text:
התדרדרות הארץ

אליהו

מאת:

(מקור)

ספר אליהו שנעלם

חלמתי שאלוהים זימן אותי לפגישה. ואני מסתכל בתור הממתינים איזה אנשים משונים. ציפיתי לצדיקים ענקיים שאני אפילו לא מכיר, והנה יושב כאן איש אחד מסוכריות, עם זנב ארוך של נמלים שאוכלות אותו - והוא מת מפחד מהילדים בבית הכנסת, ולידו יושב אומלל אחד עם זנב במקום ראש שמתקשה לאזן את השטריימל, ולידו למדן גדול עם שני ראשים - ראש אחד בשביל תפילין של רש"י והשני בשביל תפילין של רבינו תם, ולידו בתוך פקעת קורים שחורים עכביש שהסתבך בהנחת תפילין של יד, ושאר מיני מסכנים. למה אני בתור הזה? ואני רואה שיש שם ירחונים של "לאישה". לא הגזימו? נכון שלא רוצים שמישהו יעשה בלגן, אבל מה? הפעמון מצלצל מעליי! אני בפנים. והוא אומר לי אני אענה לך לשאלה: למה הן לא מסוגלות? שאלת השאלות. תכנס פעם לראש של אחת כזאת, מה אתה מרגיש? בפנים? יש מקום? ואני אומר לו: אתה לא עונה לי על השאלה. עם כל הכבוד. והוא עונה: ויש כבוד, הא? נקסט. ואני יוצא החוצה מאוכזב. זה היה ממש קצר, בשביל זה חיכיתי כל השנים?

ואני מנסה להוריד את אליהו הנביא למחשב. והוא לא יורד. הקובץ תקוע כל הזמן על 98 אחוז. כמה מרגיז. ואני אומר מה נעשה. בואו ננסה להפעיל את התוכנית ככה. עם מה שיש. מה כבר יכול לקרות? ואני לוחץ על אליהו פעמיים. והוא מתעורר. בסך הכול אותו אליהו. אבל כשהוא פותח את הפה לפהק חסרות לו שתי שניים. לא נורא. ארנב הפוך. ואז כשהוא פותח את העיניים אני רואה שחסרים לו שני אישונים. או או. אני מתחיל לחשוש. מי יודע מה חסר לו מהמוח? אבל הוא נראה נחמד ומתחיל לחייך, לדבר, אל תקרא לי אליהו אליהו, אתה יכול לקרוא לי אלי. והוא כל הזמן אומר שכחתי משהו. ואני אומר לא נורא תיזכר. והוא אומר שזה מוזר, שזה לא הרגשה שהוא שכח משהו, זו הרגשה שהוא שכח שני דברים.

ואליהו מתחיל לפתוח לי חלונות במחשב. חלון בתוך חלון בתוך חלון, ואני יכול לראות יותר ויותר החוצה, עד שאני רואה את החלון עצמו מבחוץ. ועכשיו שאני כבר עמוק בתוך המחשב, אליהו מרגיש בנוח לתת לי הוראות, הוא כמו רובוט עם זקן. והוא אומר שזה רק מסגרות שהוא פותח, ועכשיו צריך למלא אותן בתוכן. שעכשיו זה הזמן להתעוררות מלמטה, שתורת המשיח תיכתב ע"י השכינה, כלומר ע"י ישראל, שהיא תעלה מלמטה למעלה. שזו תהיה תנועה ספרותית שלמה. 24 ספרים מצדכם עוד יש לכם, כדי להשלים עם הספר ה... ל-49=7x7. הבנת? ואתם צריכים לתת לו מצוות, כמו שהיה לפני החטא, שהאישה היתה אומרת לאיש מה לעשות - היא נתנה לי מן העץ ואוכל. נכון? הרי אחרת אי אפשר להבין לא את החטא ולא את התירוץ ולא את העונש - כי שמעת לקול אשתך. ועכשיו זה יהיה התיקון שהאישה תחזור למשול באיש. ואתם תעשו מעמד הר סיני הפוך, תעלו את התורה שלכם להר גבוה וה' יבוא לקחת אותה, מצידי אפילו תשלחו אותה בטיל עם נביא הפוך - לאלוהים. אל תעשו את הטעות שלי, שלא כתבתי את ספר אליהו, ואח"כ כבר נכתבו נבואות החורבן של ישעיהו וכבר היה מאוחר מדי לעצור את החורבן. אני חשבתי שאני צריך לתקן את המלכות של אחאב.
\- ואלוהים חשב אחרת?
\- המלכות חשבה אחרת. תראה, המדינה החוטאת זו רק מסגרת. הצרה האמיתית היא כשאין לה תוכן, כשהמדינה נשארת רווקה, ואין אף צדיק בארץ שיפרה אותה, שישתמש ביצר לעשות תורה...
\- אז זו היא שלא רצתה אותך?
\- אבל למה היא לא רצתה? כי התורה לא היתה מספיק מפתה. אני ניסיתי לעבוד ישירות מול המלכות, אבל כשהזיווג ישיר זה פשוט גילוי עריות. צריך לכסות אותו בשמיכה של התורה, בחושך של התורה, להלביש את היצר בתורה, אף פעם לא באמת לגעת בה, הכול רק דרך התורה... הכול ברמז, בשו-שו, לא בפשט. אתה מבין? מותר לך לגלות טפח רק אם אתה מכסה טפחיים. והוא שם לי יד על העיניים.

כיסוי אליהו

חלמתי שאליהו נפל עליי מהשמיים, פצוע קשה, והוא שם לי יד על פה: אין זמן לשאלות. ולא ברור לי איך הוא ברח, אבל הוא אומר לי: תיגע במסך. בוא, אני רואה שאתה כל כך מפחד, אני אגלה לך למה היה חורבן. אתה יודע מה ההבדל בין לגעת בפסל לבנאדם? שפסל לא מלבישים. זה מה שקרה אחרי שלמה, שהפסיקו להיכתב ספרים חדשים, הכול בגלל קהלת, הפסיקו להלביש בתורה את הנשים, נגמרו החידושים, והעם פנה לעבודת אלילים. כל עוד היה תוכן גם המסגרת החזיקה, כל העולם האלילי פחד מאיתנו כשכתבנו את התורה, שיר השירים הרתיע אותם כל כך שהיה שלום כל ימי שלמה, ושירת הים הייתה יותר יעילה מצוללת גרעינית. אבל כשמתעסקים רק במסגרת החיצונית, והופכים אותה לתוכן... ואני אגלה לך שזה הטריק הכי מלוכלך של המסגרת המדינית הטמאה - שהיא מתחפשת לתוכן. היא כל הזמן רוצה שיתעסקו בה, שייגעו בה, כל הזמן מחשבת להתמוטט עליך, כאילו היא מעניינת, איכס. ואם נגעת בה, מטוב ועד רע, היא כבר ניצחה. עצם העיסוק ביצר הרע - הוא בעצמו יצר הרע. ולכן תשמע לי שצריך לעזוב את המלחמה הישירה של יצר הטוב ביצר הרע, כמה שהיא מפתה. צריך להתעלות מעל היצרים של עץ הדעת - אל היצרים של עץ החיים. אתה מבין? חייבים להתקדם מעבר ליצר הטוב וליצר הרע, אל הזיווג שלהם - יצר התורה.

בקיצור, אתה שואל אותי איך להתחיל? הוא התחיל מההתחלה, בראשית, אז עכשיו צריך להתחיל מהסוף, באחרית. ושלא תבין אותי לא נכון, אני לא אומר שאנחנו הולכים לגאולה. זה לא הכיוון לגאולה, אלא לתוהו. ודווקא בגלל זה אני צריך שתתחילו את הספרים האלה, לפחות תתחילו, צריך להכין את השרידים שמהם יהיה אפשר לבנות עולם חדש. הרי גם האותיות של התורה הנוכחית הם יצורים שחיו בעולם קדמון. אתה צריך לדמיין עולם שבו אתה אות, והחיבור שלך עם אחרים הוא מילה, והחיבור הבא הוא פסוק, וכו'. ואז אולי תוכל להתחיל בכלל לתפוס מי הם יהיו, היצורים שקוראים אותך כאות פשוטה, שיכולים לכתוב אותך במקש אחד, שאתה מקש על המקלדת שלהם. ואני שומע נקישות על השירותים על הדלת, ואשתי שואלת: מה אתה כותב שם? מתי אתה יוצא?

2

חלמתי שאני מתעורר ופוקח עיניים בחושך מאחורי היד של אליהו. ופתאום אני רואה דרך היד שלו שיש לו חור מתחת לאדרת. ואני מוריד את הכיסוי איפה שהוא מתקלף, ואני רואה שהעור שלו זה קלף של ספר תורה. ומתחת יש עוד שכבה. ועוד שכבה. והוא אומר: תפסיק, זה כמו גליל נייר טואלט, אם תמשיך לא יישאר ממני כלום. ואני קולט שכל הזמן הזה שדיברנו הוא הסתיר את הפציעה, דימם עוד ועוד דיו, שמחק את כל מה שכתוב שם, הכול הפך לכתם אחד שחור. והוא כבר גוסס ויוצאים לו קילוחי דיו מהגרון, שמשחירים את כל המסך, והוא אומר, מחרחר, מתבלבל בתוך הדפים של עצמו, ברור שהוא לא יספיק את מה שהוא רצה להגיד. ואני מרחם עליו, ומתחיל לקרוא מתוך המסך בעצמי, במהירות שיא, את מה שכתוב בתוכו. ואני מגלה שם עוד חור.

ממלכת הלילה

חלמתי שמגיעה מלחמת גוג ומגוג, וקוראים לי למילואים. והמפקד הוא חרדי שמן כזה, שצריך שלושה חיילים כדי לגלגל אותו מעמדה לעמדה, והוא כל הזמן צועק תיזהרו לי על הזקן. ובלילה הוא נותן תדרוך שמירה: אתם חושבים שאלוהים צריך לפנות אליכם בשפה גבוהה? הוא יכול לפנות אליכם בשפה נמוכה. אתם חושבים שאלוהים הוא חרדי שמן כזה, עם שטריימל בקנה מידה קוסמי - שזהו היקום - שעשוי מזנבות של חיות הקודש - שזו תורת המיתרים? הרי למה החלל שחור ועגול - השטריימל הוא השמיים החדשים! כשאתם רואים דמות חשוכה, תפתחו בנוהל מעצר חשוך. אין כאן מקום לחשוב פעמיים. הטעות היא תמיד להדליק את האור - ואז המשיח בורח לנו בין הידיים. או בין הרגליים. או בין העיניים, או בין האוזניים. אתם לא הייתם מזהים את אלוהים אפילו אם הוא היה נוחת עליכם מהחלל. אתם עדיין מחכים לאורות מהשמיים, ולא הבנתם שהחלל הוא שחור.

ואת הכוכבים לממשלת הלילה

חלמתי שהחייזרים נוחתים והחילונים מקנטרים: נו, אז איפה בתורה נבראו החייזרים? ועונים להם: תתפלאו, אבל לפניכם. ומסתבר שלפי הדת היהודית החייזרים נבראו ביום הרביעי, יומיים לפני האדם. אבל אף אחד לא התכונן להשלכות הדתיות של הגעתם. תקופות ארוכות הם הסתובבו כאן בזהות סמויה, מחפשים איזשהו רעיון חדש. אחר כך הגיעו התיירים. זה היה קצת מצחיק לשים אותם דרגה אחת מתחת לגויים, אבל מעל לבהמות הטהורות. הם באמת נראו קצת כמו בהמות. היה אפילו מי שראה בהם חיות הקודש. אבל בהמשך כבר היה ברור שהם מצד הסטרא אחרא, האדם שנברא בצלם השטן. ממשלת הלילה.

קיצור תולדות השמיים

חלמתי שהכוכבים מתרבים בשמים. בהתחלה לא שמים לב, אבל לאט לאט הלילה נהיה בהיר כמו במדבר, ואחר כך זה כבר נהיה מפחיד, מי בורא כל כך הרבה עולמות? והשמיים כבר כל כך לבנים, נשארו בתוכם רק חורים קטנים, שבני האדם באותה תקופה קוראים להם כוכבים שחורים, ובסוף גם הם נסתמים וכל הלילה לבן. ובהתחלה לא שמים לב והשמים מאירים כמקודם, אבל חלק מהכוכבים מתעמעמים, ונכבים, והמגיפה מתפשטת, עוד ועוד עולמות נהרסים, עד שבסוף הכוכבים האחרונים נעלמים בשמים שחורים ללא כוכבים.

חברותא מעולם אחר

חלמתי שאני פוגש חייזר חרדי עם שטריימל ירוק, והוא זוחל על הבמה בבית הכנסת, אבל לא נותנים לו עלייה אפילו שהוא אורח מרחוק, מביישים אותו שהוא לא ישראל. והוא מתחיל לעשות מהומה, שבימות המשיח יום שמיני בשבוע, ויש עלייה שמינית, שהוא יעלה בה, ושבעולם הבא יש אפילו יום עשירי, כי בעולם שלהם יש שתי שמשות, ושם מתגשמת הנבואה שאור הלבנה הוא כאור החמה. והוא נעלב עד עמקי נשמתו, או כל דבר אחר שיש להם בפנים: מה, אני גוי? אתם יודעים שבברית מילה שלנו, אצלנו אין אברי רבייה, כורתים חלק מהמוח? וההלכה, יש לכם מושג כמה הלכות התפתחו במשך מיליוני שנים? והרדיפות, אצלנו היו שואות של 99.9%! וכל העמידה במוסף הוא מתנדנד כמו תולעת לאלף זוויות, בחיי שזה מצחיק עד דמעות, כמו לולב ירוק שבלע רקדנית בטן. ומרוב נענועים והתלהבות והשתחוויות לאלף מקומות קדושים בגלקסיה - הוא מתחיל לדפוק את הראש ברצפה כמו קפיץ משוגע, קדימה אחורה זהירות על המנורה, ואני רואה איך האנשים מתקשים שלא להתפוצץ מצחוק, קוברים את עצמם בסידורים, מאדימים, נחנקים, נושכים את הלשון, חלק משתין במכנסיים, ואני מתפלל שהוא לא ישים לב, כל כך כל כך לא נעים, אף אחד לא מתרכז בתפילה, ופתאום מפר את הדממה קול תרועה רמה שמישהו מנסה לחנוק, ונכבדי הקהל מתחילים לאבד שליטה ולהתפתל תוך מאמץ עילאי להמשיך ולעמוד כמו מקל, וזה רק יותר מצחיק, יוצאים מהם גזים משונים, זה פשוט הורג, ובסוף גם הרבנים כבר לא מסוגלים להתאפק, הם פשוט נקרעים, ומתחילים ליפול על הרצפה, אחד אחרי השני, מתפקעים. בקיצור, ביזיון למין האנושי. ואחרי התפילה הוא עומד לבד ולאף אחד לא נעים להזמין אותו הביתה לסעודת שבת, אף אחד לא ניגש אפילו לומר שבת שלום. גועל נפש. ובסוף אין ברירה ואני נאלץ להזמין אותו אלינו, למרות שהוא יראה את הכול, מופת לבית יהודי.

והוא מסביר לי בדרך שאצלם התנ"ך ממשיך בסיפור גן עדן בסיפור של נחש הראשון, הוא הגיבור שנענש, ואיזה ילדים נולדו לו, עשרה דורות של נחשים, ושהם הצאצאים של התולעים ההם. כלומר, הוא רואה שאני חושש, אל תדאג אני לא אנשוך אותך. והוא מספר שהאבות שלהם הם נחשים דקדושה. כשאמרו לאביהם לך לך מארצך זה מסע קצת יותר ארוך מאצלנו, הוא מגחך, והמצווה הכי קשה אצלם זה לעלות לרגל. ואנחנו מתקדמים כמו תולעת, ואני חושב שעוד מעט אשמע את "כמה שעות אני צריכה לחכות לך שתחזור מבית הכנסת?", ומתחיל להכין אותו למה שצפוי אצלנו, והחייזר מייד מייעץ לי, כמי שיודע על מה אני מדבר, מנסיונו הבין כוכבי בשמיים: אצלכם האדם עשוי מעפר והאישה עשויה מאיש. אז אם האיש גבוה מעפר האישה עשויה מדבר גבוה מהאיש, ואם האדם נחות מעפר גם היא נחותה ממנו. והיחס שלך לאדמה מקרין גם על היחס שלך לכוכבים אחרים. צריך היה לשלוח אסטרונאוט צדיק אל הלבנה, שזה שם מכובס לשכינה, ולכבד את הרוחניות העתיקה של השמיים, ואת הזיווג בין הארץ לעולם העליון. צעד קטן לאדם, צעד גדול לאלוקות. ובמקום זה שלחתם גוי, שדרך עליה כמו עפר, וקרא לה ירח, כמו איזה גבר קירח. לנו יש הכול, כולל תוכנית חלל רוחנית, בראשות אדמו"רנאוט.
\- אבל חבר, זה הכול היה שקר! אשליה חומרית שנקראת חלום אמריקאי. אין באמת אפשרות למסע לירח, תקרא ברמב"ם - מי שינסה ייתקל בגלגלים.
\- סליחה רבינו?
\- כבודו, הגאולה הרי תבוא כשהחמה והלבנה יפגשו - בזיווג שלם. לכן, ואני אומר לך את זה בתור מי שנחשב פה חייזר, מה שצריך לעשות זה לדחוף את הלבנה לתוך השמש. לפיכך הדרך היחידה להבאת המשיח, פטנט עולמי, היא להרחיק מאוד בחלל ולהטות אסטרואיד, ואם הוא מספיק רחוק בזמן, מספיק שאני אתן לו מכה קטנה עם האצבע בכיוון הנכון, והוא יתנגש עם הירח, ויעיף אותו לכיוון השמש. כמו ביליארד של כוכבים. וכל מה שצריך זה איזה אסטרונאוט מעופף במיוחד - שיהיה החמור הלבן.
\- אהם, קצת לא ברור לי רק איך זה מסתדר עם ההלכה. מה עם כל המועדים? מה עם קידוש לבנה?
\- זה בדיוק יהיה הקידושין שלה. החתונה של המאור הקטן עם המאור הגדול, ואז כשהם יהיו כאחד, תתגשם הנבואה שאור הלבנה יהיה כאור החמה, פשוט כי זוג הגופים השמימיים היריבים של היום והלילה יהיה לבשר אחד. בימות המשיח, החודש ימשך שנה, והשנה תימשך חודש. החסידות היא ציונות קוסמית: במקום לחכות לגאולה על הארץ, או לנסות לזייף גאולה על הארץ, אנחנו נעצב מחדש את השמיים. וזאת בעזרת חתונה שמיימית בתוך חופת השמיים. קידוש החודש יהיה ראש השנה, וככה יתוקנו כל הליקויים, והלוח המוסלמי יהיה הלוח הנוצרי יהיה הלוח היהודי, ויהיה לא רק שלום עולמי, אלא שלום קוסמי. חזון אחרית הימים של מערכת השמש - שתהיה גם מערכת הירח - שיהיה גם חזון אחרית הלילות, כי הלילה יהיה מושלם. בלי ירח - עלטה מוחלטת.
\- אהם, ומה הרב שלך אומר על כל זה?
\- אתה יודע, בתחילת הנישואים הלכתי לרב והוא אמר לי: אישה לבד זה צרה צרורה, אישה וילד מבטלים אחד את השני, כמו מינוס ופלוס.
\- טוב, נראה לי שאני מאחר, צריך ללכת.
\- חכה, רק אחר כך הבנתי שאני המינוס.
\- אני חייב לטוס.
\- לא תישאר אפילו לקידוש?

אונס קבוצתי של התורה

חלמתי שאני הולך להרצאה של אליהו הנביא. ואני רואה שלפני ההרצאה החוצפן הזה מדביק לעצמו זקן שמגיע עד הרצפה. ואני אומר לעצמי שהפעם אני אחשוף את המוקיון הזה ומתיישב בשורה הראשונה. והוא פותח: כה אמר אליהו. אני רוצה לדבר הלילה על חיוניות הזיוף ברוח הדת. אנו חוזים בחזרה דיאלקטית במחקר הזוהר לתפיסה שהספר כן נכתב על ידי רמד"ל. אחרי הכל, הגיוון העצום בו עדיין איננו מגוון כמו טקסטים של מחברים מרובים. אותי פחות מעניין מי כתב את הספר, ויותר מעניינת האפשרות שהוא נכתב על ידי אדם אחד, שמתוך בדידות רוחנית עצומה וניכור והשפלה וחוסר הכרה מיהו מצד סביבתו ואשתו, הוא מעמיד פנים לפניה כרודף בצע, בורא לו בני שיח הראויים לו, ויוצר שיח שהוא מופת של הרוח הדתית. ומה שמעניין כאן זה בחירתו בזיוף, ובעיקר מודעתו לזיוף, והכלים הרעיוניים שבהם הוא מתייחס אליה, כחלק לגיטימי, הכרחי וחיובי ביצירתיות הדתית. בניגוד למשה, הוא מכיר בקרינת עור פניו ובנחיצות המסכה. זו פריצת הדרך שאפשרה את הזוהר. בואו נשאל את עצמנו, למשל, מה הייתה תודעתו הדתית של ישעיהו הרביעי? האם הוא חי בתודעת זיוף? הרי הדת איננה תוצר של הונאה וזיוף חד פעמי, אלא של פעולות זיוף מתמשכות, לעתים לאורך דורות. ישנם הטוענים שככל שהדת פרימיטיבית יותר היא מזויפת פחות, וגם המודעות לכך פחותה. זיוף בטקסים שאמאניים? הם פשוט לקחו סמים. אבל קיימת גם האפשרות שככל שאנו מתרחקים ממקור הזיוף פוסקת אצלנו תודעת הזיוף. זה נראה אותנטי. האם אנו נמצאים בתהליך בלתי הפיך של הצטמצמות מרחב הזיוף ולפיכך של התנוונות הדת? הזוהר מציע, ומוכיח מתוכו, שמודעות דתית לזיוף מאפשרת להתגבר על המודעות החילונית אליו - המודעות לזיוף הדתי. נשים לב לתופעה המוזרה לכאורה, שכל הדתות הגדולות מעמידות למאמיניהם דרישות שאין אדם יכול לעמוד בהן. הן מוכנות לשלם את מחיר הניכור והשחיתות, אך ורק משום שהם חלק אינטגרלי מהזיוף, שהוא נשמת אפה של הדת והמנוע הרגשי המרכזי שמאחוריה. לפיכך, השלילה המודרנית של הזיוף היא המחסום הגדול ביותר בו נתקלה היצירתיות הדתית. משבר זה הוא הוא הגורם לקיפאון הדתי ולפונדמנטליזם. זהו עצם הכפירה וחוסר האמונה. במילים אחרות, זהו הניתוק מהאל, שבריאת עולמו מתוארת בקבלה כאקט של זיוף בקנה מידה קוסמי, שבו הוא מרמה את עצמו, וכאילו מסתתר מהעולם. כך נוצרת אשליית הבחירה, הטוב והרע, הטבע, וגם האדם. והלא עצם לימוד התורה הוא הזיוף שבו קולו של משה מדבר מגרונך את מה שאתה חושב. לכן כיום היצירתיות בלימוד נחסמה בפנינו, בפועל, כאשר אנו מודעים לה, ופורחת רק בחוסר המודעות (המזויף גם הוא) של העולם החרדי (שמנסה לזייף את האותנטיות, ומכאן חרדתו). מה שמעניין לענייננו זה לזהות את תודעת הזיוף השונה בטקסטים שונים, ואת התפתחותה והשתכללותה, כציר של התפתחות הדת. הרי המחסום האמתי לבניית בית המקדש הוא הפחד של הדתיים (לא החילונים!) שלא תרד אש מהשמיים והכול יתברר כחרטא-ברטא. והם שוכחים שמצווה להביא אש מן האדיוט. אכן, הפרויקט הגדול האחרון של היהדות, כפי שהבין אותו האדמו"ר מחב"ד, יהיה הפרויקט של זיוף המשיח, שמתאפשר ע"פ הרמב"ם דרך מושג החזקה (מה שהחזיקו הרבים). השבתאות נכשלה כי הזיוף היה גרוע, ואילו הפעם הזיוף יהיה מוצלח. כי הזיוף בעצמו יהיה מזויף. ואני מתנפל עליו - וקורע לו את הזקן הלבן. ויורד לו מלא דם. על הסנטר, על הצוואר, על החולצה הלבנה. זקן של דם.

ועל חטאים שאנו חייבים עליהם ארבע מיתות בית דין: סקילה, שריפה, הרג וחנק

חלמתי שאני נכנס לבית המדרש - ובית המדרש ריק. רק ספרים מכל הקירות. ופתאום עף עליי ספר מאחורה - אאוץ' - ואני צועק: מי זרק את זה? אבל אין תשובה. והספרים מתחילים לסקול אותי, בהתחלה רק אחד האחרונים מעז לזרוק עליי את החבר שלו, ואז גמרות שלמות, ש"סים, רמב"מים ענקיים עפים עליי, מוות בסקילה זו המיתה הכי אכזרית, או אולי שריפה? אני לא זוכר, זה בטח בתוך אחד הספרים. ואני עושה עסקה עם אלוהים שיציל אותי עכשיו, ואני מוכן למיתה היותר חמורה שבתורה - אפילו שריפה. מה בעצם עדיף, להיהרג בעולמה של תורה, או להיחנק בתוך עצמי, או אולי להישרף, שחור כולי? מבין ארבע מיתות שבתורה, מהי מיתת בית דין הכי גרועה? הלוואי שהייתי לומד יותר גמרא - ויודע כרגע, ברגע האמת. ואני יוצא מתוך ערימת הספרים, כמו הר באמצע האולם, ואחר כך אני עוד צריך לסדר את כל הספרים בבית המדרש.
ובדרך הביתה מישהו שואל אותי אם יש לי אש - ואני בורח. ואני מתחיל לחיות בתוך מים. ואני אומר לעצמי שמים זה תורה, ובכלל, כל המלאכים בשמים חיים בתוך מים, זה הרי הצד השני של הרקיע. מבחינתנו הם עפים, אבל בעצם הם צוללים. וככה אני חי בתוך הבועה שלי, מחוק במיטה, כותב ולא שוכב, ואף אחד לא יודע איזה הפסד זה. מאה אפס. כולם חושבים שיש אלוהים מצד אחד ושטן מצד שני, צדיק מצד אחד ורשע מצד שני, פרופסור מצד אחד - ופושטק מהצד השני. מה שאני הבנתי זה ששניהם - השכינה והסטרא אחרא, האדמו"ר והחמור, המרצה והערס - שניהם באמת בצד אחד. ואני בצד השני.

העונש

חלמתי שהתינוק לא יודע לישון. גם אתה הצטרפת, נגד השינה? לא סתם היא מוציאה אותו בעגלה לשמש נגד רצוני, היא יודעת מה לעשות כדי להפוך אותו לבֶּן אור, כמוה, במקום בן חושך. הוא סובל ממחסור חמור בחשיפה לחושך - והיא ממכרת אותו לחלב לבן. לא עזר שהוספתי לשטריימל עיניים כדי לחבב ביניהם, הוא בקושי מתעניין בבובת השטריימל, ולעומת זאת מתעניין מאוד בעיניים הפקוחות של השדיים. אם הוא לא יחלום מספיק, איך יתגשם החלום? הכול ירד לטמיון ואני אשאר רק עם החלומות, ועם השטריימל, ועם העיניים העצומות - שבתוכו. המילה הכי יפה בשפה העברית היא: מטומטם. הכול היה בתוך הראש שלי. ואני חולם שבסוף הסידור יש דף עם תגובה קבועה: אלוהים שוקל את בקשתך והוא יקבל החלטה בימים הקרובים.

סופה של המהפכה

חלמתי שאני חי בתקופת פוסט-אליהו. לפני מותו, אליהו כינס את בני הנביאים למפגש חשאי. בלי לגלות להם דבר, הנכדים התכנסו למפגש עוד יותר חשאי, שהוסתר אפילו ממנו. ודור הנינים כבר התכנסו למפגש שהוסתר אפילו מהם עצמם. עניין שלא היה מובן כלל, כי לשלושתם אליהו השאיר אותה צוואה, אותו כתב חידה סתום: חלום ללא יום ויום ללא חלום. אף אחד לא יודע למה הוא התכוון, בכל המהלך, אבל התוצאות היו קטסטרופליות. אבל איך יודעים שהוא לא התכוון לתוצאות קטסטרופליות? הכת הראשונה אסרה מלחמה חשאית נגד פרעה ועמלק ולבן והמן וישמעאל ואדום ואשור ובבל ומי לא? וצבעה את הארץ בדם. אבל השפעתה החווירה לעומת הכת השנייה, שחפרה בתוך האיברים הפנימיים של הארץ מבפנים, נקבים נקבים חלולים חלולים, ועוד שרה בכל פה, לא יכולת לפקוח עין או אוזן בלי לראות ולשמוע, לא יכולת לחשוב בלי לחשוב בדימויים המעוותים שלהם! דם לבן, חלב אדום, זָקן שהוא נחש, ונחש שהוא זָקן. אבל כל זה עוד כלום לעומת הכת השלישית, שבמסווה של חשיבה לגיטימית השתלטה על נפשות יקרות, יקרות, עד שההיגיון עצמו הפך לחלום. הוקמה רשת שהתפשטה כמו סרטן, קשרה קשרים כמו עכביש, ועד היום לא בוערה עד הסוף, וחושדים שיש גרורות אפילו במוח, אין לדעת, כי איך לדעת, כי אין דעת. סרטן בראש האומה. במקום צבא עם שלוש זרועות קיבלנו מפלצת עם שלוש ידיים (או לדעת הכת האחרונה: שלושה ראשים עם אצבע כותבת אחת). ביטחון, חוץ וכלכלה בלי ראש ממשלה. המדינה התמוטטה. החברה נקרעה לגזרים. אבל העולם הרוחני שנוצר הספיק לכל הגלות השלישית.

מה נשאר?

חלמתי שאליהו יושב עם העורבים, והם עושים סעודת משיח. ואליהו פותח: כדי להשמיד את הגוף היה צריך שואה גופנית של שבע שנים בגולה. כדי להשמיד את הרוח היה צריך שואה רוחנית של שבעים שנה בא"י. מה נשאר לנו? אמר העורב השחור: מה נשאר? נשארה הנשמה. נשמה ללא גוף וללא רוח, ללא אדם וללא אוויר, ללא אדמה וללא שמיים. והארץ נשמה. משל לצדיק שמן אחד שנשמתו התגלגלה בחזיר. והחזיר כל הזמן רצה להיכנס לבית הכנסת והיו בועטים ומגרשים אותו. מה עשה? חיכה לקדושה, ונכנס פנימה כשכולם עומדים ולא יכולים לזוז. קדוש, קדוש, קדוש, הוא נחר, ויצא לו חו חו חו. נתנו אותו לשוחט כשר, שייתן אותו למאכל גוי. אבל השוחט לא ידע מאיפה שוחטים חזיר, היו לו שבעה סנטרים כפולים. נחר החזיר הקדוש: שמע ישראל השם אלוהינו השם... ונחר אותו השוחט, ויצאה נשמתו בחזיר. אמר העורב הלבן: מה נשאר? ניצולים, מתיבת נח. הם היו יושבים כל לילה במרתף בגטו, ועושים סעודת צום, שאוכלים בה אוויר ורוח. לכן הם הכינו צידה רוחנית לעוד אלף שנה, האלף השביעי: מן הבהמה הטהורה, תורה של משיח, שנשרפה - קורבן. ומן הבהמה שאיננה טהורה, תורה של חמור, שנשארה - כי היא לא כשרה. ואז שלחו מן התיבה החוצה רב שחור. והוא חזר. ואז שלחו מן התיבה אתון לבנה. והיא לא חזרה. והיו להם בתיבה בגטו שניים שניים מכל החיות ביהדות, שלמדו בחברותא. ורק החמור הלבן נותר ללא בת זוג ובכה: למה יימח זרעי מעל פני האדמה? למה תיעלם רק תורתי? אז נתנו לו את המשיח. והמשיח רכב עליו, ואמר לו: קל וחמור. ונתן לו גזר נקבה, וענה לו בחזרה: גזרה שווה. מיד ירד ממנו המשיח. ועד היום הם מתווכחים מי ירכב על מי. ולכן עוד לא הגיעו. אמר העורב השחור-לבן: מה נשאר? נשארה מנה אחרונה. קמו העורבים ואכלו את נבלתו של אליהו.

?

חלמתי שאני החסיד האחרון של אליהו. וקוראים לי העורב. ואין לי למי להעביר הלאה את הסוד. אז אני לוקח את המגילה ומתחיל לאכול אותה. קרע אחר קרע. פסוק אחר פסוק. הם לא מסוגלים לעכל רעיונות, אז אני משכתב אותם בעברית מודרנית, כשכל משפט הוא ביס אחד: אליהו טיפס לראש הארגון במשך 40 שנה, ונעלם בערפל. ואז הוא ירד ונתן לנו את התורה הארגונית. כל ארגון אמיתי - הוא ארגון דתי, ויש לו ליבת סוד. העולם הארגוני אופף כל: כל אדם הוא ארגון, וארגון-העל הוא אלוהים. כל ארגון צריך מלך, כהן ונביא. המלך על הניהול, הכהן על הפולחן, והנביא על החלום. הפולחן הוא הסוד המתמיד של הארגון, שהוסתר בארגון. המלוכה היא סוד פעולת הארגון, שמוסתר בארגון. והנבואה היא סוד העתיד של הארגון, שמסתתר בארגון. לכן הכהן עוסק בשימור סוד העבר בארגון, המלך בסוד ההווה, והנביא בסוד העתיד. נביא גדול שרואה בחושך, כמו משה, מוריד תורה לארגון, כי תורה היא חלום מאורגן לדורות קדימה. והמשיח הוא הארגון של החלום בצורת אדם. מלך העתיד. והחמור הוא הארגון החי והמסגרת החיה להבאת המשיח. החלום כצורת חיים. כהן העתיד. ותורת המשיח היא עתיד התורה של הארגון. החלום בצורת תורה. התורה הארגונית העתידית. ואילו אליהו הוא נביא העתיד. המבשר של המשיח - עוד בלילה לפניו. החלום כהבטחה חשוכה. כצורת סוד שחור. והעורב? הביס האחרון נתקע לי במקור. אני נחנק. ואני חושב: למה החיים שלי מסתיימים במוות? הייתי הרבה יותר מעדיף שיסתיימו בסימן שאלה.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אליהו - אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/eli.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

אליהו

מאת:

(מקור)

ספר אליהו שנעלם

חלמתי שאלוהים זימן אותי לפגישה. ואני מסתכל בתור הממתינים איזה אנשים משונים. ציפיתי לצדיקים ענקיים שאני אפילו לא מכיר, והנה יושב כאן איש אחד מסוכריות, עם זנב ארוך של נמלים שאוכלות אותו - והוא מת מפחד מהילדים בבית הכנסת, ולידו יושב אומלל אחד עם זנב במקום ראש שמתקשה לאזן את השטריימל, ולידו למדן גדול עם שני ראשים - ראש אחד בשביל תפילין של רש"י והשני בשביל תפילין של רבינו תם, ולידו בתוך פקעת קורים שחורים עכביש שהסתבך בהנחת תפילין של יד, ושאר מיני מסכנים. למה אני בתור הזה? ואני רואה שיש שם ירחונים של "לאישה". לא הגזימו? נכון שלא רוצים שמישהו יעשה בלגן, אבל מה? הפעמון מצלצל מעליי! אני בפנים. והוא אומר לי אני אענה לך לשאלה: למה הן לא מסוגלות? שאלת השאלות. תכנס פעם לראש של אחת כזאת, מה אתה מרגיש? בפנים? יש מקום? ואני אומר לו: אתה לא עונה לי על השאלה. עם כל הכבוד. והוא עונה: ויש כבוד, הא? נקסט. ואני יוצא החוצה מאוכזב. זה היה ממש קצר, בשביל זה חיכיתי כל השנים?

ואני מנסה להוריד את אליהו הנביא למחשב. והוא לא יורד. הקובץ תקוע כל הזמן על 98 אחוז. כמה מרגיז. ואני אומר מה נעשה. בואו ננסה להפעיל את התוכנית ככה. עם מה שיש. מה כבר יכול לקרות? ואני לוחץ על אליהו פעמיים. והוא מתעורר. בסך הכול אותו אליהו. אבל כשהוא פותח את הפה לפהק חסרות לו שתי שניים. לא נורא. ארנב הפוך. ואז כשהוא פותח את העיניים אני רואה שחסרים לו שני אישונים. או או. אני מתחיל לחשוש. מי יודע מה חסר לו מהמוח? אבל הוא נראה נחמד ומתחיל לחייך, לדבר, אל תקרא לי אליהו אליהו, אתה יכול לקרוא לי אלי. והוא כל הזמן אומר שכחתי משהו. ואני אומר לא נורא תיזכר. והוא אומר שזה מוזר, שזה לא הרגשה שהוא שכח משהו, זו הרגשה שהוא שכח שני דברים.

ואליהו מתחיל לפתוח לי חלונות במחשב. חלון בתוך חלון בתוך חלון, ואני יכול לראות יותר ויותר החוצה, עד שאני רואה את החלון עצמו מבחוץ. ועכשיו שאני כבר עמוק בתוך המחשב, אליהו מרגיש בנוח לתת לי הוראות, הוא כמו רובוט עם זקן. והוא אומר שזה רק מסגרות שהוא פותח, ועכשיו צריך למלא אותן בתוכן. שעכשיו זה הזמן להתעוררות מלמטה, שתורת המשיח תיכתב ע"י השכינה, כלומר ע"י ישראל, שהיא תעלה מלמטה למעלה. שזו תהיה תנועה ספרותית שלמה. 24 ספרים מצדכם עוד יש לכם, כדי להשלים עם הספר ה... ל-49=7x7. הבנת? ואתם צריכים לתת לו מצוות, כמו שהיה לפני החטא, שהאישה היתה אומרת לאיש מה לעשות - היא נתנה לי מן העץ ואוכל. נכון? הרי אחרת אי אפשר להבין לא את החטא ולא את התירוץ ולא את העונש - כי שמעת לקול אשתך. ועכשיו זה יהיה התיקון שהאישה תחזור למשול באיש. ואתם תעשו מעמד הר סיני הפוך, תעלו את התורה שלכם להר גבוה וה' יבוא לקחת אותה, מצידי אפילו תשלחו אותה בטיל עם נביא הפוך - לאלוהים. אל תעשו את הטעות שלי, שלא כתבתי את ספר אליהו, ואח"כ כבר נכתבו נבואות החורבן של ישעיהו וכבר היה מאוחר מדי לעצור את החורבן. אני חשבתי שאני צריך לתקן את המלכות של אחאב.
- ואלוהים חשב אחרת?
- המלכות חשבה אחרת. תראה, המדינה החוטאת זו רק מסגרת. הצרה האמיתית היא כשאין לה תוכן, כשהמדינה נשארת רווקה, ואין אף צדיק בארץ שיפרה אותה, שישתמש ביצר לעשות תורה...
- אז זו היא שלא רצתה אותך?
- אבל למה היא לא רצתה? כי התורה לא היתה מספיק מפתה. אני ניסיתי לעבוד ישירות מול המלכות, אבל כשהזיווג ישיר זה פשוט גילוי עריות. צריך לכסות אותו בשמיכה של התורה, בחושך של התורה, להלביש את היצר בתורה, אף פעם לא באמת לגעת בה, הכול רק דרך התורה... הכול ברמז, בשו-שו, לא בפשט. אתה מבין? מותר לך לגלות טפח רק אם אתה מכסה טפחיים. והוא שם לי יד על העיניים.

כיסוי אליהו

חלמתי שאליהו נפל עליי מהשמיים, פצוע קשה, והוא שם לי יד על פה: אין זמן לשאלות. ולא ברור לי איך הוא ברח, אבל הוא אומר לי: תיגע במסך. בוא, אני רואה שאתה כל כך מפחד, אני אגלה לך למה היה חורבן. אתה יודע מה ההבדל בין לגעת בפסל לבנאדם? שפסל לא מלבישים. זה מה שקרה אחרי שלמה, שהפסיקו להיכתב ספרים חדשים, הכול בגלל קהלת, הפסיקו להלביש בתורה את הנשים, נגמרו החידושים, והעם פנה לעבודת אלילים. כל עוד היה תוכן גם המסגרת החזיקה, כל העולם האלילי פחד מאיתנו כשכתבנו את התורה, שיר השירים הרתיע אותם כל כך שהיה שלום כל ימי שלמה, ושירת הים הייתה יותר יעילה מצוללת גרעינית. אבל כשמתעסקים רק במסגרת החיצונית, והופכים אותה לתוכן... ואני אגלה לך שזה הטריק הכי מלוכלך של המסגרת המדינית הטמאה - שהיא מתחפשת לתוכן. היא כל הזמן רוצה שיתעסקו בה, שייגעו בה, כל הזמן מחשבת להתמוטט עליך, כאילו היא מעניינת, איכס. ואם נגעת בה, מטוב ועד רע, היא כבר ניצחה. עצם העיסוק ביצר הרע - הוא בעצמו יצר הרע. ולכן תשמע לי שצריך לעזוב את המלחמה הישירה של יצר הטוב ביצר הרע, כמה שהיא מפתה. צריך להתעלות מעל היצרים של עץ הדעת - אל היצרים של עץ החיים. אתה מבין? חייבים להתקדם מעבר ליצר הטוב וליצר הרע, אל הזיווג שלהם - יצר התורה.

בקיצור, אתה שואל אותי איך להתחיל? הוא התחיל מההתחלה, בראשית, אז עכשיו צריך להתחיל מהסוף, באחרית. ושלא תבין אותי לא נכון, אני לא אומר שאנחנו הולכים לגאולה. זה לא הכיוון לגאולה, אלא לתוהו. ודווקא בגלל זה אני צריך שתתחילו את הספרים האלה, לפחות תתחילו, צריך להכין את השרידים שמהם יהיה אפשר לבנות עולם חדש. הרי גם האותיות של התורה הנוכחית הם יצורים שחיו בעולם קדמון. אתה צריך לדמיין עולם שבו אתה אות, והחיבור שלך עם אחרים הוא מילה, והחיבור הבא הוא פסוק, וכו'. ואז אולי תוכל להתחיל בכלל לתפוס מי הם יהיו, היצורים שקוראים אותך כאות פשוטה, שיכולים לכתוב אותך במקש אחד, שאתה מקש על המקלדת שלהם. ואני שומע נקישות על השירותים על הדלת, ואשתי שואלת: מה אתה כותב שם? מתי אתה יוצא?

2

חלמתי שאני מתעורר ופוקח עיניים בחושך מאחורי היד של אליהו. ופתאום אני רואה דרך היד שלו שיש לו חור מתחת לאדרת. ואני מוריד את הכיסוי איפה שהוא מתקלף, ואני רואה שהעור שלו זה קלף של ספר תורה. ומתחת יש עוד שכבה. ועוד שכבה. והוא אומר: תפסיק, זה כמו גליל נייר טואלט, אם תמשיך לא יישאר ממני כלום. ואני קולט שכל הזמן הזה שדיברנו הוא הסתיר את הפציעה, דימם עוד ועוד דיו, שמחק את כל מה שכתוב שם, הכול הפך לכתם אחד שחור. והוא כבר גוסס ויוצאים לו קילוחי דיו מהגרון, שמשחירים את כל המסך, והוא אומר, מחרחר, מתבלבל בתוך הדפים של עצמו, ברור שהוא לא יספיק את מה שהוא רצה להגיד. ואני מרחם עליו, ומתחיל לקרוא מתוך המסך בעצמי, במהירות שיא, את מה שכתוב בתוכו. ואני מגלה שם עוד חור.

ממלכת הלילה

חלמתי שמגיעה מלחמת גוג ומגוג, וקוראים לי למילואים. והמפקד הוא חרדי שמן כזה, שצריך שלושה חיילים כדי לגלגל אותו מעמדה לעמדה, והוא כל הזמן צועק תיזהרו לי על הזקן. ובלילה הוא נותן תדרוך שמירה: אתם חושבים שאלוהים צריך לפנות אליכם בשפה גבוהה? הוא יכול לפנות אליכם בשפה נמוכה. אתם חושבים שאלוהים הוא חרדי שמן כזה, עם שטריימל בקנה מידה קוסמי - שזהו היקום - שעשוי מזנבות של חיות הקודש - שזו תורת המיתרים? הרי למה החלל שחור ועגול - השטריימל הוא השמיים החדשים! כשאתם רואים דמות חשוכה, תפתחו בנוהל מעצר חשוך. אין כאן מקום לחשוב פעמיים. הטעות היא תמיד להדליק את האור - ואז המשיח בורח לנו בין הידיים. או בין הרגליים. או בין העיניים, או בין האוזניים. אתם לא הייתם מזהים את אלוהים אפילו אם הוא היה נוחת עליכם מהחלל. אתם עדיין מחכים לאורות מהשמיים, ולא הבנתם שהחלל הוא שחור.

ואת הכוכבים לממשלת הלילה

חלמתי שהחייזרים נוחתים והחילונים מקנטרים: נו, אז איפה בתורה נבראו החייזרים? ועונים להם: תתפלאו, אבל לפניכם. ומסתבר שלפי הדת היהודית החייזרים נבראו ביום הרביעי, יומיים לפני האדם. אבל אף אחד לא התכונן להשלכות הדתיות של הגעתם. תקופות ארוכות הם הסתובבו כאן בזהות סמויה, מחפשים איזשהו רעיון חדש. אחר כך הגיעו התיירים. זה היה קצת מצחיק לשים אותם דרגה אחת מתחת לגויים, אבל מעל לבהמות הטהורות. הם באמת נראו קצת כמו בהמות. היה אפילו מי שראה בהם חיות הקודש. אבל בהמשך כבר היה ברור שהם מצד הסטרא אחרא, האדם שנברא בצלם השטן. ממשלת הלילה.

קיצור תולדות השמיים

חלמתי שהכוכבים מתרבים בשמים. בהתחלה לא שמים לב, אבל לאט לאט הלילה נהיה בהיר כמו במדבר, ואחר כך זה כבר נהיה מפחיד, מי בורא כל כך הרבה עולמות? והשמיים כבר כל כך לבנים, נשארו בתוכם רק חורים קטנים, שבני האדם באותה תקופה קוראים להם כוכבים שחורים, ובסוף גם הם נסתמים וכל הלילה לבן. ובהתחלה לא שמים לב והשמים מאירים כמקודם, אבל חלק מהכוכבים מתעמעמים, ונכבים, והמגיפה מתפשטת, עוד ועוד עולמות נהרסים, עד שבסוף הכוכבים האחרונים נעלמים בשמים שחורים ללא כוכבים.

חברותא מעולם אחר

חלמתי שאני פוגש חייזר חרדי עם שטריימל ירוק, והוא זוחל על הבמה בבית הכנסת, אבל לא נותנים לו עלייה אפילו שהוא אורח מרחוק, מביישים אותו שהוא לא ישראל. והוא מתחיל לעשות מהומה, שבימות המשיח יום שמיני בשבוע, ויש עלייה שמינית, שהוא יעלה בה, ושבעולם הבא יש אפילו יום עשירי, כי בעולם שלהם יש שתי שמשות, ושם מתגשמת הנבואה שאור הלבנה הוא כאור החמה. והוא נעלב עד עמקי נשמתו, או כל דבר אחר שיש להם בפנים: מה, אני גוי? אתם יודעים שבברית מילה שלנו, אצלנו אין אברי רבייה, כורתים חלק מהמוח? וההלכה, יש לכם מושג כמה הלכות התפתחו במשך מיליוני שנים? והרדיפות, אצלנו היו שואות של 99.9%! וכל העמידה במוסף הוא מתנדנד כמו תולעת לאלף זוויות, בחיי שזה מצחיק עד דמעות, כמו לולב ירוק שבלע רקדנית בטן. ומרוב נענועים והתלהבות והשתחוויות לאלף מקומות קדושים בגלקסיה - הוא מתחיל לדפוק את הראש ברצפה כמו קפיץ משוגע, קדימה אחורה זהירות על המנורה, ואני רואה איך האנשים מתקשים שלא להתפוצץ מצחוק, קוברים את עצמם בסידורים, מאדימים, נחנקים, נושכים את הלשון, חלק משתין במכנסיים, ואני מתפלל שהוא לא ישים לב, כל כך כל כך לא נעים, אף אחד לא מתרכז בתפילה, ופתאום מפר את הדממה קול תרועה רמה שמישהו מנסה לחנוק, ונכבדי הקהל מתחילים לאבד שליטה ולהתפתל תוך מאמץ עילאי להמשיך ולעמוד כמו מקל, וזה רק יותר מצחיק, יוצאים מהם גזים משונים, זה פשוט הורג, ובסוף גם הרבנים כבר לא מסוגלים להתאפק, הם פשוט נקרעים, ומתחילים ליפול על הרצפה, אחד אחרי השני, מתפקעים. בקיצור, ביזיון למין האנושי. ואחרי התפילה הוא עומד לבד ולאף אחד לא נעים להזמין אותו הביתה לסעודת שבת, אף אחד לא ניגש אפילו לומר שבת שלום. גועל נפש. ובסוף אין ברירה ואני נאלץ להזמין אותו אלינו, למרות שהוא יראה את הכול, מופת לבית יהודי.

והוא מסביר לי בדרך שאצלם התנ"ך ממשיך בסיפור גן עדן בסיפור של נחש הראשון, הוא הגיבור שנענש, ואיזה ילדים נולדו לו, עשרה דורות של נחשים, ושהם הצאצאים של התולעים ההם. כלומר, הוא רואה שאני חושש, אל תדאג אני לא אנשוך אותך. והוא מספר שהאבות שלהם הם נחשים דקדושה. כשאמרו לאביהם לך לך מארצך זה מסע קצת יותר ארוך מאצלנו, הוא מגחך, והמצווה הכי קשה אצלם זה לעלות לרגל. ואנחנו מתקדמים כמו תולעת, ואני חושב שעוד מעט אשמע את "כמה שעות אני צריכה לחכות לך שתחזור מבית הכנסת?", ומתחיל להכין אותו למה שצפוי אצלנו, והחייזר מייד מייעץ לי, כמי שיודע על מה אני מדבר, מנסיונו הבין כוכבי בשמיים: אצלכם האדם עשוי מעפר והאישה עשויה מאיש. אז אם האיש גבוה מעפר האישה עשויה מדבר גבוה מהאיש, ואם האדם נחות מעפר גם היא נחותה ממנו. והיחס שלך לאדמה מקרין גם על היחס שלך לכוכבים אחרים. צריך היה לשלוח אסטרונאוט צדיק אל הלבנה, שזה שם מכובס לשכינה, ולכבד את הרוחניות העתיקה של השמיים, ואת הזיווג בין הארץ לעולם העליון. צעד קטן לאדם, צעד גדול לאלוקות. ובמקום זה שלחתם גוי, שדרך עליה כמו עפר, וקרא לה ירח, כמו איזה גבר קירח. לנו יש הכול, כולל תוכנית חלל רוחנית, בראשות אדמו"רנאוט.
- אבל חבר, זה הכול היה שקר! אשליה חומרית שנקראת חלום אמריקאי. אין באמת אפשרות למסע לירח, תקרא ברמב"ם - מי שינסה ייתקל בגלגלים.
- סליחה רבינו?
- כבודו, הגאולה הרי תבוא כשהחמה והלבנה יפגשו - בזיווג שלם. לכן, ואני אומר לך את זה בתור מי שנחשב פה חייזר, מה שצריך לעשות זה לדחוף את הלבנה לתוך השמש. לפיכך הדרך היחידה להבאת המשיח, פטנט עולמי, היא להרחיק מאוד בחלל ולהטות אסטרואיד, ואם הוא מספיק רחוק בזמן, מספיק שאני אתן לו מכה קטנה עם האצבע בכיוון הנכון, והוא יתנגש עם הירח, ויעיף אותו לכיוון השמש. כמו ביליארד של כוכבים. וכל מה שצריך זה איזה אסטרונאוט מעופף במיוחד - שיהיה החמור הלבן.
- אהם, קצת לא ברור לי רק איך זה מסתדר עם ההלכה. מה עם כל המועדים? מה עם קידוש לבנה?
- זה בדיוק יהיה הקידושין שלה. החתונה של המאור הקטן עם המאור הגדול, ואז כשהם יהיו כאחד, תתגשם הנבואה שאור הלבנה יהיה כאור החמה, פשוט כי זוג הגופים השמימיים היריבים של היום והלילה יהיה לבשר אחד. בימות המשיח, החודש ימשך שנה, והשנה תימשך חודש. החסידות היא ציונות קוסמית: במקום לחכות לגאולה על הארץ, או לנסות לזייף גאולה על הארץ, אנחנו נעצב מחדש את השמיים. וזאת בעזרת חתונה שמיימית בתוך חופת השמיים. קידוש החודש יהיה ראש השנה, וככה יתוקנו כל הליקויים, והלוח המוסלמי יהיה הלוח הנוצרי יהיה הלוח היהודי, ויהיה לא רק שלום עולמי, אלא שלום קוסמי. חזון אחרית הימים של מערכת השמש - שתהיה גם מערכת הירח - שיהיה גם חזון אחרית הלילות, כי הלילה יהיה מושלם. בלי ירח - עלטה מוחלטת.
- אהם, ומה הרב שלך אומר על כל זה?
- אתה יודע, בתחילת הנישואים הלכתי לרב והוא אמר לי: אישה לבד זה צרה צרורה, אישה וילד מבטלים אחד את השני, כמו מינוס ופלוס.
- טוב, נראה לי שאני מאחר, צריך ללכת.
- חכה, רק אחר כך הבנתי שאני המינוס.
- אני חייב לטוס.
- לא תישאר אפילו לקידוש?

אונס קבוצתי של התורה

חלמתי שאני הולך להרצאה של אליהו הנביא. ואני רואה שלפני ההרצאה החוצפן הזה מדביק לעצמו זקן שמגיע עד הרצפה. ואני אומר לעצמי שהפעם אני אחשוף את המוקיון הזה ומתיישב בשורה הראשונה. והוא פותח: כה אמר אליהו. אני רוצה לדבר הלילה על חיוניות הזיוף ברוח הדת. אנו חוזים בחזרה דיאלקטית במחקר הזוהר לתפיסה שהספר כן נכתב על ידי רמד"ל. אחרי הכל, הגיוון העצום בו עדיין איננו מגוון כמו טקסטים של מחברים מרובים. אותי פחות מעניין מי כתב את הספר, ויותר מעניינת האפשרות שהוא נכתב על ידי אדם אחד, שמתוך בדידות רוחנית עצומה וניכור והשפלה וחוסר הכרה מיהו מצד סביבתו ואשתו, הוא מעמיד פנים לפניה כרודף בצע, בורא לו בני שיח הראויים לו, ויוצר שיח שהוא מופת של הרוח הדתית. ומה שמעניין כאן זה בחירתו בזיוף, ובעיקר מודעתו לזיוף, והכלים הרעיוניים שבהם הוא מתייחס אליה, כחלק לגיטימי, הכרחי וחיובי ביצירתיות הדתית. בניגוד למשה, הוא מכיר בקרינת עור פניו ובנחיצות המסכה. זו פריצת הדרך שאפשרה את הזוהר. בואו נשאל את עצמנו, למשל, מה הייתה תודעתו הדתית של ישעיהו הרביעי? האם הוא חי בתודעת זיוף? הרי הדת איננה תוצר של הונאה וזיוף חד פעמי, אלא של פעולות זיוף מתמשכות, לעתים לאורך דורות. ישנם הטוענים שככל שהדת פרימיטיבית יותר היא מזויפת פחות, וגם המודעות לכך פחותה. זיוף בטקסים שאמאניים? הם פשוט לקחו סמים. אבל קיימת גם האפשרות שככל שאנו מתרחקים ממקור הזיוף פוסקת אצלנו תודעת הזיוף. זה נראה אותנטי. האם אנו נמצאים בתהליך בלתי הפיך של הצטמצמות מרחב הזיוף ולפיכך של התנוונות הדת? הזוהר מציע, ומוכיח מתוכו, שמודעות דתית לזיוף מאפשרת להתגבר על המודעות החילונית אליו - המודעות לזיוף הדתי. נשים לב לתופעה המוזרה לכאורה, שכל הדתות הגדולות מעמידות למאמיניהם דרישות שאין אדם יכול לעמוד בהן. הן מוכנות לשלם את מחיר הניכור והשחיתות, אך ורק משום שהם חלק אינטגרלי מהזיוף, שהוא נשמת אפה של הדת והמנוע הרגשי המרכזי שמאחוריה. לפיכך, השלילה המודרנית של הזיוף היא המחסום הגדול ביותר בו נתקלה היצירתיות הדתית. משבר זה הוא הוא הגורם לקיפאון הדתי ולפונדמנטליזם. זהו עצם הכפירה וחוסר האמונה. במילים אחרות, זהו הניתוק מהאל, שבריאת עולמו מתוארת בקבלה כאקט של זיוף בקנה מידה קוסמי, שבו הוא מרמה את עצמו, וכאילו מסתתר מהעולם. כך נוצרת אשליית הבחירה, הטוב והרע, הטבע, וגם האדם. והלא עצם לימוד התורה הוא הזיוף שבו קולו של משה מדבר מגרונך את מה שאתה חושב. לכן כיום היצירתיות בלימוד נחסמה בפנינו, בפועל, כאשר אנו מודעים לה, ופורחת רק בחוסר המודעות (המזויף גם הוא) של העולם החרדי (שמנסה לזייף את האותנטיות, ומכאן חרדתו). מה שמעניין לענייננו זה לזהות את תודעת הזיוף השונה בטקסטים שונים, ואת התפתחותה והשתכללותה, כציר של התפתחות הדת. הרי המחסום האמתי לבניית בית המקדש הוא הפחד של הדתיים (לא החילונים!) שלא תרד אש מהשמיים והכול יתברר כחרטא-ברטא. והם שוכחים שמצווה להביא אש מן האדיוט. אכן, הפרויקט הגדול האחרון של היהדות, כפי שהבין אותו האדמו"ר מחב"ד, יהיה הפרויקט של זיוף המשיח, שמתאפשר ע"פ הרמב"ם דרך מושג החזקה (מה שהחזיקו הרבים). השבתאות נכשלה כי הזיוף היה גרוע, ואילו הפעם הזיוף יהיה מוצלח. כי הזיוף בעצמו יהיה מזויף. ואני מתנפל עליו - וקורע לו את הזקן הלבן. ויורד לו מלא דם. על הסנטר, על הצוואר, על החולצה הלבנה. זקן של דם.

ועל חטאים שאנו חייבים עליהם ארבע מיתות בית דין: סקילה, שריפה, הרג וחנק

חלמתי שאני נכנס לבית המדרש - ובית המדרש ריק. רק ספרים מכל הקירות. ופתאום עף עליי ספר מאחורה - אאוץ' - ואני צועק: מי זרק את זה? אבל אין תשובה. והספרים מתחילים לסקול אותי, בהתחלה רק אחד האחרונים מעז לזרוק עליי את החבר שלו, ואז גמרות שלמות, ש"סים, רמב"מים ענקיים עפים עליי, מוות בסקילה זו המיתה הכי אכזרית, או אולי שריפה? אני לא זוכר, זה בטח בתוך אחד הספרים. ואני עושה עסקה עם אלוהים שיציל אותי עכשיו, ואני מוכן למיתה היותר חמורה שבתורה - אפילו שריפה. מה בעצם עדיף, להיהרג בעולמה של תורה, או להיחנק בתוך עצמי, או אולי להישרף, שחור כולי? מבין ארבע מיתות שבתורה, מהי מיתת בית דין הכי גרועה? הלוואי שהייתי לומד יותר גמרא - ויודע כרגע, ברגע האמת. ואני יוצא מתוך ערימת הספרים, כמו הר באמצע האולם, ואחר כך אני עוד צריך לסדר את כל הספרים בבית המדרש.
ובדרך הביתה מישהו שואל אותי אם יש לי אש - ואני בורח. ואני מתחיל לחיות בתוך מים. ואני אומר לעצמי שמים זה תורה, ובכלל, כל המלאכים בשמים חיים בתוך מים, זה הרי הצד השני של הרקיע. מבחינתנו הם עפים, אבל בעצם הם צוללים. וככה אני חי בתוך הבועה שלי, מחוק במיטה, כותב ולא שוכב, ואף אחד לא יודע איזה הפסד זה. מאה אפס. כולם חושבים שיש אלוהים מצד אחד ושטן מצד שני, צדיק מצד אחד ורשע מצד שני, פרופסור מצד אחד - ופושטק מהצד השני. מה שאני הבנתי זה ששניהם - השכינה והסטרא אחרא, האדמו"ר והחמור, המרצה והערס - שניהם באמת בצד אחד. ואני בצד השני.

העונש

חלמתי שהתינוק לא יודע לישון. גם אתה הצטרפת, נגד השינה? לא סתם היא מוציאה אותו בעגלה לשמש נגד רצוני, היא יודעת מה לעשות כדי להפוך אותו לבֶּן אור, כמוה, במקום בן חושך. הוא סובל ממחסור חמור בחשיפה לחושך - והיא ממכרת אותו לחלב לבן. לא עזר שהוספתי לשטריימל עיניים כדי לחבב ביניהם, הוא בקושי מתעניין בבובת השטריימל, ולעומת זאת מתעניין מאוד בעיניים הפקוחות של השדיים. אם הוא לא יחלום מספיק, איך יתגשם החלום? הכול ירד לטמיון ואני אשאר רק עם החלומות, ועם השטריימל, ועם העיניים העצומות - שבתוכו. המילה הכי יפה בשפה העברית היא: מטומטם. הכול היה בתוך הראש שלי. ואני חולם שבסוף הסידור יש דף עם תגובה קבועה: אלוהים שוקל את בקשתך והוא יקבל החלטה בימים הקרובים.

סופה של המהפכה

חלמתי שאני חי בתקופת פוסט-אליהו. לפני מותו, אליהו כינס את בני הנביאים למפגש חשאי. בלי לגלות להם דבר, הנכדים התכנסו למפגש עוד יותר חשאי, שהוסתר אפילו ממנו. ודור הנינים כבר התכנסו למפגש שהוסתר אפילו מהם עצמם. עניין שלא היה מובן כלל, כי לשלושתם אליהו השאיר אותה צוואה, אותו כתב חידה סתום: חלום ללא יום ויום ללא חלום. אף אחד לא יודע למה הוא התכוון, בכל המהלך, אבל התוצאות היו קטסטרופליות. אבל איך יודעים שהוא לא התכוון לתוצאות קטסטרופליות? הכת הראשונה אסרה מלחמה חשאית נגד פרעה ועמלק ולבן והמן וישמעאל ואדום ואשור ובבל ומי לא? וצבעה את הארץ בדם. אבל השפעתה החווירה לעומת הכת השנייה, שחפרה בתוך האיברים הפנימיים של הארץ מבפנים, נקבים נקבים חלולים חלולים, ועוד שרה בכל פה, לא יכולת לפקוח עין או אוזן בלי לראות ולשמוע, לא יכולת לחשוב בלי לחשוב בדימויים המעוותים שלהם! דם לבן, חלב אדום, זָקן שהוא נחש, ונחש שהוא זָקן. אבל כל זה עוד כלום לעומת הכת השלישית, שבמסווה של חשיבה לגיטימית השתלטה על נפשות יקרות, יקרות, עד שההיגיון עצמו הפך לחלום. הוקמה רשת שהתפשטה כמו סרטן, קשרה קשרים כמו עכביש, ועד היום לא בוערה עד הסוף, וחושדים שיש גרורות אפילו במוח, אין לדעת, כי איך לדעת, כי אין דעת. סרטן בראש האומה. במקום צבא עם שלוש זרועות קיבלנו מפלצת עם שלוש ידיים (או לדעת הכת האחרונה: שלושה ראשים עם אצבע כותבת אחת). ביטחון, חוץ וכלכלה בלי ראש ממשלה. המדינה התמוטטה. החברה נקרעה לגזרים. אבל העולם הרוחני שנוצר הספיק לכל הגלות השלישית.

מה נשאר?

חלמתי שאליהו יושב עם העורבים, והם עושים סעודת משיח. ואליהו פותח: כדי להשמיד את הגוף היה צריך שואה גופנית של שבע שנים בגולה. כדי להשמיד את הרוח היה צריך שואה רוחנית של שבעים שנה בא"י. מה נשאר לנו? אמר העורב השחור: מה נשאר? נשארה הנשמה. נשמה ללא גוף וללא רוח, ללא אדם וללא אוויר, ללא אדמה וללא שמיים. והארץ נשמה. משל לצדיק שמן אחד שנשמתו התגלגלה בחזיר. והחזיר כל הזמן רצה להיכנס לבית הכנסת והיו בועטים ומגרשים אותו. מה עשה? חיכה לקדושה, ונכנס פנימה כשכולם עומדים ולא יכולים לזוז. קדוש, קדוש, קדוש, הוא נחר, ויצא לו חו חו חו. נתנו אותו לשוחט כשר, שייתן אותו למאכל גוי. אבל השוחט לא ידע מאיפה שוחטים חזיר, היו לו שבעה סנטרים כפולים. נחר החזיר הקדוש: שמע ישראל השם אלוהינו השם... ונחר אותו השוחט, ויצאה נשמתו בחזיר. אמר העורב הלבן: מה נשאר? ניצולים, מתיבת נח. הם היו יושבים כל לילה במרתף בגטו, ועושים סעודת צום, שאוכלים בה אוויר ורוח. לכן הם הכינו צידה רוחנית לעוד אלף שנה, האלף השביעי: מן הבהמה הטהורה, תורה של משיח, שנשרפה - קורבן. ומן הבהמה שאיננה טהורה, תורה של חמור, שנשארה - כי היא לא כשרה. ואז שלחו מן התיבה החוצה רב שחור. והוא חזר. ואז שלחו מן התיבה אתון לבנה. והיא לא חזרה. והיו להם בתיבה בגטו שניים שניים מכל החיות ביהדות, שלמדו בחברותא. ורק החמור הלבן נותר ללא בת זוג ובכה: למה יימח זרעי מעל פני האדמה? למה תיעלם רק תורתי? אז נתנו לו את המשיח. והמשיח רכב עליו, ואמר לו: קל וחמור. ונתן לו גזר נקבה, וענה לו בחזרה: גזרה שווה. מיד ירד ממנו המשיח. ועד היום הם מתווכחים מי ירכב על מי. ולכן עוד לא הגיעו. אמר העורב השחור-לבן: מה נשאר? נשארה מנה אחרונה. קמו העורבים ואכלו את נבלתו של אליהו.

?

חלמתי שאני החסיד האחרון של אליהו. וקוראים לי העורב. ואין לי למי להעביר הלאה את הסוד. אז אני לוקח את המגילה ומתחיל לאכול אותה. קרע אחר קרע. פסוק אחר פסוק. הם לא מסוגלים לעכל רעיונות, אז אני משכתב אותם בעברית מודרנית, כשכל משפט הוא ביס אחד: אליהו טיפס לראש הארגון במשך 40 שנה, ונעלם בערפל. ואז הוא ירד ונתן לנו את התורה הארגונית. כל ארגון אמיתי - הוא ארגון דתי, ויש לו ליבת סוד. העולם הארגוני אופף כל: כל אדם הוא ארגון, וארגון-העל הוא אלוהים. כל ארגון צריך מלך, כהן ונביא. המלך על הניהול, הכהן על הפולחן, והנביא על החלום. הפולחן הוא הסוד המתמיד של הארגון, שהוסתר בארגון. המלוכה היא סוד פעולת הארגון, שמוסתר בארגון. והנבואה היא סוד העתיד של הארגון, שמסתתר בארגון. לכן הכהן עוסק בשימור סוד העבר בארגון, המלך בסוד ההווה, והנביא בסוד העתיד. נביא גדול שרואה בחושך, כמו משה, מוריד תורה לארגון, כי תורה היא חלום מאורגן לדורות קדימה. והמשיח הוא הארגון של החלום בצורת אדם. מלך העתיד. והחמור הוא הארגון החי והמסגרת החיה להבאת המשיח. החלום כצורת חיים. כהן העתיד. ותורת המשיח היא עתיד התורה של הארגון. החלום בצורת תורה. התורה הארגונית העתידית. ואילו אליהו הוא נביא העתיד. המבשר של המשיח - עוד בלילה לפניו. החלום כהבטחה חשוכה. כצורת סוד שחור. והעורב? הביס האחרון נתקע לי במקור. אני נחנק. ואני חושב: למה החיים שלי מסתיימים במוות? הייתי הרבה יותר מעדיף שיסתיימו בסימן שאלה.

לפרק הבא

הטרילוגיה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ניצחונה הסופי של הפורנוגרפיה - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/undressing.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ניצחונה הסופי של הפורנוגרפיה

כפי שעידן הנאורות הגדיר את העידן שלפניו כתקופה חשוכה - כך עידן העירום הגדיר את התקופה שלפניו כתקופת ההסתרה. המיניות לא תתוקן עד לעירום המוחלט - שיהיה השלום במלחמת המינים, מלחמה שימיה כימי הבגדים

מאת: עידו ועינם

אנו, אחרונות הנשים הלבושות, הוקענו כמעכבות החשוכות של השלום המיני  (מקור)

פעם זו לא היתה סנסציה להיות אישה לא ערומה. באותה תקופה יכולת להסתובב לבושה בכל מקום, אפילו ברחוב, ולא רק בבית (או מאוחר יותר אך ורק במיטה). אף גבר לא היה חושב שיש לי מה להסתיר ושואל למה את לא ערומה כמו כולן כבר בשאלה הראשונה שלו. באותה תקופה נשים מושכות היו לבושות ורק במיטה הן הורידו את הבגדים, ודווקא הנשים הערומות נחשבו לדוחות, עד שהלבוש עצמו נחשב למעורר משיכה והוקדשה לו תשומת לב רבה (פרדוקס שהיום לא מובן לנו).

אלפי שנים העירום היה מגונה, מאז הפריד בין פראים לבני תרבות ועד שהחל העידן הפורנוגרפי. אבל אז כמובן לא ידעו שיקראו לו כך. היו המון חידושים וחלקם נראו יותר מהפכניים במבט ראשון. וכפי שעידן הנאורות הגדיר את העידן שלפניו כתקופה חשוכה - כך עידן העירום הגדיר את התקופה שלפניו כתקופת ההסתרה. כי העירום כמובן לא היה רק של האישה אלא של כל הנשיות - של התרבות כולה. גם חברות מסחריות, דתות ומדינות איבדו את הלבוש - המסתיר את תוכן מן החוץ - כהמשך בלתי נמנע, אחרי שגם הכתיבה איבדה את הבושה והפכה לגירוי בלבד.

בסופו של דבר אם הלשון של הלקוח תמיד צודקת והיא קריטריון הטעם היחיד - הרי שהטעם שלו הוא העירום. גברים כתבו בראש חוצות בזכות החזרה לגן העדן האבוד או לתקופה קדומה וטבעית, ועל כך שהמיניות לא תתוקן עד לעירום המוחלט, שיהיה השלום במלחמת המינים - מלחמה שימיה כימי הבגדים. המתלבשים זכו לביוש פומבי, ועם ההתחממות הגלובלית הבלתי נסבלת והפיכת הכדור כולו לקו המשווה, הלכו ונעלמו כיסי ההתנגדות בכל התחומים, ונשארה רק ספרות עירומה ומופשטת.

אנו, אחרונות הנשים הלבושות, הוקענו כמעכבות החשוכות של השלום המיני. הכוהנות האחרונות של האופנה. חברות כת מדוכאת ומדכאת של הגוף. נאלצנו ללבוש בגדים שנראו כעור וקראנו להם בגדי אור. הפכנו למסדר סודי שהתנהל סביב טקסים מיסטיים בתלבושות מקודשות, שעליהן לא נגלה לכם דבר, ושאבדו עם כתבינו העתיקים ושאר ספרותינו הלבושה בלבושים אין מספר - ספרות סוד שלעולם לא תתגלה לעולם.

הארכיטקטורה של השקיפות, שהחומר היחיד שלה הוא זכוכית ושכל קירותיה חלונות, הניסה אותנו למערות. שם חיינו מוסתרים מעין כל. משמרים בקנאות את תרבותנו החשאית אחריה חיפשתם בנרות, מנסים לרגל ולגלות לאור יום את הטקסטים המקודשים, הפנימיים ביותר שלנו, שנשמרו מעין כל אדם.

יכולנו להתקיים דורות אינספור אלמלא התפתינו לאותו אחד - שגילם את תמצית הגבר - והתברר כשקר. ואילו היום, אחרי שנתפסנו בגלל בוגד, נחש ארור - ולאחר שמערכת המשפט השקופה חרצה את דיננו לשריפת כל בגדינו לנגד עינינו בטקס ההפשטה הפומבי הזה לעיני כל, ששיאו וידוי לאוזני כל - אני עומדת לפניכם עירום ועריה, כשרק דמעותיי מכסים את שדיי, ומבכה את מותה של הצניעות. כי, אתם מבינים, מגילותינו העתיקות מעור אותן לא מצאתם, וגם לא תמצאו בכל חיפושכם, הם בגדינו שנשרפו היום. את כתבינו לבשנו על גופנו - והרי אנו עומדים לפניכם ערומים.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

חטא הספרות העברית

קפקא אשם בשואה. לכן חובה לתקן את ספרות הסיוט בספרות החלום

מאת: סופר מקורנן

ניצב יעקב שבתאי (מקור)

חלמתי שהחילונים במלחמתם נגד ההדתה מחליטים שאסור לחגוג את שמחת תורה ובמקום זה חוגגים את שמחת הספרות העברית. ואני רואה אותם רוקדים במעגלים סביב פסל של סופר עם קרניים. ואומרים לי שבגלל שהם חיכו 40 שנה ויצירת מופת עברית בוששה לבוא, הם הלכו לכהן שלהם הפרופ' לספרות, והוא עשה הדסטארט ויצא עגנון הזהב הזה, רק עם קרניים במקום כיפה. ואני כבר מבין שכשהמופת יגיע הוא ישבור להם את הטקסט על הראש. אבל הנה הם קמים לצחק לפני עדר הפסילים הריאליסטיים שלהם, של בני אדם מעשי ידי אדם, בחגיגה של ספרות עברית, והדוקטורנטיות שוכבות עם הפרופסורים ששוכבים עם הסופרות ששוכבות עם המבקרים ששוכבים עם העורכות ששוכבות עם הדוקטורנטיות. ואני בורח אל מחוץ למחנה ופוגש שם את החרדי המצורע, שמחבק ספר תורה כי זה העור היחיד שלא בורח ממנו. ואני מבין שסופסוף מצאתי קהל, ועוד שבוי, ושופך את המררה:

בוא תקשיב לי לפחות אתה מכל סדום ועמורה! הטעות הכי גדולה שעשתה הציונות היא החייאת הלשון העברית, מה שהפך את התרבות והספרות שלה לנידחת. לפרובינציאלית. למנותקת מספרות המערב, למרות שהנתונים ההתחלתיים שלה איפשרו לה לדבר עם כל לשונות המערב. אבל היא פשוט העדיפה לדבר לעצמה. החייאת הלשון העברית היתה משתלמת רק אם הייתה נכתבת פה ספרות דתית - וזה לא קרה. אי אפשר להוציא פה ספרות דתית. למרות שהפסגה של הספרות החילונית היא תמיד דתית, לפחות בשאיפה לגבול, כמו הפרק האחרון בספר האחרון של מפקד משמר הגבול.

\- מפקד מג"ב?

\- תחפש בויקיפדיה. זו היתה איזו פסגה שאליה הגיעה הספרות החילונית כשדחקו אותה לקיר, מול המוות, ומאז לא חזרה אליה ולא ידעה מה לעשות איתה, אם לקפוץ למטה לתהום, ונשארה תקועה. כשמה שהיה צריך לעשות זה לבנות מדרגות אל השמיים. השגעון עם העברית היה משתלם רק אם הייתה נוצרת פה תנועה ספרותית דתית שלמה, נגיד כמו ספרות המקרא (שהיום אף מו"ל לא היה מוציא אותה). ההחמצה הגדולה של הציונות את היעוד שלה הייתה השאיפה לחזור מחדש לתנ"ך, במקום לכתוב תנ"ך חדש. הניסיון לחזור לארץ התנ"ך במקום לתקופת התנ"ך - כתקופה יצירתית. ומשם הכל השתבש.

תמיד אומרים שהספרות מנבאת תהליכים פוליטיים כי היא מקדימה אותם. אבל הספרות לא מנבאת כלום, כאילו יש לה איזה כדור בדולח, או איזה קשקוש לא רציונלי כזה מהסוג שאינטלקטואלים מאמינים בו. הספרות גורמת לתהליכים. זו הסיבה שהיא קודמת להם. הספרות היא הכוח המרכזי בהיסטוריה. אלה דברים שעוברים להיסטוריונים הרבה מעל לראש. הם לא תופסים כמה ויראליים הם רעיונות, ועד כמה היישות הפוליטית היא יישות תרבותית.

רומא לדוגמא, הפכה לאימפריה בזכות פיתוח ז'אנר הספרות המשפטית בתקופת המשנה. כל הסיפור של עורכי דין ואלופים במילואים - זה מורשת רומאית. המבנה המשפטי הצליח ליצור צבא חסר תקדים, כי צבא בנוי על פקודות והיררכיה וכוח ארגוני. כמו הוורמאכט. והתלמוד היה הנקמה של היהודים ברומאים על החורבן. הגמרא גרמה לנפילת האימפריה הרומאית. היא פירקה את הז'אנר של החוק לספרות ויכוחים, ופוררה את הארגון והכוח לרסיסים, ויצרה את ימי הביניים, כשחכמי ימי הביניים עמלו אלף שנה כדי לבנות מתוך החתיכות שלם חדש ושיטה כוללת, באמצעות הז'אנר של הפרשנות, שהפך לז'אנר הימי ביניימי. ואז הפוסקים, שהחליטו שנמאס להם מהסכולאסטיקה האינסופית ורוצים מסקנה מעשית, הביאו את העת החדשה באמצעות הז'אנר של ההלכה, שיצר את המדינה המודרנית, כמערכת חוק כוללנית.

כלומר המאבק החשוב ביותר בהיסטוריה הוא מאבק ז'אנרי, וזה מעצם הגדרת ההיסטוריה כתקופת הכתב. ספר הזוהר יצר את הרנסאנס, ביצירת הז'אנר של החייאת תור זהב מדומיין. ואילו הקבלה יצרה את המדע המודרני, בעצם יצירת הרעיון של מבנה שיטתי שפועל בבסיס העולם מרחוק ובנסתר, ושפועל פוטנציאלית, לא מיידית, ולא בנגלה. מה שנקרא כוחות, שדות, מטענים ואנרגיות. כל הגיבורים של המהפכה המדעית, כמו קופרניקוס או ניוטון, היו מיסטיקנים, ולקבלה הייתה השפעה עצומה עליהם. קופרניקוס קבע שהשמש במרכז מטעמים אסטרולוגיים וניוטון הקדיש הרבה יותר אנרגיה אינטלקטואלית לתכנון בית המקדש השלישי מאשר לשלושת חוקי ניוטון.

החסידות יצרה את התנועה הרומנטית, ובתוכה, מי שנמצא בשורשי הנאציזם זה נחמן מברסלב, השתלשלות שניתן להראות בפרטות. הוא התחיל את המודרניזם בספרות, בסיפורי מעשיות, ויצר ז'אנר חדש של ספרות פנטסטית. מרגע שהוא תורגם לגרמנית ב-1906 המפגש יצר מיידית ז'אנר גרמני סיוטי חדש, והשואה היתה עניין של זמן, שהרי הנאציזם היה המשך ישיר של האקספרסיוניזם הפנטזמטי הגרמני לתחום הפוליטי. וכמובן שהכל באשמת יהודים כותבי גרמנית, שהם האשמים הישירים: המתרגם האדמו"ר המזויף בובר והחבר שלו הנזיר הקדוש המזויף, שמייד אחרי קריאת המעשיות החל לחבר את הפלאגיאטים שלו, יהודי כמובן, מקק נתעב שהדם של ששת המיליונים על הידיים שלו, יורש גיהנום בשם "קפקא" (שם רשעים ירקב). קפקא אשם בשואה. לכן חובה לתקן את ספרות הסיוט בספרות החלום. כי הספרות היא הכוח החזק ביותר בעולם, ואת זה היהודים ידעו פעם. הרי אם את ההיסטוריה כותבים המנצחים, זה עובד גם הפוך, שמי שכותב את ההיסטוריה הוא המנצח. לכן היהודים ניצחו את האימפריה הבבלית שהחריבה את בית ראשון באמצעות התנ"ך, ואת האימפריה הרומאית שהחריבה את בית שני בעזרת סוסים טרויאנים כמו ישוע ויוספוס. זו השיטה של היהודים. לכן עוד נוכל לנצח את היטלר. לא הגרמנים יכתבו את ההיסטוריה.

לכן לפני חורבן בית שלישי אנחנו צריכים ספרות יותר מוצלחת כדי לנצח. וכמו בשמחת תורה, ברגע שמסיימים עם הנדודים בגלות ומביטים על הארץ המובטחת - צריך להתחיל את התורה מחדש. במקום להמשיך לספר יהושע, לכבוש ולהתנחל ולהקים אימפריה ואז להתפצל ליהודה ולישראל ולהתחצף ולעבוד אלילים עד הסוף הידוע מראש של החורבן. התורה זו אלטרנטיבה רדיקלית להיסטוריה, ולנביאים והכתובים שמאפיינים את הפרוזה הנפוחה בארץ, עם החרדתיות והרצינות של הסיוט ונבואות החורבן האמיצות בעיני עצמן (איזה ניסוחים מתאמצים!) - במקום הכיף של החלום. אם זה לא כיף לכתוב איך יהיה כיף לקרוא? הפרוזה העברית מבטיחה לנו רק דם, יזע ודמעות, במקום יין, זרע ויריקות. לכן צריך להחליף את העצבנות והעצבות של הספרות העברית בשמחת תורה.

חיי לילה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חטא הספרות העברית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shabtai.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חטא הספרות העברית

קפקא אשם בשואה. לכן חובה לתקן את ספרות הסיוט בספרות החלום

מאת: סופר מקורנן

ניצב יעקב שבתאי  (מקור)

חלמתי שהחילונים במלחמתם נגד ההדתה מחליטים שאסור לחגוג את שמחת תורה ובמקום זה חוגגים את שמחת הספרות העברית. ואני רואה אותם רוקדים במעגלים סביב פסל של סופר עם קרניים. ואומרים לי שבגלל שהם חיכו 40 שנה ויצירת מופת עברית בוששה לבוא, הם הלכו לכהן שלהם הפרופ' לספרות, והוא עשה הדסטארט ויצא עגנון הזהב הזה, רק עם קרניים במקום כיפה. ואני כבר מבין שכשהמופת יגיע הוא ישבור להם את הטקסט על הראש. אבל הנה הם קמים לצחק לפני עדר הפסילים הריאליסטיים שלהם, של בני אדם מעשי ידי אדם, בחגיגה של ספרות עברית, והדוקטורנטיות שוכבות עם הפרופסורים ששוכבים עם הסופרות ששוכבות עם המבקרים ששוכבים עם העורכות ששוכבות עם הדוקטורנטיות. ואני בורח אל מחוץ למחנה ופוגש שם את החרדי המצורע, שמחבק ספר תורה כי זה העור היחיד שלא בורח ממנו. ואני מבין שסופסוף מצאתי קהל, ועוד שבוי, ושופך את המררה:

בוא תקשיב לי לפחות אתה מכל סדום ועמורה! הטעות הכי גדולה שעשתה הציונות היא החייאת הלשון העברית, מה שהפך את התרבות והספרות שלה לנידחת. לפרובינציאלית. למנותקת מספרות המערב, למרות שהנתונים ההתחלתיים שלה איפשרו לה לדבר עם כל לשונות המערב. אבל היא פשוט העדיפה לדבר לעצמה. החייאת הלשון העברית היתה משתלמת רק אם הייתה נכתבת פה ספרות דתית - וזה לא קרה. אי אפשר להוציא פה ספרות דתית. למרות שהפסגה של הספרות החילונית היא תמיד דתית, לפחות בשאיפה לגבול, כמו הפרק האחרון בספר האחרון של מפקד משמר הגבול.

- מפקד מג"ב?

- תחפש בויקיפדיה. זו היתה איזו פסגה שאליה הגיעה הספרות החילונית כשדחקו אותה לקיר, מול המוות, ומאז לא חזרה אליה ולא ידעה מה לעשות איתה, אם לקפוץ למטה לתהום, ונשארה תקועה. כשמה שהיה צריך לעשות זה לבנות מדרגות אל השמיים. השגעון עם העברית היה משתלם רק אם הייתה נוצרת פה תנועה ספרותית דתית שלמה, נגיד כמו ספרות המקרא (שהיום אף מו"ל לא היה מוציא אותה). ההחמצה הגדולה של הציונות את היעוד שלה הייתה השאיפה לחזור מחדש לתנ"ך, במקום לכתוב תנ"ך חדש. הניסיון לחזור לארץ התנ"ך במקום לתקופת התנ"ך - כתקופה יצירתית. ומשם הכל השתבש.

תמיד אומרים שהספרות מנבאת תהליכים פוליטיים כי היא מקדימה אותם. אבל הספרות לא מנבאת כלום, כאילו יש לה איזה כדור בדולח, או איזה קשקוש לא רציונלי כזה מהסוג שאינטלקטואלים מאמינים בו. הספרות גורמת לתהליכים. זו הסיבה שהיא קודמת להם. הספרות היא הכוח המרכזי בהיסטוריה. אלה דברים שעוברים להיסטוריונים הרבה מעל לראש. הם לא תופסים כמה ויראליים הם רעיונות, ועד כמה היישות הפוליטית היא יישות תרבותית.

רומא לדוגמא, הפכה לאימפריה בזכות פיתוח ז'אנר הספרות המשפטית בתקופת המשנה. כל הסיפור של עורכי דין ואלופים במילואים - זה מורשת רומאית. המבנה המשפטי הצליח ליצור צבא חסר תקדים, כי צבא בנוי על פקודות והיררכיה וכוח ארגוני. כמו הוורמאכט. והתלמוד היה הנקמה של היהודים ברומאים על החורבן. הגמרא גרמה לנפילת האימפריה הרומאית. היא פירקה את הז'אנר של החוק לספרות ויכוחים, ופוררה את הארגון והכוח לרסיסים, ויצרה את ימי הביניים, כשחכמי ימי הביניים עמלו אלף שנה כדי לבנות מתוך החתיכות שלם חדש ושיטה כוללת, באמצעות הז'אנר של הפרשנות, שהפך לז'אנר הימי ביניימי. ואז הפוסקים, שהחליטו שנמאס להם מהסכולאסטיקה האינסופית ורוצים מסקנה מעשית, הביאו את העת החדשה באמצעות הז'אנר של ההלכה, שיצר את המדינה המודרנית, כמערכת חוק כוללנית.

כלומר המאבק החשוב ביותר בהיסטוריה הוא מאבק ז'אנרי, וזה מעצם הגדרת ההיסטוריה כתקופת הכתב. ספר הזוהר יצר את הרנסאנס, ביצירת הז'אנר של החייאת תור זהב מדומיין. ואילו הקבלה יצרה את המדע המודרני, בעצם יצירת הרעיון של מבנה שיטתי שפועל בבסיס העולם מרחוק ובנסתר, ושפועל פוטנציאלית, לא מיידית, ולא בנגלה. מה שנקרא כוחות, שדות, מטענים ואנרגיות. כל הגיבורים של המהפכה המדעית, כמו קופרניקוס או ניוטון, היו מיסטיקנים, ולקבלה הייתה השפעה עצומה עליהם. קופרניקוס קבע שהשמש במרכז מטעמים אסטרולוגיים וניוטון הקדיש הרבה יותר אנרגיה אינטלקטואלית לתכנון בית המקדש השלישי מאשר לשלושת חוקי ניוטון.

החסידות יצרה את התנועה הרומנטית, ובתוכה, מי שנמצא בשורשי הנאציזם זה נחמן מברסלב, השתלשלות שניתן להראות בפרטות. הוא התחיל את המודרניזם בספרות, בסיפורי מעשיות, ויצר ז'אנר חדש של ספרות פנטסטית. מרגע שהוא תורגם לגרמנית ב-1906 המפגש יצר מיידית ז'אנר גרמני סיוטי חדש, והשואה היתה עניין של זמן, שהרי הנאציזם היה המשך ישיר של האקספרסיוניזם הפנטזמטי הגרמני לתחום הפוליטי. וכמובן שהכל באשמת יהודים כותבי גרמנית, שהם האשמים הישירים: המתרגם האדמו"ר המזויף בובר והחבר שלו הנזיר הקדוש המזויף, שמייד אחרי קריאת המעשיות החל לחבר את הפלאגיאטים שלו, יהודי כמובן, מקק נתעב שהדם של ששת המיליונים על הידיים שלו, יורש גיהנום בשם "קפקא" (שם רשעים ירקב). קפקא אשם בשואה. לכן חובה לתקן את ספרות הסיוט בספרות החלום. כי הספרות היא הכוח החזק ביותר בעולם, ואת זה היהודים ידעו פעם. הרי אם את ההיסטוריה כותבים המנצחים, זה עובד גם הפוך, שמי שכותב את ההיסטוריה הוא המנצח. לכן היהודים ניצחו את האימפריה הבבלית שהחריבה את בית ראשון באמצעות התנ"ך, ואת האימפריה הרומאית שהחריבה את בית שני בעזרת סוסים טרויאנים כמו ישוע ויוספוס. זו השיטה של היהודים. לכן עוד נוכל לנצח את היטלר. לא הגרמנים יכתבו את ההיסטוריה.

לכן לפני חורבן בית שלישי אנחנו צריכים ספרות יותר מוצלחת כדי לנצח. וכמו בשמחת תורה, ברגע שמסיימים עם הנדודים בגלות ומביטים על הארץ המובטחת - צריך להתחיל את התורה מחדש. במקום להמשיך לספר יהושע, לכבוש ולהתנחל ולהקים אימפריה ואז להתפצל ליהודה ולישראל ולהתחצף ולעבוד אלילים עד הסוף הידוע מראש של החורבן. התורה זו אלטרנטיבה רדיקלית להיסטוריה, ולנביאים והכתובים שמאפיינים את הפרוזה הנפוחה בארץ, עם החרדתיות והרצינות של הסיוט ונבואות החורבן האמיצות בעיני עצמן (איזה ניסוחים מתאמצים!) - במקום הכיף של החלום. אם זה לא כיף לכתוב איך יהיה כיף לקרוא? הפרוזה העברית מבטיחה לנו רק דם, יזע ודמעות, במקום יין, זרע ויריקות. לכן צריך להחליף את העצבנות והעצבות של הספרות העברית בשמחת תורה.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

מוצ"ש: מבוא תיאורטי לחלומות

אלטרנטיבה לפוסט-הומניזם | הכְוונות כמנוגדות לכיוונים מחד גיסא - ולהוראות מאידך גיסא | כוחות מתמטיים ביקום כנגד כוחות פיזיקליים | ההווה הוא הבינוניות (ומגדיר את קו גובה 0), העבר הוא העמוק אבל העתיד הוא הגבוה | לפני פתח מדעי הרוח: "בשער זה אין כניסה למי שלא למד אלגוריתמיקה" | הצבת דרישותיה של הפילוסופיה מן המדע ומן הטכנולוגיה

מאת: חכם חלם

פסל החולם על מעיין הנמר (מקור)

* הדיון האקדמי באידיאולוגיה פוסט-הומניסטית הוא אימפוטנטי, רדוד וחסר מעוף ולא מסוגל לבטא אף חזון עתידי בעל תוכן ספציפי - הוא לא חשוב כי הוא לא מסוגל לומר דבר חשוב על הדבר החשוב (העתיד). החלומות מציעים לו אלטרנטיבה - בעצם יכולתם להציע אלטרנטיבה: לדבר על העתיד בצורה יצירתית ויוצרת. החלומות מסוגלים להציע - ולפילוסופיה הם מציעים ז'אנר פילוסופי חדש המותאם לדיבור על העתיד (כמו שויטגנשטיין הציע את הפסקאות האפוריזמיות, למשל, לדיבור על השפה). האקדמיה מסוגלת לומר רק שני סוגי דברים: או דברים לא חשובים על דברים חשובים - או דברים חשובים על דברים לא חשובים, בגלל הפחד שלה מהעתיד. העתיד הוא החשוב - בהגדרה (לכן המשפט לעיל מתרגם לחוסר היכולת לומר משהו עתידי על העתיד). הפחד המשתק הזה מתמצק במנגנון מישטור והשתקה (בעיקר עצמי) שנקרא ביקורתיות, שמצמית את החשיבות והיצירתיות. ואילו החלום הוא הנמכת האינהיביציה והגדרתו היא שילוב החשוב והיצירתי. מטרת הסמינר היא לענות לשאלה שהיא תמיד הכי חשובה (בהגדרה) ולכן תמיד נמנעים לעסוק בה ישירות (כמו שמפחדים לגעת באש או לראות את האלוהים): מה חשוב? ומהם הדברים החשובים לגבי העתיד?

* החלומות בסמינר הם רשימות הכְוונות. אתיקה של למידה - לא התנגדות ולא קידום עיוור, אלא עיצוב. הטכנולוגיה איננה עיוורת ואיננה כוח טבע. הכוח שלה לדחוף את העולם (ולכן להאיצו) הוא כוח למידה - כמו כוח הפרשנות או הווכחנות כחלק מלימוד גמרא, או הכוח התרבותי כחלק מלימוד הקלאסיקה, או עוצמה של יצירה ספרותית. זהו הדינמיקה הפנימית שבלמידה, בניגוד למשיכה החיצונית - שנקראת "עניין". כוח כזה הוא בסיסי יותר מכוח פיזיקלי, זהו כוח מתמטי, כמו הכוח שמניע את האבולוציה ומשכלל אותה (נגד הפיזיקה והאנטרופיה). מסתבר שביקום יש לא רק כוחות פיזיים, אלא גם כוחות רוחניים - למשל, כוח ארגוני-חישובי, וזהו כוחו של המחשב לבצע אלגוריתם. החישוב הוא כוח בסיסי ביקום, החלקיקים הנושאים שלו הם האינפורמציה, והשדה שלו הוא המתמטיקה. ואלגוריתם למידה איננו עיוור ודטרמיניסטי, גם אם הוא לא אנושי ו-"אלגוריתם", אלא בנוי על בחירה פתוחה. אין זה נכון שככל שכוח יותר בסיסי הוא יותר עיוור, אלא ככל שהוא יותר חיצוני (כמו האדם שנכנע לכוחות הטבע מבחוץ, או הגורל). כדי להסיר את כיסוי העיניים שיוצר אשליית עיוורון, צריך להראות אפשרויות למידה אחרות הפתוחות בפנינו: היסטוריה אלטרנטיבית, רשת אלטרנטיבית (למשל: רשת חברתית אלטרנטיבית). החלומות הם הסרת הכיסוי - הם ראייה. בחושך ניתן לראות באמצעות חלום, כי החלום הוא פרישת מרחב פנימי מרובה אפשרויות, ולכן אפשר ללמוד בתוכו.

* מה חשוב? חלום הוא לא מטרה, רק הכְוונה. לא להשאיר התפתחות טכנולוגית ללא התפתחות תרבותית (סיבת העומק לשואה. ולשואה התרבותית - הפייסבוקיאדה). חלום הוא צלילה, הוספת מימד, לא רק לרוחב וקדימה: לא לאפשר להתקדמות המהירה ביותר האפשרית של העולם בחזית רחבה להיות חזות הכל, זה רק שני מימדים (ולכן שטחי) - אלא להתקדם במימד השלישי של העומק, כלומר של התוך. הכל בתוך המסגרת של הלמידה: לא אידיאולוגיה (מטרה, סוף), ולא דת (מקור, התחלה), אך גם לא ניהיליזם (אמצע, הווה - ההווה הוא הבינוניות! הוא הגדרת הבינוניות) - אלא מתודת למידה. תהליכים נכונים ברמת האנושות. תהליכי למידה כלל מערכתיים (כולל התרבות) - כי למידה שייכת ללומד ולא משתלטת עליו מבחוץ, שהטכנולוגיה לא תהפוך לכוח חיצוני ולכן לכוח טבע, וגם לא לכוח שבשליטתנו מחוץ לנו ולכן פוליטי-מניפולטיבי, אלא "למידה - תמיד בתוך המערכת". כמו שהתורה הופכת לשלך כאשר אתה תלמיד חכם, למרות שהיא לא בשליטתך, אלא בגלל שחדרת לתוכה ואתה בתוכה. ייעוץ ארגוני לכלל האנושות - כמערכת. וזהו תפקידו של הפילוסוף: יועץ ארגוני של האנושות, ומורה שעוזר לה ללמוד, ואסטרטג שלה אל מול העתיד העמוק.

* שהטכנולוגיה לא תהיה בעלת הבית, אלא נהיה בה בני בית - כל איש רוח בימינו שאיננו בן בית בהבנת הטכנולוגיה הוא בדיחה. כל הגדולים: אפלטון, אריסטו, דקארט, קאנט, ויטגנשטייו - היו בני בית במדע ובמתמטיקה. והיום חשוב להוסיף: מדעי המחשב וטכנולוגיית המידע. הפילוסופיה היא תחום שבנוי על המתמטיקה. כמו שהיה כתוב על שערי האקדמיה של אפלטון, היום צריך לכתוב: אין כניסה למי שלא למד מתמטיקה.

* הלקונה הגדולה בעולם: בגלל חוסר חזון וחלימה טכנולוגית, שנובעת ממחדל של פילוסופים וטכנולוגים כאחד, אין מספיק מחקר ופיתוח מרוכז בראשי חץ שהיו יכולים לשנות את העולם - מנופי שינוי ומכפילי כוח - ולעומת זאת המון עיסוק באייפון החדש או בפיצ'ר חדש בפייסבוק, או עיסוק תרבותי מיקרו טקטי. לכן צריך למפות כיוונים אסטרטגיים למחקר ופיתוח טכנולוגי, חברתי ותרבותי. למפות חלומות לעולם חסר חזון, ולכן עיוור. זה מה שנעשה בסמינר. ניתן דוגמא איך צריכה להיראות פילוסופיה רלוונטית, כי בגלל שאיו עיסוק רציני בעתיד, העיסוק בעתיד הפך ללא רציני. מכאן החשיבות של הפילוסופיה בהעלאת רמת הדיון, ובהצבעה על כשלי הדיון הנוכחי, ומעל לכל: באיתור נקודות השינוי העקרוניות, שבהם תוחלף הפרדיגמה, לעומת השינויים התוך-פרדיגמטיים. כמו שהפילוסופיה חקרה את העקרונות של העולם, ככה היא צריכה לחקור גם את העקרונות של העתיד. לענות לשאלה: מה יכונן שינוי עקרוני?

* הפילוסופיה של היומיום של ימינו צריכה לדרוש מן המדע ידע לשיפור ההחלטות החשובות בחיים, ולכן צריכה להגדיר מה הדאטה הנכון ומה המטריקה הנכונה, ולא להשאיר למדענים, למשל, את הגדרת האושר, או שאר הגדרות ליבה של האדם (מה שיהווה אסון תרבותי, שמתקרב אלינו מכיוון מדעי המוח). מן הציבור היא צריכה לדרוש לממן באופן פרטי את המדע: צריך לפתוח את המדע גם למימון המונים, בהשתתפות כולם, שיאפשר למדענים לעסוק בדברים שהציבור מעוניין בהם, ולכן צריך פונקציה של מדען ציבורי. באותה מידה צריך גם פונקציה של מדען פילוסופי, שמנסה להגשים את המטרות שהציבה הפילוסופיה הטכנולוגית, כמו זו שתוצע בסמינריון, בפניו. כך, בניגוד למה שקורה באסכולות הלא נתנייתיות, הפילוסופיה תפסיק להיות לא רלוונטית, וגם המדע יפסיק להיות חסר תרבות ומקדם ברבריות - שבסוף חותרת תחתיו. הרעיון של איש מדע בור בתרבות ואיש תרבות בור במדע יוביל לבינה על אנושית חסרת תרבות - כלומר לסוף התרבות האנושית. לכן חשוב להתיך את האתוס הטכנולוגי והאתוס התרבותי לאתוס אחד - שעולם העתיד יהיה כמו העולם העתיק.

פילוסופיה של העתיד

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מוצ"ש: מבוא תיאורטי לחלומות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia73" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dreamsriver.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מוצ"ש: מבוא תיאורטי לחלומות

אלטרנטיבה לפוסט-הומניזם | הכְוונות כמנוגדות לכיוונים מחד גיסא - ולהוראות מאידך גיסא | כוחות מתמטיים ביקום כנגד כוחות פיזיקליים | ההווה הוא הבינוניות (ומגדיר את קו גובה 0), העבר הוא העמוק אבל העתיד הוא הגבוה | לפני פתח מדעי הרוח: "בשער זה אין כניסה למי שלא למד אלגוריתמיקה" | הצבת דרישותיה של הפילוסופיה מן המדע ומן הטכנולוגיה

מאת: חכם חלם

פסל החולם על מעיין הנמר  (מקור)

הדיון האקדמי באידיאולוגיה פוסט-הומניסטית הוא אימפוטנטי, רדוד וחסר מעוף ולא מסוגל לבטא אף חזון עתידי בעל תוכן ספציפי - הוא לא חשוב כי הוא לא מסוגל לומר דבר חשוב על הדבר החשוב (העתיד). החלומות מציעים לו אלטרנטיבה - בעצם יכולתם להציע אלטרנטיבה: לדבר על העתיד בצורה יצירתית ויוצרת. החלומות מסוגלים להציע - ולפילוסופיה הם מציעים ז'אנר פילוסופי חדש המותאם לדיבור על העתיד (כמו שויטגנשטיין הציע את הפסקאות האפוריזמיות, למשל, לדיבור על השפה). האקדמיה מסוגלת לומר רק שני סוגי דברים: או דברים לא חשובים על דברים חשובים - או דברים חשובים על דברים לא חשובים, בגלל הפחד שלה מהעתיד. העתיד הוא החשוב - בהגדרה (לכן המשפט לעיל מתרגם לחוסר היכולת לומר משהו עתידי על העתיד). הפחד המשתק הזה מתמצק במנגנון מישטור והשתקה (בעיקר עצמי) שנקרא ביקורתיות, שמצמית את החשיבות והיצירתיות. ואילו החלום הוא הנמכת האינהיביציה והגדרתו היא שילוב החשוב והיצירתי. מטרת הסמינר היא לענות לשאלה שהיא תמיד הכי חשובה (בהגדרה) ולכן תמיד נמנעים לעסוק בה ישירות (כמו שמפחדים לגעת באש או לראות את האלוהים): מה חשוב? ומהם הדברים החשובים לגבי העתיד?

החלומות בסמינר הם רשימות הכְוונות. אתיקה של למידה - לא התנגדות ולא קידום עיוור, אלא עיצוב. הטכנולוגיה איננה עיוורת ואיננה כוח טבע. הכוח שלה לדחוף את העולם (ולכן להאיצו) הוא כוח למידה - כמו כוח הפרשנות או הווכחנות כחלק מלימוד גמרא, או הכוח התרבותי כחלק מלימוד הקלאסיקה, או עוצמה של יצירה ספרותית. זהו הדינמיקה הפנימית שבלמידה, בניגוד למשיכה החיצונית - שנקראת "עניין". כוח כזה הוא בסיסי יותר מכוח פיזיקלי, זהו כוח מתמטי, כמו הכוח שמניע את האבולוציה ומשכלל אותה (נגד הפיזיקה והאנטרופיה). מסתבר שביקום יש לא רק כוחות פיזיים, אלא גם כוחות רוחניים - למשל, כוח ארגוני-חישובי, וזהו כוחו של המחשב לבצע אלגוריתם. החישוב הוא כוח בסיסי ביקום, החלקיקים הנושאים שלו הם האינפורמציה, והשדה שלו הוא המתמטיקה. ואלגוריתם למידה איננו עיוור ודטרמיניסטי, גם אם הוא לא אנושי ו-"אלגוריתם", אלא בנוי על בחירה פתוחה. אין זה נכון שככל שכוח יותר בסיסי הוא יותר עיוור, אלא ככל שהוא יותר חיצוני (כמו האדם שנכנע לכוחות הטבע מבחוץ, או הגורל). כדי להסיר את כיסוי העיניים שיוצר אשליית עיוורון, צריך להראות אפשרויות למידה אחרות הפתוחות בפנינו: היסטוריה אלטרנטיבית, רשת אלטרנטיבית (למשל: רשת חברתית אלטרנטיבית). החלומות הם הסרת הכיסוי - הם ראייה. בחושך ניתן לראות באמצעות חלום, כי החלום הוא פרישת מרחב פנימי מרובה אפשרויות, ולכן אפשר ללמוד בתוכו.

מה חשוב? חלום הוא לא מטרה, רק הכְוונה. לא להשאיר התפתחות טכנולוגית ללא התפתחות תרבותית (סיבת העומק לשואה. ולשואה התרבותית - הפייסבוקיאדה). חלום הוא צלילה, הוספת מימד, לא רק לרוחב וקדימה: לא לאפשר להתקדמות המהירה ביותר האפשרית של העולם בחזית רחבה להיות חזות הכל, זה רק שני מימדים (ולכן שטחי) - אלא להתקדם במימד השלישי של העומק, כלומר של התוך. הכל בתוך המסגרת של הלמידה: לא אידיאולוגיה (מטרה, סוף), ולא דת (מקור, התחלה), אך גם לא ניהיליזם (אמצע, הווה - ההווה הוא הבינוניות! הוא הגדרת הבינוניות) - אלא מתודת למידה. תהליכים נכונים ברמת האנושות. תהליכי למידה כלל מערכתיים (כולל התרבות) - כי למידה שייכת ללומד ולא משתלטת עליו מבחוץ, שהטכנולוגיה לא תהפוך לכוח חיצוני ולכן לכוח טבע, וגם לא לכוח שבשליטתנו מחוץ לנו ולכן פוליטי-מניפולטיבי, אלא "למידה - תמיד בתוך המערכת". כמו שהתורה הופכת לשלך כאשר אתה תלמיד חכם, למרות שהיא לא בשליטתך, אלא בגלל שחדרת לתוכה ואתה בתוכה. ייעוץ ארגוני לכלל האנושות - כמערכת. וזהו תפקידו של הפילוסוף: יועץ ארגוני של האנושות, ומורה שעוזר לה ללמוד, ואסטרטג שלה אל מול העתיד העמוק.

שהטכנולוגיה לא תהיה בעלת הבית, אלא נהיה בה בני בית - כל איש רוח בימינו שאיננו בן בית בהבנת הטכנולוגיה הוא בדיחה. כל הגדולים: אפלטון, אריסטו, דקארט, קאנט, ויטגנשטייו - היו בני בית במדע ובמתמטיקה. והיום חשוב להוסיף: מדעי המחשב וטכנולוגיית המידע. הפילוסופיה היא תחום שבנוי על המתמטיקה. כמו שהיה כתוב על שערי האקדמיה של אפלטון, היום צריך לכתוב: אין כניסה למי שלא למד מתמטיקה.

הלקונה הגדולה בעולם: בגלל חוסר חזון וחלימה טכנולוגית, שנובעת ממחדל של פילוסופים וטכנולוגים כאחד, אין מספיק מחקר ופיתוח מרוכז בראשי חץ שהיו יכולים לשנות את העולם - מנופי שינוי ומכפילי כוח - ולעומת זאת המון עיסוק באייפון החדש או בפיצ'ר חדש בפייסבוק, או עיסוק תרבותי מיקרו טקטי. לכן צריך למפות כיוונים אסטרטגיים למחקר ופיתוח טכנולוגי, חברתי ותרבותי. למפות חלומות לעולם חסר חזון, ולכן עיוור. זה מה שנעשה בסמינר. ניתן דוגמא איך צריכה להיראות פילוסופיה רלוונטית, כי בגלל שאיו עיסוק רציני בעתיד, העיסוק בעתיד הפך ללא רציני. מכאן החשיבות של הפילוסופיה בהעלאת רמת הדיון, ובהצבעה על כשלי הדיון הנוכחי, ומעל לכל: באיתור נקודות השינוי העקרוניות, שבהם תוחלף הפרדיגמה, לעומת השינויים התוך-פרדיגמטיים. כמו שהפילוסופיה חקרה את העקרונות של העולם, ככה היא צריכה לחקור גם את העקרונות של העתיד. לענות לשאלה: מה יכונן שינוי עקרוני?

הפילוסופיה של היומיום של ימינו צריכה לדרוש מן המדע ידע לשיפור ההחלטות החשובות בחיים, ולכן צריכה להגדיר מה הדאטה הנכון ומה המטריקה הנכונה, ולא להשאיר למדענים, למשל, את הגדרת האושר, או שאר הגדרות ליבה של האדם (מה שיהווה אסון תרבותי, שמתקרב אלינו מכיוון מדעי המוח). מן הציבור היא צריכה לדרוש לממן באופן פרטי את המדע: צריך לפתוח את המדע גם למימון המונים, בהשתתפות כולם, שיאפשר למדענים לעסוק בדברים שהציבור מעוניין בהם, ולכן צריך פונקציה של מדען ציבורי. באותה מידה צריך גם פונקציה של מדען פילוסופי, שמנסה להגשים את המטרות שהציבה הפילוסופיה הטכנולוגית, כמו זו שתוצע בסמינריון, בפניו. כך, בניגוד למה שקורה באסכולות הלא נתנייתיות, הפילוסופיה תפסיק להיות לא רלוונטית, וגם המדע יפסיק להיות חסר תרבות ומקדם ברבריות - שבסוף חותרת תחתיו. הרעיון של איש מדע בור בתרבות ואיש תרבות בור במדע יוביל לבינה על אנושית חסרת תרבות - כלומר לסוף התרבות האנושית. לכן חשוב להתיך את האתוס הטכנולוגי והאתוס התרבותי לאתוס אחד - שעולם העתיד יהיה כמו העולם העתיק.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

יום חמישי: חלומות פוליטיים

המדינה הנוירולוגית | להילחם באקטואליה באמצעות הפילוסופיה | המדינה הפילוסופית | המנהל הוא מזכירה, והמורה מעליו | מדינת המודיעין | המונופול על המאגר כמונופול על האלימות | הפיכת המדינה לאלגוריתם למידה - והמשפט לקוד על בני-אדם | עדיפים אינספור מעגלי למידה קטנים ממעגל אחד גדול | מטרת העל של המדינה - תור זהב תרבותי

מאת: חוזה המדינה

יש לי חלום שלמדינה יהיה חלום - כי המדינה תהיה מוח (מקור)

* המדינה הנוירולוגית היא מדינה שמאורגנת סביב הלמידה - המדינה הלומדת. במקום דמוקרטיה ובחירות, שהם סוג פרימיטיבי של למידה עם מעגל פידבק ענק, יש בה למידה רציפה, שמבוססת על ארגון המדינה כמו מוח. וככל שתהיה הבנה מעמיקה יותר של האותיות הקטנות של המוח - ככה נוכל ליצור מדינה טובה יותר - באותיות הגדולות. משל האותיות הגדולות והקטנות האפלטוני - הפוך. למה המוח? מנגנון למידה טבעי, יעיל בהרבה מהאבולוציה, רובסטי יותר מאלגוריתם מלאכותי, ובעל תוכן רוחני במישור גבוה יותר. הנפש של המדינה זו התרבות, והרוח היא הספרות - אבל המדינה היא חומר אפור. וחומר אפור צריך אלגוריתם למידה טוב.

* האקטואליה היא הרעה החולה של האנושות, והפכה ממטרד למחלה מסוכנת של ממש. אחת הדרכים לרפא את המחלה היא להרוג את החולה - את המדינה או הדמוקרטיה. למשל, ליצור חברה שבה מוסד המדינה יורד מגדולתו, לטובת המתחרה הויטאלי יותר שלו - מוסד התאגיד. אפשרות שנייה לטפל במגיפה היא לעצור את התפשטותה, ולטפל באתרי אקטואליה כמו באתרי פורנו, כך שיאבדו לגיטימיות והכנסות. זהו טיפול תרבותי שחייב לסמן את האקטואליה כדבר מגונה, שגרם לנאציזם, למשל. בכל מקרה, אין תחום הרחוק יותר מן האקטואליה מהפילוסופיה, והיא הסטרא אחרא עבורו. לכן זה עובד גם הפוך. כלומר, הדרך של המדינה להילחם באקטואליה המזיקה היא עתיקה כמו המלחמה בדמגוגיה באתונה - באמצעות הפילוסופיה. מדינה חפצת חיים, שרוצה להישאר דמוקרטיה, חייבת להפוך את הפילוסופיה לפרויקט החינוכי הגדול שלה, על מנת להעלות את רמת החשיבה של האזרחים. צריך ללמוד פילוסופיה בגן, ביסודי, בתיכון ובאוניברסיטה כמקצוע חובה. בדיוק כפי שהדת עובדת במוסדות החינוך שלה. הפילוסופיה היא הדת של המדינה, ובלעדיה הספירה הציבורית תשקע עד הרס עצמי. וכמו שכהני דת צריכים להיות בקיאים בדת, כך כל פקיד צריך להוכיח בקיאות במבחן בפילוסופיה, בהתאם לבכירותו. כדי להיות נבחר ציבור צריך תואר בפילוסופיה, וכדי להיות שר צריך תואר שני, וכדי להיות ראש ממשלה או רשות - דוקטורט. זה יהיה שילוב של שיטת הבחינות הקיסרית הסינית עם המדינה של אפלטון, ויעלה את רמת הנבחרים פלאים. גם רמטכ"ל צריך דוקטורט בפילוסופיה. זו תהיה המדינה הפילוסופית.

* המנהל הוא מזכירה, שנמצא מתחת לאחראי ללמידה שהוא איש ניתוח דאטה. הפעלת הכוח - מתחת ללמידת הכוח. המורה הופך למקצוע היוקרתי בחברה, לכל ארגון יש מורה. השליטה היא הוראה. העבודה היא לימוד. העובד הוא תלמיד. ראש הממשלה הוא המורה של המדינה. והשרים - מנהלים. כל משרד הוא בית ספר. המטרה של השלטון היא ללמוד. המורה לא רק מלמד - הוא הלומד הראשי. בעצם, צריך לקרוא למורה: תלמיד חכם.

* המודע במוח - השלטון. העיתונות - המודיעין, אלו החושים, אבל לא רק החושים, אלא כל טיפול נסתר ולא מודע במידע. מה גורם למודעות לעומת שאר פעילות המוח - סיפור לעומת נתונים. במדינת העתיד מאגר מידע רפואי ענק, ומאגרי מידע בכל תחום. המדינה היא מאגר ביג דאטה. עיקר הכוח המדיני השלטוני הוא הגנה ופריצה לפרטיות - זו הפעלת האלימות של עידן המידע, האלימות של המידע, והמונופול על האלימות הוא המונופול על גישה לכל המידע. כלומר, זו מדינת מודיעין. הבטחון הוא פענוח פשעים באמצעות המידע האינסופי, המקיף כל. הגדרה דיכוטומית חדשה: המדינה היא הדברים שעדיפה בהם ריכוזיות (למשל צבא והפעלת כוח זה מונופול) - והכלכלה היא השאר. אבל גם כמאגר, המדינה היא רק ההגנה על הפרטיות והחדירה לפרטיות - כלומר מה שעדיף בו ריכוז, שומר הסף - ולא דרכי השימוש במאגר. היא המאגר עצמו, המינימום שצריך. רק לאלגוריתמי למידה יש גישה לפרטים הפרטיים ולמאגרים, לא לאף אדם.

* ההפשטה וגילוי כל הסודות של מישהו, או של ארגון - היא הסנקציה הקשה ביותר של המדינה בעידן המידע. יותר מכלא או פשיטת רגל, שהן סנקציות מיושנות. לכן ניתן לדמיין תנועת טרור של הפשטה, שמגלה את כל סודותיהם של מטרותיה, כולל המיניים (למשל, אזרח תמים אקראי מהשורה שהופך לקורבן). בהמשך, ניתן גם לדמיין מלחמה של הפשטה: גילוי כל סודותיהם של אזרחי מדינה יריבה ושל כל הארגונים המסחריים בה. פריצה לכל מחשביהם, הקלטה של שיחותיהם, צילום של רגעיהם האינטימיים - ופרסום הכל ברשת. הפשטה כעונש צריכה להרתיע את הפרט, וכאסטרטגיה נגד טרור היא יכולה להרתיע קבוצה שאיננה מדינה (כנהוג אצל טרוריסטים).

* חוזה צריך להפוך לקוד בשפות תכנות מיוחדות שידעו עורכי דין ויופעלו על העולם האמיתי (למשל, תנאי ממוחשב יכול להפוך לתנאי בעולם האמיתי). עם השתכללותן ופירוטן, שפות תכנות משפטיות אלו יכולות להפוך ליותר ויותר מלאות וחזקות, עד להפיכתן לשפה שבה נכתבת המדינה וחוקיה. המדינה - כתוכנה. מערכת משפטית - כקוד פרוצדוראלי, שחלק מהמשתנים והפונקציות שלה יכולים להיות אנושיים, עד הפיכתה לקוד שפועל על בני אדם. כלומר רעיון המחשב ישתלט על האדם לא מתוכו, אלא מבחוץ, מתוך החברה. מבחינת יעילות והוגנות וחסינות משחיתות, יש עדיפות לנוסחה על פני החוק כיום, ומדע המשפט יהפוך לחלק ממדעי המחשב - מדעי המחשב הנורמטיביים.

* המדינה תהיה יותר ויותר מדידה, עם מטריקות שימדדו את תוצאות החוקים. עצם זה שאתה צריך לחשוב מה אתה רוצה למדוד כהצלחת חוק - תגרום לך לחשוב מה מטרתו. וכיום, כמו שמדענים חוקרים אושר וכו', ניתן למדוד גם דברים איכותיים מאוד. לכן חוק לא יהיה רק נורמטיבי, אלא יכיל גם מטרה טלאולוגית דיסקריפטיבית שתנוסח כמטריקה, ויהיה ניתן לקבוע אם הוא יעיל וכמה, ולשנות אותו בהתאם. ככל שמעגלי השינוי יהיו קטנים יותר, דהיינו קצרים יותר בזמן ובהיקפם - במעגלי פידבק של: חקיקה, מדידה, ניתוח הנתונים וניסוח חוק חדש - ככה המדינה תהיה אופטימלית ומסתגלת יותר. זאת, במקום המעגל כיום, שלוקח שנים בין ניסוח חוק לבין הבנה שהוא לא עובד לבין ניסוח חדש, בעיקר בגלל שאין מטריקה. נכון שיכולה להיות מחלוקת על המטריקה, אבל ברוב הדברים דווקא כן מסכימים ויודעים מה רוצים להשיג ולא יודעים איך. בנוסף, ניתן לדמיין מטריקה שהיא פונקציה של כמה משתנים כפשרה פוליטית. לבסוף, המטריקה גם מושפעת מהנתונים, וברגע שאוספים נתונים יכולים להבין מה יעיל למדוד ומה ראוי כמטריקה, או למצוא נקודות של יעילות מקסימלית שעולות מעצמן מתוך הנתונים. בעתיד, החוק של ימינו יראה כעיוור, כי לא הסתכל על תוצאותיו. כל זה תוצאה של המוסר, במיוחד בגרסתו הקנטיאנית, שהוא נשגב כפי שהוא אטוּם ומטומטם (תכונות שהולכות ביחד).

* מטרת המדינה היא הנצחה. לא לנהל את ההווה, אלא להיזכר בעתיד. מדינה נמדדת לפי ספרות על זמנית שנכתבת בה, ואמנות נצחית שנוצרת בה. מדינה חסרת תרבות היא לא אדם - אלא בהמה. לכן, צריך תחום שלם במדע המדינה שבודק אמפירית מה מעודד יצירת תרבות גדולה, ומנסה לייצר את התנאים עבורה. כל אלמנט אחר בפעילות המדינה הוא אמצעי למטרה זו, והמדינה המודרנית היא הדוגמא הכי גרוטסקית וענקית של שכחת המטרה והתמקדות באמצעים. המדינה הריקה, הפורמלית - היא אסון. הבנאליות היא היא הרוע. חוסר החירות לא רע לכשעצמו, אלא כי הוא לא מאפשר לכתוב. אבל מדינה שמאפשרת לכתוב אבל לא מאפשרת לחשוב - גרועה אפילו ממדינה שלא מאפשרת לכתוב, כי לכתוב בלי לחשוב זה לוודא שהעתיד ישכח אותך. ייצור הררי זבל הוא הדבר שמשכיח בתוכו גם את הזהב. המדינה האולטימטיבית - תור זהב.

פילוסופיה של העתיד

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יום חמישי: חלומות פוליטיים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia78" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/havedream.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יום חמישי: חלומות פוליטיים

המדינה הנוירולוגית | להילחם באקטואליה באמצעות הפילוסופיה | המדינה הפילוסופית | המנהל הוא מזכירה, והמורה מעליו | מדינת המודיעין | המונופול על המאגר כמונופול על האלימות | הפיכת המדינה לאלגוריתם למידה - והמשפט לקוד על בני-אדם | עדיפים אינספור מעגלי למידה קטנים ממעגל אחד גדול | מטרת העל של המדינה - תור זהב תרבותי

מאת: חוזה המדינה

יש לי חלום שלמדינה יהיה חלום - כי המדינה תהיה מוח  (מקור)

המדינה הנוירולוגית היא מדינה שמאורגנת סביב הלמידה - המדינה הלומדת. במקום דמוקרטיה ובחירות, שהם סוג פרימיטיבי של למידה עם מעגל פידבק ענק, יש בה למידה רציפה, שמבוססת על ארגון המדינה כמו מוח. וככל שתהיה הבנה מעמיקה יותר של האותיות הקטנות של המוח - ככה נוכל ליצור מדינה טובה יותר - באותיות הגדולות. משל האותיות הגדולות והקטנות האפלטוני - הפוך. למה המוח? מנגנון למידה טבעי, יעיל בהרבה מהאבולוציה, רובסטי יותר מאלגוריתם מלאכותי, ובעל תוכן רוחני במישור גבוה יותר. הנפש של המדינה זו התרבות, והרוח היא הספרות - אבל המדינה היא חומר אפור. וחומר אפור צריך אלגוריתם למידה טוב.

האקטואליה היא הרעה החולה של האנושות, והפכה ממטרד למחלה מסוכנת של ממש. אחת הדרכים לרפא את המחלה היא להרוג את החולה - את המדינה או הדמוקרטיה. למשל, ליצור חברה שבה מוסד המדינה יורד מגדולתו, לטובת המתחרה הויטאלי יותר שלו - מוסד התאגיד. אפשרות שנייה לטפל במגיפה היא לעצור את התפשטותה, ולטפל באתרי אקטואליה כמו באתרי פורנו, כך שיאבדו לגיטימיות והכנסות. זהו טיפול תרבותי שחייב לסמן את האקטואליה כדבר מגונה, שגרם לנאציזם, למשל. בכל מקרה, אין תחום הרחוק יותר מן האקטואליה מהפילוסופיה, והיא הסטרא אחרא עבורו. לכן זה עובד גם הפוך. כלומר, הדרך של המדינה להילחם באקטואליה המזיקה היא עתיקה כמו המלחמה בדמגוגיה באתונה - באמצעות הפילוסופיה. מדינה חפצת חיים, שרוצה להישאר דמוקרטיה, חייבת להפוך את הפילוסופיה לפרויקט החינוכי הגדול שלה, על מנת להעלות את רמת החשיבה של האזרחים. צריך ללמוד פילוסופיה בגן, ביסודי, בתיכון ובאוניברסיטה כמקצוע חובה. בדיוק כפי שהדת עובדת במוסדות החינוך שלה. הפילוסופיה היא הדת של המדינה, ובלעדיה הספירה הציבורית תשקע עד הרס עצמי. וכמו שכהני דת צריכים להיות בקיאים בדת, כך כל פקיד צריך להוכיח בקיאות במבחן בפילוסופיה, בהתאם לבכירותו. כדי להיות נבחר ציבור צריך תואר בפילוסופיה, וכדי להיות שר צריך תואר שני, וכדי להיות ראש ממשלה או רשות - דוקטורט. זה יהיה שילוב של שיטת הבחינות הקיסרית הסינית עם המדינה של אפלטון, ויעלה את רמת הנבחרים פלאים. גם רמטכ"ל צריך דוקטורט בפילוסופיה. זו תהיה המדינה הפילוסופית.

המנהל הוא מזכירה, שנמצא מתחת לאחראי ללמידה שהוא איש ניתוח דאטה. הפעלת הכוח - מתחת ללמידת הכוח. המורה הופך למקצוע היוקרתי בחברה, לכל ארגון יש מורה. השליטה היא הוראה. העבודה היא לימוד. העובד הוא תלמיד. ראש הממשלה הוא המורה של המדינה. והשרים - מנהלים. כל משרד הוא בית ספר. המטרה של השלטון היא ללמוד. המורה לא רק מלמד - הוא הלומד הראשי. בעצם, צריך לקרוא למורה: תלמיד חכם.

המודע במוח - השלטון. העיתונות - המודיעין, אלו החושים, אבל לא רק החושים, אלא כל טיפול נסתר ולא מודע במידע. מה גורם למודעות לעומת שאר פעילות המוח - סיפור לעומת נתונים. במדינת העתיד מאגר מידע רפואי ענק, ומאגרי מידע בכל תחום. המדינה היא מאגר ביג דאטה. עיקר הכוח המדיני השלטוני הוא הגנה ופריצה לפרטיות - זו הפעלת האלימות של עידן המידע, האלימות של המידע, והמונופול על האלימות הוא המונופול על גישה לכל המידע. כלומר, זו מדינת מודיעין. הבטחון הוא פענוח פשעים באמצעות המידע האינסופי, המקיף כל. הגדרה דיכוטומית חדשה: המדינה היא הדברים שעדיפה בהם ריכוזיות (למשל צבא והפעלת כוח זה מונופול) - והכלכלה היא השאר. אבל גם כמאגר, המדינה היא רק ההגנה על הפרטיות והחדירה לפרטיות - כלומר מה שעדיף בו ריכוז, שומר הסף - ולא דרכי השימוש במאגר. היא המאגר עצמו, המינימום שצריך. רק לאלגוריתמי למידה יש גישה לפרטים הפרטיים ולמאגרים, לא לאף אדם.

ההפשטה וגילוי כל הסודות של מישהו, או של ארגון - היא הסנקציה הקשה ביותר של המדינה בעידן המידע. יותר מכלא או פשיטת רגל, שהן סנקציות מיושנות. לכן ניתן לדמיין תנועת טרור של הפשטה, שמגלה את כל סודותיהם של מטרותיה, כולל המיניים (למשל, אזרח תמים אקראי מהשורה שהופך לקורבן). בהמשך, ניתן גם לדמיין מלחמה של הפשטה: גילוי כל סודותיהם של אזרחי מדינה יריבה ושל כל הארגונים המסחריים בה. פריצה לכל מחשביהם, הקלטה של שיחותיהם, צילום של רגעיהם האינטימיים - ופרסום הכל ברשת. הפשטה כעונש צריכה להרתיע את הפרט, וכאסטרטגיה נגד טרור היא יכולה להרתיע קבוצה שאיננה מדינה (כנהוג אצל טרוריסטים).

חוזה צריך להפוך לקוד בשפות תכנות מיוחדות שידעו עורכי דין ויופעלו על העולם האמיתי (למשל, תנאי ממוחשב יכול להפוך לתנאי בעולם האמיתי). עם השתכללותן ופירוטן, שפות תכנות משפטיות אלו יכולות להפוך ליותר ויותר מלאות וחזקות, עד להפיכתן לשפה שבה נכתבת המדינה וחוקיה. המדינה - כתוכנה. מערכת משפטית - כקוד פרוצדוראלי, שחלק מהמשתנים והפונקציות שלה יכולים להיות אנושיים, עד הפיכתה לקוד שפועל על בני אדם. כלומר רעיון המחשב ישתלט על האדם לא מתוכו, אלא מבחוץ, מתוך החברה. מבחינת יעילות והוגנות וחסינות משחיתות, יש עדיפות לנוסחה על פני החוק כיום, ומדע המשפט יהפוך לחלק ממדעי המחשב - מדעי המחשב הנורמטיביים.

המדינה תהיה יותר ויותר מדידה, עם מטריקות שימדדו את תוצאות החוקים. עצם זה שאתה צריך לחשוב מה אתה רוצה למדוד כהצלחת חוק - תגרום לך לחשוב מה מטרתו. וכיום, כמו שמדענים חוקרים אושר וכו', ניתן למדוד גם דברים איכותיים מאוד. לכן חוק לא יהיה רק נורמטיבי, אלא יכיל גם מטרה טלאולוגית דיסקריפטיבית שתנוסח כמטריקה, ויהיה ניתן לקבוע אם הוא יעיל וכמה, ולשנות אותו בהתאם. ככל שמעגלי השינוי יהיו קטנים יותר, דהיינו קצרים יותר בזמן ובהיקפם - במעגלי פידבק של: חקיקה, מדידה, ניתוח הנתונים וניסוח חוק חדש - ככה המדינה תהיה אופטימלית ומסתגלת יותר. זאת, במקום המעגל כיום, שלוקח שנים בין ניסוח חוק לבין הבנה שהוא לא עובד לבין ניסוח חדש, בעיקר בגלל שאין מטריקה. נכון שיכולה להיות מחלוקת על המטריקה, אבל ברוב הדברים דווקא כן מסכימים ויודעים מה רוצים להשיג ולא יודעים איך. בנוסף, ניתן לדמיין מטריקה שהיא פונקציה של כמה משתנים כפשרה פוליטית. לבסוף, המטריקה גם מושפעת מהנתונים, וברגע שאוספים נתונים יכולים להבין מה יעיל למדוד ומה ראוי כמטריקה, או למצוא נקודות של יעילות מקסימלית שעולות מעצמן מתוך הנתונים. בעתיד, החוק של ימינו יראה כעיוור, כי לא הסתכל על תוצאותיו. כל זה תוצאה של המוסר, במיוחד בגרסתו הקנטיאנית, שהוא נשגב כפי שהוא אטוּם ומטומטם (תכונות שהולכות ביחד).

מטרת המדינה היא הנצחה. לא לנהל את ההווה, אלא להיזכר בעתיד. מדינה נמדדת לפי ספרות על זמנית שנכתבת בה, ואמנות נצחית שנוצרת בה. מדינה חסרת תרבות היא לא אדם - אלא בהמה. לכן, צריך תחום שלם במדע המדינה שבודק אמפירית מה מעודד יצירת תרבות גדולה, ומנסה לייצר את התנאים עבורה. כל אלמנט אחר בפעילות המדינה הוא אמצעי למטרה זו, והמדינה המודרנית היא הדוגמא הכי גרוטסקית וענקית של שכחת המטרה והתמקדות באמצעים. המדינה הריקה, הפורמלית - היא אסון. הבנאליות היא היא הרוע. חוסר החירות לא רע לכשעצמו, אלא כי הוא לא מאפשר לכתוב. אבל מדינה שמאפשרת לכתוב אבל לא מאפשרת לחשוב - גרועה אפילו ממדינה שלא מאפשרת לכתוב, כי לכתוב בלי לחשוב זה לוודא שהעתיד ישכח אותך. ייצור הררי זבל הוא הדבר שמשכיח בתוכו גם את הזהב. המדינה האולטימטיבית - תור זהב.

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מלחמת האזרחים הישראלית תמלא את תפקיד מלחמת האזרחים האמריקאית בשחרור הפלסטינים - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia23" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/knifecutting.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מלחמת האזרחים הישראלית תמלא את תפקיד מלחמת האזרחים האמריקאית בשחרור הפלסטינים

בארץ ישראל קמו שני עמים: יהודה וישראל. החורבן אמנם איחד אותם לעם אחד, אך הגיע הזמן לחזור למצב המקורי. אין דרך לגשר בין עם הימין לבין עם השמאל, השונים אחד משהשני בערכיהם, בשאיפותיהם, באמונתם הדתית ובמשטר הרצוי להם - כל מה שמבדיל בין אומות. האם הגיע הזמן להיפרד מהאיחוד במקבילה ישראלית של הברקזיט - תל-אביב-זיט?

מאת: ירבעם בן נבט

לחלק את העוגה ולהשאיר את ארץ ישראל השלמה  (מקור)

"וַיֹּאמֶר אַבְרָם אֶל לוֹט: אַל נָא תְהִי מְרִיבָה בֵּינִי וּבֵינֶיךָ וּבֵין רֹעַי וּבֵין רֹעֶיךָ כִּי אֲנָשִׁים אַחִים אֲנָחְנוּ. הֲלֹא כָל הָאָרֶץ לְפָנֶיךָ, הִפָּרֶד נָא מֵעָלָי: אִם הַשְּׂמֹאל - וְאֵימִנָה, וְאִם הַיָּמִין - וְאַשְׂמְאִילָה" (בראשית י"ג)

במקרא ימין הוא דרום (תימנה) ושמאל הוא צפון - כך שאברהם מנע את "מלחמת האחים" הראשונה (אחריה היו עוד רבות) בעזרת פיצול גיאוגרפי. גם בישראל בת זמננו מתקיים פיצול גיאוגרפי ב-"מלחמת היהודים". במישור החוף המרכזי והצפוני, במרכז ובצפון ישראל יש ראש ממשלה נבחר שונה מאשר בירושלים, ביש"ע ובדרום מישור החוף והמדינה. קיימת שם גם אוכלוסיה גדולה של ערביי ישראל, המעוניינים במדינת כל אזרחיה, ולעומת זאת ערביי השטחים ועזה הם הערבים של ישראל הדרומית-מזרחית, שתומכת נחרצות בחוק הלאום. ישראל הצפון-מערבית, גם באוריינטציה התרבותית שלה, היא מדינה שונה מישראל הדרום-מזרחית, כולל בידול מסויים בארצות המוצא. חלוקה זאת דומה למדי לחלוקה התנ"כית בין ממלכת הצפון לממלכת הדרום, ובין האוריינטציות התרבותיות השונות שלהן. האם זה מקרי?

ממלכת הצפון הייתה עשירה יותר, בינלאומית יותר, וקרובה יותר תרבותית לעולם הגויי לעומת ממלכת הדרום המתבדלת, העיקשת והפונדמנטליסטית בקנאותה לאלוהיה. גם אז נביאי הממלכה הדרומית הסתייגו מתרבות הצפון ההיברידית, ששילבה מסורות זרות (עבודה זרה), או במקבילה המודרנית: תרבות מערבית. למרות כל זאת, בין הממלכות היתה רוב הזמן ברית, ולעיתים הן אף יצאו למלחמות משותפות, למרות שלעיתים רחוקות יותר הן גם התדרדרו ללחימה אחת בשנייה. המדובר היה בממלכות אחיות, בעלות שפה וזיכרון היסטורי דומה, שלפי ההיסטוריוגרפיה המקראית התפצלו מסיבות כלכליות-תרבותיות דווקא לאחר התבססות הממלכה והגעתה לשיא חוזקה. האם העניין אפשרי גם כיום? האם מדינת ישראל יכולה להתפצל לשתי מדינות אחיות - אך שונות?

ליהודים יש רקורד היסטורי גרוע מאוד בכל הנוגע למלחמות אחים. כיום, השנאה ההדדית בין ישראל הצפון-מערבית לישראל הדרום-מזרחית הולכת וגדלה, עד כדי האשמות בבגידה ותחושת ניכור עזה משני הצדדים, ומגמת התהליך ההיסטורי הזה ברורה למדי בפרספקטיבה של כמה עשורים: הפילוג "בעם" (החלק המערבי כבר לא מזדהה עם המונח הזה) הולך ומחריף. אלמלא הטראומה של השואה - כבר מזמן היו נשמעים קולות הקוראים לפרק את החבילה משני הצדדים. מסיבות דמוגרפיות, ישראל הצפון-מערבית איבדה את היכולת לעצב את חייה, והיא שבויה של ישראל הדרום-מזרחית. כשאנו רואים את הצלחתם של מסיתים מקצועיים לעמוד בראש המדינה בדיוק בגלל ליבוי הלהבות בין האוכלוסיות, יתכן שדווקא פרידה יזומה בהסכמה בין הצדדים - גירושין יפים - תמנע מלחמת אזרחים. את הסכסוך בין חלקיה של ישראל יש לגדוע בעודו באיבו, לפני שיגלוש למימדים אלימים (כן, היה גם רצח רבין. איך תגיב ישראל לרצח פוליטי נוסף?).

הפירוד יוביל ללא מעט דיבידנדים לשני הצדדים. צפון-מערב ישראל תיפטר מנטל הכיבוש ותיכנס בצורה חלקה למשפחת העמים, וגם תיפטר מנטל הסבסוד הכלכלי של שכנתה הענייה, ואילו דרום-מזרח ישראל תיפטר מנטל המערביות הזר לה ותוכל לנהל מדינה יהודית אמיתית - משאת נפש של אלפיים שנה. המנטליות המזרחית יותר שלה אולי תאפשר לה סוג יחסים אחר עם הערבים, ויתכן שאף לטובה. כמובן שהפירוד יוכל לכלול סוג של קו-פדרציה וברית צבאית, והוא יכול להיות חלקי (למשל, שמירה על צבא ושוק משותף). על כל פנים, התרבות הגבוהה של שתי האוכלוסיות כבר כיום נבדלת כמעט לחלוטין - ואם הספרות יודעת לנבא תהליכים, הרי שההיפרדות בין היהודים תקרה עוד הרבה לפני ההיפרדות מהערבים.

אקטואליה אלטרנטיבית