source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>גלריה מפוקפקת של טיפוסים - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/foucalt.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

גלריה מפוקפקת של טיפוסים

אני מתחננת לרב אלוף, ומנצלת לשם כך כותרת משנה זו: אנא ממך עורך יקר, אל תטיל עליי שוב לכתוב על גלריה

מאת: הכלבה

כשהאידיאולוגיה הופכת לתירוץ והתירוץ הופך לאידיאולוגיה  (מקור)

בניגוד לדעה המקובלת, הגורסת שהכי קל למבקר לקטול, לחתול לילל ולכלבה לנשוך - האתגר הגדול באמת בביקורת הוא לכתוב על הרע באמת. כשאין אף מילה טובה שתעניק לביקורת אמינות, כשלא ברור בכלל מה הערך של מושא הביקורת ולכן לא ברור מה הערך של הביקורת עצמה ולמה להקדיש לעניין מזמנך. לכן, אין באמת טעם לכתוב על מוסף הסופש של גלריה, שמגלם את התחתית של התחתית של התדרדרות "הארץ" (עד כה!), אלא רק על התופעה ה-"תרבותית" שעומדת מאחורי מוסף "התופעות התרבותיות".

מוסף גלריה, שכשלעצמו לא שווה אפילו נביחה, הוא לא עיתון אלא תערוכה. הוא לא נועד להביע תכנים אלא לייצג, להציג, לקדם, להראות ולהיראות (ולפרסם). אין בו כותבים אלא טיפוסים של בני אדם: המזרחית, הערבייה, הפמיניסטית, הגבר הישן, הגבר החדש, וכו'. עדיין חסר בתצוגת הגלריה, למרבה הצער, צבע שחור. למעשה, אני משוכנעת שאם היה נמצא טיפוס "אדם" כזה כדי למלא את המשבצת החסרה (והשחורה) - הרי שגלריה היו משבצים אותו מייד. זה שלא משנה אם מדובר בכותב אתיופי או אריתראי (שתי אוכלוסיות קצת שונות, כידוע) - זה מה שמצחיק בעניין. ומה לא תמצאו שם? דתי. חרדי. ימני. חתול.

גלריה הוא (בהגדרה?) מוסף התרבות הנמוכה של הארץ, בניגוד לתרבות הגבוהה שאותה היה (אמור) לייצג ציפר. אם מוסף הארץ בעידן אורי "שחורי" מרק מייצג את השמאל המודרני הקלאסי - של העוול והדיכוי והמצוקה - שיובא אלינו מאירופה, הרי שגלריה היא התגלמות השמאל החדש והפוסטמודרני של פוליטיקת הזהויות, שיובא אלינו מאמריקה. החיבור הזה, בין תרבות נמוכה (סליחה, פופולרית) לבין פוליטיקת הזהויות הוא לא מקרי. בשני המקרים מדובר בהתחזות, או אולי בהעלאת מחזה, של תרבות ותוכן אמיתיים, כשעצם הייצוג נתפס כתוכן עצמו (קריסת המסמן למסומן? המייאו מחליף את החתול?).

מה מבדיל בין תוכן אמיתי (או במקרה הפוליטי - פעולה אמיתית) לבין ייצוג של כזה? תוכן בעל ערך חדשותי צריך להיות חדשני - אמירת דבר מה שעוד לא נאמר - ואילו בייצוג דווקא החזרתיות היא המאוששת אותו, כי מדובר בטקס תיאטרלי פרפורמטיבי. כשמדובר בעיתון זה פשוט משעמם לקרוא את העמדה הצפויה של צפי סער (המייצגת את הצד של שירותי הנשים), או לצפות כל שבוע לחידושים המסעירים של זכר בטא (המייצג את הצד של שירותי הגברים). שניהם נמצאים שם רק בגלל שיש שני צדדים לשירותים, שכמובן צריכים "ייצוג" (ובל נשכח שכיום תאי שירותים מתרבים במהירות!).

כך גם הטקס הידוע מראש של "כתבת קידום" בגלריה של תוצר כלשהו של תרבות נמוכה (ספר, מופע, סרט, וכו') המתחזה לראיון (להג ברמת שיחת סלון סחית). או של הטקס של כתבת התופעה התרבותית (עלאק) החשובה (עאלק) שלא שמעתם עליה (ובצדק). כולנו יודעים את התסריט של כתבות כאלה. למעשה כולנו יכולנו לכתוב כתבות כאלה בעצמנו בלי מאמץ. התערוכה בגלריה היא מהסוג העלוב של אמן שמסתכל במראה ומרגיש אמיץ כנמר כשבעצם התאמץ כמו חתול (ע"ע מכת בכורות).

במובן הזה, של אמנות חלולה וחסרת סטדנרטים, זוהי גלריה עכשווית מאוד, וכל הכבוד שיש מי שמבטא (=שאין לו מה לומר), וסוף סוף מייצג קולות מושתקים (=שאין להם מה לומר), ומראה לנו בשער המעוצב לעילא (=מחליף את הצורך המעיק לומר משהו בעל ערך) סטנדאפיסט טרנסג'נדר שחור שהפך למוסלמית פמיניסטית ומבקשת שיפנו אליה כחתול טבעוני. בגלריה השמאל משחק בנדמה לי עם עצמו.

עיתון הארץ עוסק הרבה בעצמו - כלומר בהתדרדרותה של האליטה הישראלית, ובפרט במקורות הכשל הפוליטי שלה. אבל גלריה היא היא הכשל של השמאל - פשיטת הרגל של דור ההמשך. אם לכאן הולכות האנרגיות הצעירות, ואם כאן מתעצבת ומתבטאת החשיבה של דור העתיד - אז באמת שאין עתיד. כי רדידות מחשבתית מתרגמת לשיח עיתונאי צפוי ושבלוני שמתרגמת לאימפוטנטיות פוליטית. מי ירצה להצטרף למועדון כזה סחי? בחיי שעלון השבת של חב"ד יותר מסעיר, מאתגר ויצירתי מגלריה - וזה כי האדמו"ר היה גאון פרוע, שובר מוסכמות ונונקונפורמיסט (וקצת קוקוריקו...), ואילו כאן הקונפורמיזם הוא האדמו"ר. והוא גם לא ממש גאון הדור. אין בארץ אנשי תרבות צעירים, מוכשרים ומקרקרים? אין לכם את זה בקצת יותר קוקוריקו?

אם תהיה בגלריה כתבה על תרבות היא תמיד תהיה ברמה של חרושת התרבות ופוליטיקת הכוחות בשדה, למשל מאבקי כוח מוסדיים, מינויים, לחצים, או הצלחה אצל מבקרים, צרכנים או באינטרנט. זה תורף תפיסת העולם של גלריה: אין תוכן לתרבות, אלא רק יחסי כוח. זוהי השתלטות של הפוליטי על החשיבה, וזו צורת החשיבה הסמויה שגלריה מנחילה לצרכניה. ומכאן גם ההזנייה חסרת הבושה לטובת תרבות פופולארית: מה שמצליח וחזק זוהי התרבות, כי אין שום קריטריון איכות, אין היררכיה, רק כמות השפעה. הטראפיק הופך מאילוץ לאידיאולוגיה. לכן כל הכתבות משעממות כי הן לא עוסקות בדבר כשלעצמו, אלא רק בעיסוק בהתעסקות בעיסוק בדבר עצמו. מה שחשוב זה מה שאומרים על מי שאומרים על מה שאומרים. ואת מי זה מעניין?

אהובתי מסכימה אתי שגלריה היא שיא הבזיון של הארץ כעיתון, אך טוענת כנגדי שלא האידיאולוגיה אלא הגנאלוגיה היא זו שעומדת בשורש העניין. בניגוד למוסדות מתדרדרים אחרים, כמו מוסף הארץ ותרבות וספרות ועמודי החדשות, לגלריה אין היסטוריה מכובדת או מסורת להתדרדר ממנה. מעולם לא היה לה תקופת זוהר. היא היתה מוסף לעקרות בית שהפך למוסף לעקרות בית חושבות (והן עדיין חושבות כמו עקרות בית, גם אם הן היפסטר צעיר). כל זה מראה כמה חשוב דווקא לשמור על שארית הכבוד העצמי ההיסטורי של המוספים האחרים - פן יהפכו כולם למוזיאון של גלריות, לכאורה הכי מעודכן ו-"מעניין!" אבל בפועל הכי מנוון ומשעמם. הם בהחלט בדרך לשם. גלריה היא הצצה אל העתיד של "הארץ", כשליסה פרץ תהיה עורכת העיתון אחרי אלוף בן, והשם יעניש את האינטליגנציה הישראלית על כל חטאיה.

ביקורת הארץ


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע מסתתר עיגול שחור? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut44" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/3options.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע מסתתר עיגול שחור?

על עולמו הדתי של מחבר "ספר עלטה"

מאת: בלק בן ציפור

מי אתה עיגול - חרדי רדוף או חילוני חומד לצון? ואולי קיימת אפשרות שלישית - יותר מטורפת?  (מקור)

הקדמה - הסרת הקליפות

כשהרב אלוף, בלהה ראובן ואנכי הקמנו את "התדרדרות הארץ" לפני כחצי שנה כבמה לכותבים אנונימיים, שיוצרים תחת השחרור שמאפשרת האנונימיות, ששנו על ההזדמנות לגייס לאתר "ידוען אנונימי" כמו עיגול שחור. אמנם בניגוד אלינו, שמן הסתם מוכרים לחלק מהקוראים תחת שמות אחרים (ובפרט מכתיבה ב-"הארץ"), עיגול מעולם לא נחשף אף בפנינו או הגיע לישיבת מערכת, אך קשה לומר שהצטערנו על ההחלטה. גם כיום, מרבית הטראפיק האורגני הזורם לאתר נובע מחיפושים הקשורים במובהק לעיגול שחור, ואלו התכנים הפופולריים ביותר באתר, ועיגול אף שיתף פעולה באופן מלא עם הקווים המערכתיים הקפריזיים ביותר (העדפה מתקנת לחתולים! וזאת בניגוד לכתיבתו מוטת הכלבים בעבר).

מצד שני, ומסיבה לא ברורה - שאולי בכל זאת תתברר להלן - עיגול זכה לסנטימנט שלילי שאף כותב אחר לא זכה לו, כולל כותבת הביקורות הנשכנית הכלבתא. כך למשל, הוא היחיד מבין הכותבים שזכה להתנכלויות חוזרות ונשנות שגרמו למחיקת פוסטים שלו בפייסבוק (הייט ספיצ'!) ולבסוף אף הצליחו להביא למחיקת הפרופיל שלו. כשמדובר בכותב שמעולם לא לקח חלק באף פוליטיקת שדה ספרותית ולא הוציא את קצה אפו מד' אמות של חלימה - מדובר בהישג. הדיון הסוער האחרון שעסק בכתיבתו של עיגול, שזכתה בו למחמאות כגון "פצצת-בואש" (פון שילוח), "כיעור" (אייזנטל), "עלגות ממש" (י"צ מאיר), וזאת בנוגע לאחד הכותבים הווירטואוזיים והמקוריים ביותר שבספרותנו העכשווית, עורר אותי לנסות לפענח את החידה הזאת.

אך לפני העיסוק בעיקר - אעסוק בהסרת הטפל שנדמה שעוטף כל דיון ספרותי-ביקורתי בימינו. הניתוח הביוגרפי-פסיכולוגי של כתיבתו (סכיזואיד עם הפרעת אישיות פרנואידית ותסביך שטריימל? גבר חלש עם תסביך שדיים חזק?) והניתוח החברתי-סוציולוגי (חרדי המתחזה מסיבותיו העלומות לחילוני? חילוני המתחזה מסיבותיו העלומות עוד יותר לחרדי? אדם המתחזה לחתול מסיבות ברורות?) הם חסרי חשיבות ספרותית. למעשה, הכתיבה של עיגול עצמה מגחיכה כל דיון כזה, כי מה שלכאורה נעשה בסתר ובמחשכים - הוא עושה בגלוי ובמוצהר ולאור השמש (ומי עוד כעיגול עסוק במשחקי האור-וצל הללו בדמותו העצמית, עד כדי הפרזה מתישה?).

האידרא וחוג העיגול

בטרם אגש לפיצוח החידה, אודה ולא אבוש שהמפגש הראשוני עם ספריו של עיגול העמיד גם אותי במבוכה הרמנויטית בלתי רגילה. מעבר לשאלה הביקורתית של הטוב והרע, התחושה הראשונית הייתה שכתיבתו של עיגול היא זרה ומוזרה ויוצאת דופן בכל קנה מידה, ולא רק בקונטקסט המוגבל של ספרותינו. בקושי רב עלה בידי לפענח ולו את העלילה הכללית ביותר בשני הספרים ("ספר עלטה" - משבר נישואיו ובריחתו מאשתו לעולם הדמיון בחסות אדמו"ר מעורער וכריזמטי, תוך פיתוח ציפיות משיחיות מלידת בנו. "צורת עתיד" - נידוי חברתי ואודיסאה מיסטית שסופה שבר קוסמי ואישי עם גילוי מחלת בנו). אין ספק שלא המרכיב האוטוביוגרפי (המעורפל ומעורבל עד בלי די) ולא העלילה (המעורבלת לא פחות) ואפילו לא עולם הרקע (שערבולו היא מהותו) הם שעומדים בבסיס ספרות ייחודית זו - שבראה לה לא רק מציאות אלטרנטיבית משלה אלא גם ז'אנר משלה.

המפתח הראשוני שמצאתי לפענוח כתיבתו של עיגול היה הסטת השאלה מהשיוך הדתי שלו לשיוך הרוחני. השאלה הפוריה להבנת הטקסט אינה האם עיגול שחור הוא חרדי/חילוני/חרדי אנוס שבתוכו מסתתר חילוני/חילוני אנוס שבתוכו מסתתר חרדי - אלא: האם המחבר הוא כופר? האם, כפי שכתבו המבקרים כולם (למשל פרופ' רוזן-צבי), המשחקיות ושבירת הכלים של הספר מבטאים אפיקורסיות ושבר אמוני? לדעתי, זהו הכשל הפרשני המרכזי בהבנת היקום החלומי שנברא בספרים השונים, שחלקם מובאים רק באתר "הוצאה לחושך" (ואני מודה ומתוודה שלא קראתי הכל, שהרי מדובר על קורפוס נרחב שאינו נענה בקלות לפענוח).

ובכן, קריאה שאינה סובלת מהטיות פרשניות קודמות, שנבנו על סמך ציפיות חוץ-טקסטואליות, תעלה מסקנה ברורה: עיגול שחור איננו כופר. ההפך המוחלט הוא הנכון - מדובר באדם בעל אספירציות דתות עזות (וחלקן מופרכות בעיניי), ובמילה אחת: במיסטיקן. זהו כותב הרואה את עצמו חלק ממסורת של כתיבה מיסטית פורצת גבולות, חזיונית, פנטסטית, אזוטרית, לא חדירה לעיתים, וכן - כזו הכוללת ומשלבת בתוכה באופן אינטגרלי וללא הפרד מרכיבים ביוגרפיים ונרטיביים. הדוגמא הקרובה ביותר המוכרת לציבור הרחב היא סיפורי המעשיות של ר' נחמן מברסלב, שגם הוא הסווה את חדשנותו תחת האיצטלה של מעשיות משנים קדמוניות, כפי שהמחבר דידן (אדם? קבוצה?) מסתתר מאחורי "חלמתי ש-" ועולם החלומות.

מרגע שהאסימון הזה נופל, מסתדרים עמו לפתע כל שאר חלקי הפאזל: הבחירה בז'אנר החלומות, הכתיבה הפסאודואפיגרפית, מרובת הסמלים והארמזים הקבליים, העיסוק האובססיבי וחסר הבושה בגן עדן ובגיהנום ובשאר עולמות עליונים, הזלזול בהלכה, ההעזה בעיסוק בדמות האל, הכיתתיות והאזוטריקה (לרוב נדמה שהכתיבה לא מיועדת כלל לקהל אלא ליודעי ח"ן מדומיינים), ההתמודדות עם העולם החסידי, והחזיונות הרבים מספור - כן, חזיונות! - שגודשים את הטקסט. הכותב, אגב, לא מסתיר לרגע את מטרותיו המגלומניות והמטורפות קימעא. במקום מרכזי אחד הוא מסביר את מקור השם שבחר: "ספר העלטה - התשובה הרוחנית לספר הזוהר".

החרדה המיסטית - או הפחד למות בגיל 38

הפתרון הנ"ל הוא כל כך מובן מאליו, שנשאלת כבר השאלה ההפוכה: מדוע אף מבקר לא שם לב לכך עד כה? התשובה יכולה להיות אחת בלבד: הדתיות של המחבר היא כל כך סוטה, כל כך אנטי-אורתודוקסית ולא מוכרת לנו, וכל כך מרחיקת לכת הן בחדשנותה וביומרתה והן ביומרנותה החצופה (ולעיתים ריקה ומביכה), שקשה בכלל לדמיין שהוא מתכוון למה שהוא אומר. אבל הוא מתכוון - ועוד איך. מכאן, שהשאלה המעניינת ביותר לפענוח עולמו של עיגול, איננה שאלה ספרותית גרידא, אלא שאלה דתית: מהו עולמו הדתי של מיסטיקן סוטה - או חדשן - זה, ומה הקשר בינו לבין הפואטיקה הייחודית שלו והסתתרותו מאחורי סימן יוניקוד.

נתחיל מהמובן מאליו: הכתבים של עיגול מלאים בחרדה נוירוטית, בפראנויה קשה, בחוסר ביטחון, בפחדים מענישה אלוהית, בהסתרה ובמשחקי הסתרה, בהסוואת חדשנות תחת משחקיות, וב-"כאילו". הכותב אכול פחדים מיומרתו שלו עצמו, ומהעונשים המובטחים עליה בספרות הקבלית, אך יצרו גובר עליו. שוב ושוב הוא בוחר בהעזה: בחידושים נועזים ואף מופקרים בתמונת העולמות הקוסמיים, שמתוכם עולה תמונה מאוד לא יציבה שלהם. עולם החסידות והקבלה הם אולי חומרי הגלם שלו, אך הוא אינו מחוייב לאף קוסמוגניה מקובלת העולה מתוכם. הוא מקדיש עיסוק נרחב לארספואטיקה המיסטית שלו, שמתוכה עולה שההרס הנרחב של העולמות המיסטיים איננו מעשה ידיו, אלא תוצאה של מאורע שהוא רואה בו משמעויות מיסטיות וקוסמוגניות נרחבות, ושעומד בבסיס המוטיבציה שלו כמיסטיקן: השואה.

מבחינתו של עיגול, השואה איננה קטסטרופה היסטורית, אלא בראש ובראשונה קטסטרופה דתית ורוחנית. המדובר בשידוד מערכות קבלי טוטאלי, מעין שנת אפס של האלוהות והיהדות, שאחריה דבר אינו נשאר ואינו יכול להישאר כשהיה, ו-"הזוהר" מוחלף ב-"עלטה". בעולמות העליונים, שאליהם (בעיניו) יש לו גישה ישירה ולא מתנצלת, מדובר ברגע קטקליזמי, שאחריו העולם השתנה באופן יסודי ובלתי חוזר, ולכן לאחריו יש צורך בחדשנות רוחנית נרחבת (במאמר מוסגר: כך גם חידושי הטכנולוגיה מקבלים משמעויות רוחניות מרחיקות לכת).

חדשנות זו היא שעומדת בשורש היקום המיסטי הרחב והמורכב שברא הכותב בקורפוס העצום שבאתרו, בדרכו האישית המסתתרת מאחורי חצאי הלצות (הוא מתייחס לעצמו כ-"בדחנא דמלכא") - עולם שאינו נופל בגודלו (בניגוד לערכו) מעולם הקבלה הזוהרית, ושהעקרונות המנחים אותו נידונים בהרחבה על ידי הכותב עצמו במקומות רבים (וממתין למחקר שיפענחו בהרחבה). שני הכוחות הבסיסיים שזיהה פרויד ביצירת החלום פועלים בעוצמה על הכותב, אך מקורם נובע מחרדתו המיסטית. מצד אחד, התפרצות תשוקה ליבידינלית ליצירתיות מיסטית, שמתבטאת בחירות חסרת גבולות כלפי שמיא עד גוזמא וגיחוך, ומצד שני צנזורה חרדתית, שאכן גורמת להסוואת החידוש בגיחוך, בלצון, בעירבול ובהסתרה - ואף לעצם הבחירה להוצאת הטקסט כספרות (הסוואה שבאופן פרדוקסלי תורמת דווקא לאיכויותיו הספרותיות הניכרות של הטקסט!). אך עקרונית, אין פה חידוש גדול: המתח בין העזה לאזוטריקה פועל על כל מיסטיקן - גדול כקטן.

מכאן, שלא נתקשה לאתר את הסיבה שבגללה מסתתר עיגול שחור. לא מדובר בעניין ביוגרפי (או לא בעיקר ובהכרח), אלא בעניין פואטי. אדם הכותב תחליף לספר הזוהר איננו יכול להרשות לעצמו להיחשף, כמו שרמד"ל לא היה יכול להיחשף כרשב"י. ומכאן, כנראה, העוינות האינסטינקטיבית האדירה שמעורר עיגול בקרב אנשים דתיים אותנטיים. כפירה לא היתה מדגדגת לאיש, אך כתיבת קבלה חדשה? אי אפשר שלא לחוש רתיעה ודחייה כלפי כותב שזוהי יומרתו.

משנת העלטה

אין זה מעניינה של רשימה קצרה זו לפענח בפרוטרוט את תמונת עולמו המיסטי של בעל "ספר העלטה", שעוין הן את הקבלה המסורתית והן את ההלכה, אך עושה שימוש נרחב בהריסותיהן בסמליו ובבנייניו, וחוזר ומנסה לנסח את תמונת עולמו באינספור תמונות מתחלפות - עד לעייפה. הקטסטרופה השואתית זוכה אצלו לכינוי "שבירת האורות", ההרסנית מ-"שבירת הכלים", וחוזרת שוב ושוב בדימויי הרס של העולמות העליונים, של גן עדן ואפילו של הגיהנום, והחלפת האורות בעלטה. שבירה קוסמית קטסטרופלית זו מובילה למעמד חדש ומשיחי של הכלים עצמם, שמזוהים דווקא עם גילויי הטכנולוגיה - לה המחבר מייחס משמעויות גאוליות ואסכטולוגיות מרחיקות לכת (כך למשל הוא מזהה את ספירת המלכות עם האינטרנט - לא פחות!).

בניגוד למיסטיקנים מסורתיים, החיפוש אחר חוויית הקרבה לאל אינו מניע את המחבר כלל. האלוהות הפרסונלית עצמה נעדרת מעולמו המיסטי הפורה, מלבד בגילויים פארודיים ומבזים במיוחד, כך שניתן לכנות את עולמו: קבלה ללא אלוהים. ספירת הכתר, למשל, מזוהה אצלו עם השטריימל, שמהותו הפרדוקסלית נובעת מהיותו רשת של זנבות דווקא, העליונה על הראש - וברור שמדובר בסמל חצי-היתולי. המחבר עוין באופן קיצוני פרקטיקות דתיות פרסונליות כמו תפילה, מסגרות יסודיות כמו הבית היהודי והקהילה, וחוויות יסוד דתיות כמו קבלת עול ויראת שמים (ממנה אין לו ולו קורטוב). הפרקטיקה הדתית המרכזית אותה הוא מציע היא - איך לא? - כתיבת חלומות, ואין ספק שאותה הוא מבצע באדיקות, והיא המפתח בעיניו לחידוש היצירתיות המיסטית היהודית המאובנת. בכך, הוא דוגמה קלאסית למיסטיקן שאיננו הולך בדרכי המסורת, ולפיכך בונה מבחינתה עולמות של שקר (ואף מתגאה בכך).

אך מדוע בחר המחבר דווקא בחלום, ודווקא בספרות, ועוד כזאת המופנית לעולם החילוני, כמדיום של עולמו הסוטה, שהמוטיבציה העומדת ביסודו היא דתית בעיקרה? אולי מאותה סיבה בה בחר בעולם הסוד להיות הציר סביבו סובב עולמו. אין זאת כי אם הוא עצמו איננו מסוגל להודות בפני עצמו ולנסח בגלוי ובצורה חד משמעית את עמדתו הפרוורטית כלפי המסורת היהודית. מכאן ניסיונו להתארח בתחום הספרות - אך גם הישארותו כנטע זר בתוכה. ומכאן גם הסתתרותו מאחורי החלום, ולכן יאה לו גם סימן הסיסמא - כי מהותו הוא הסתתרותו. יתכן שעיגול שחור מסתתר מפנינו, או מפני האל, או מפני הקהילה הדתית, אך עוד יותר מכך - הוא מסתתר בעיקר מעצמו.

תרבות וספרות


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>דיוקן האמן כחתול צעיר - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor46" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cheshirecat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

דיוקן האמן כחתול צעיר

חתכו לי את הזנב בטקס מילת חתולים, ואז כת השטן שרפה אותי ולכן אני שחור, ואז ניצלתי מצלייה בידי פועל תאילנדי רק כדי להיפצע מפועל פלסטיני, שדקר אותי כחתול יהודי ואז התחלתי לכתוב מתוך הפצע, וכך גיליתי שאני בעצם חתולה שנאנסה, וכותבת מתוך החור של העיגול השחור

מאת: פח הזבל האינטלקטואלי

מן הפח אל הפחת  (מקור)

חלמתי שאני חתול ורוצה להיות חלק מהעולם. וכל האנשים ברחוב שומעים את היללות שלי, אבל אף אחד לא מקשיב. העולם לא מאמין שלחתול יכול להיות מה לומר לעולם. ואם אני רואה מחשב בבית קפה אני קופץ עליו ומנסה לכתוב עם הרגליים, אבל מייד מגרשים אותי קישטה, וממהרים למחוק את מה שהקלדתי. העולם לא צריך עוד חתול שמנסה לכתוב. ואם אני שולח לעיתון משהו תחת שם בדוי של בנאדם - אז זה נראה להם התחזות שקופה לחתול, וניצול של סבל חתולי אותנטי, ולָעולם לא חסרות יללות על עוולות מדומיינות. הם רוצים לשמוע שחתכו לי את הזנב בטקס מילת חתולים, ואז כת השטן שרפה אותי ולכן אני שחור, ואז ניצלתי מצלייה בידי פועל תאילנדי רק כדי להיפצע מפועל פלסטיני, שדקר אותי כחתול יהודי ואז התחלתי לכתוב מתוך הפצע, וכך גיליתי שאני בעצם חתולה שנאנסה, וכותבת מתוך החור של העיגול השחור.

וככה כל מכתב שאני שולח לעולם נזרק לפח, וכך חוזר אליי בחזרה, ואני שולח אותו בחזרה למעלה, והוא שוב מושלך, וחוזר חלילה, עד שבסופו של דבר עורך אחד מרחם עליי ונותן לי טיפ: כתוב על מה שאתה מכיר. כתוב על מה שהם חושבים שחתולים מבינים - ואז תיחשב לכותב מוצלח: מונולוגים מהפח. תכתוב על החיים ברחוב, על התדרדרות לתחתית של התחתית, על שקיעה איטית ורומנטית בבטן הצפרדע. אם תכתוב על המדרכה - תזכה למוניטין של כותב אמיתי. ואני מתחיל אצלו טור של כל מיני אינטריגות בזבל, כמו שהוא אוהב. ואת הטור הראשון אני כותב על חתול שרוט ומוכה שנמצא אצלנו בפח, שלעולם לא מחזיר ולכן כולם מתעללים בו, וקוראים לו החתול ישו.

ואני מראיין את ישו, חתול עם לחי אחת ורבע זנב, חתול הכאפות של כולם שסובל כמו עשרה חתולים, ושואל אותו בהתרסה אמיצה, כמו שהקוראים שלנו אוהבים: תגיד לי, למה הנוצרים שונאים את היהודים? למה אתם אלימים נגדנו? מה הסיבה לאנטישמיות? וישו המחרחר אומר לי: בוא אני אספר לך מה מקור האנטישמיות. ישו היה ההתנגדות לכוח. זו היתה מהותו, הבשורה שלו לעולם. והטרגדיה שלו היתה, ואת זה שוכחים - שהכוח ניצח, כמו תמיד. אבל אז, אז קרה דבר מיוחד בהיסטוריה, שהוא בעצם יצר את הנצרות. הכוח אמנם ניצח, ובכל מקרה אחר זה היה סוף העניין ולא הייתם שומעים על ישו בחיים. אבל אז, וזה היה הנס של התחייה, היתה חזרה דרך הרוח, דרך האמונה, נגד האימפריה הרומית שהיתה הכוח האדיר ביותר אי פעם בעולם, ובסוף, באופן מפתיע, מדהים, חסר תקדים - הרוח מנצחת את הכוח. הרומאים שצלבו אותי - מתנצרים. אבל אז, באירוניה אדירה ובחשבון הסופי, הרוח הופכת בהדרגה לכוח, הכנסייה עצמה הופכת לכוח אדיר, והכוח שוב מנצח בסוף. אתה מבין? אתה עוקב? ואת מי הוא מנצח? את הרוח המקורית, את היהדות שלי, והוא דורך עליה בכל הכוח שוב ושוב לאורך כל ההיסטוריה, והיא שורדת רק בזכות הרוח נגד הכוח העדיף בהרבה, היא הניצחון הצנוע של הרוח על הכוח, ולכן לא מסתאבת, עד שלאט לאט הרוח שלה מתגברת, הולכת ומצליחה ונהיית מרכזית באירופה. ואז מה עושה הכוח כתגובת נגד, מה הוא עושה בהתפרצות הכי אדירה ומטורפת של דורסנות וכוחניות? הוא צולב אותה. הכוח מחסל פיזית את הרוח היהודית באירופה. ועכשיו, מה קורה, בהתגלגלות הכי אירונית, ולכן הכי היסטורית אופיינית - אתה עוקב? גם הרוח המקורית עצמה הופכת לכוח! ובכך מאכזבת את כל אנשי הרוח בעולם. זה למה שונאים את ישראל. אתה מבין?

וכל הקוראים בעיתון נורא מרוצים מהכתבה האינטלקטואלית האקטואלית שלי, והמבקרים כותבים: זה קטע מבריק על עידן ביבי. זה הדבר הכי קולע שנכתב על ביבי, על איך שרודפים אותו והוא מתקרבן, ואיך שהוא הכי כוחני דווקא כי הוא חושב שהוא הכי הרוח המקורית, אבל בעצם הוא מנהיג של חבורת הזבל, וניזון מאנטישמיות ולכן מזין אותה - במעגל הזבל, שאותו חושף הכותב הנפלא במשל מקורי ובשל. איפה היה החתול עד עכשיו? כמה חבל שהוא היה בפח, ואיזה מזל שמצאנו בזבל כזו תגלית ספרותית.

והטור השני הוא על חתול מיוחד. חתול שכל הזמן מסתבך במלחמות כבוד וכל מיאו מוביל אצלו לתגרה מיד - ולכן חסרות לו עין ויד. החתול מוחמד. ואני שם את נפשי בכפי, ובהישג עיתונאי אמיץ אני מעז לשאול את מוחמד האיום, שיושב מדמם בקצה הפח ומלקק את פצעיו לאחר שלחם על חתולה (הוא נשוי לארבעה חתולות) על רקע כבוד השפחה, ואני שואל אותו ומיד בורח: תגיד לי, למה המוסלמים שונאים את היהודים? למה אתם אלימים נגדנו? מה הסיבה לאנטישמיות? והחתול מוחמד עולה על ראש הפח ומיילל כמו המואזין את משנתו: חכה חכה שאני אתפוס אותך יא עכבר יהודי פחדן בצורת חתול - ואראה לך את נחת זרועי ואת עוצמתי האינטלקטואלית וחדות ציפורניי הביקורתיות! נתחיל מזה שנסביר לך, יהודי זב חוטם, שהחלוקה הבסיסית בעולם היא לפי קבעונות פסיכולוגיים, שהם הקובעים במה עמים טובים ומה מעניין אותם ואיך הם מתנהלים. העמים האנאליים: עושר (הפרוטסטנטים). העמים הגניטליים: סקס (קתוליים). העמים הפאליים: כבוד (איסלאם). העמים האוראליים: אפריקה והעולם השלישי. שהם הכי פרימיטיבים, ועדיין בשלב האוכל של סיפוק הצורך הבסיסי ביותר. והעם היהודי - הוא העם של הסופר אגו. יש לו קיבעון של אני עליון, ולכן כולם שונאים אותו, כי הוא מדכא את כל שאר הקיבעונות.

אותנו, את הערבים הפאליים, סירסתם עם ברית המילה שלכם, וכשמגדל המואזין הזקור שלנו רוצה לצעוק באמצע הלילה - אתם משתיקים אותו. המסגד הרי נקרא כך כי זה המגדל אליו אנו סוגדים, כמו שכל גבר רוצה שיסגדו למגדל שלו. או כמו שהרסתם לעמים הקתוליים את הסקס עם הווידוי היהודי והחזרה בתשובה, ועכשיו כבר אי אפשר סתם להיכנס לחור של אישה בלי שתהיה לעניין משמעות מוסרית, שלילית או חיובית, פמיניסטית או שובניסטית, קפיטליסטית או סוציאליסטית, בכל משגל או שאתה בעד ביבי או נגדו. וכמו שהרסתם לפרוטסטנטים את ההנאה מצבירת רכוש באמצעות הסוציאליזם והמרקסיזם והצדקה לעניים ורגשות האשם. הפכתם אפילו את התחת לעניין מוסרי. כבר אי אפשר ליהנות מאגירה ומדגירה על ביצי הזהב כמו שצריך. וזו בדיוק הבעיה שלכם, של הסופר-אגו, שאתם הורסים כל הנאה בסיסית. לעולם השלישי הרסתם את ההנאה הפשוטה מההישרדות והקיום הפיזי אפילו, עם האידיאולוגיה ההוליוודית היהודית שלכם, כי עכשיו בכל ביס הם רק מקנאים בצלחת של המערב ורוצים להגר וחייהם אינם חיים. בקיצור אתם הקונספירציה של עולם הרוח נגד העולם הפיזי. הפרוטוקולים של האינטרנט זו מזימה יהודית - וגם העכבר במחשב!

והקוראים לא יודעים את נפשם, והמבקרים משבחים פה אחד: זה הדבר העמוק ביותר שנכתב על נושא שבדם ליבנו - שנים חיכינו למאמר כזה חוצב להבות - על רבין. סוף סוף מישהו מדבר על הרצח הנפשע כמו שצריך לדבר עליו, כמו מגדלור מוסרי שמאלני מול הסתה של מואזין ימני. על איך האלימות נגד השלום, איך המזרחיות הטרוריסטית נגד האשכנזיות הטולרנטית, איך הרצח נובע מקיבעון, איך האקדח הוא סמל פאלי שחודר לגופו של רבין מאחור והופך אותו לסמל אנאלי, רגע אחרי ששר את שיר השלום בהתקף אוראלי נדיר, ומייצר לנו פצע גניטאלי שתמיד נעים לחפור בו. החתול קובע בקול גדול, בלי לגמגם ובלי ליילל: הימין אשם! הימין אשם ברצח ארלוזורוב, ברצח רבין, וברצח תאיר ראדה. והמאמר זוכה לאינספור שיתופים, במיוחד בזכות זה שיצא שהוא יצא בסמוך ליום השנה לרצח.

ועם הרוח הגבית במפרשיי, אני יורד שוב לעם, כלומר לפח. ואני פוגש את משה, חתול בית מטופח, שיושב במרפסת מעל הפח ואוכל דג לשבת, בזמן שכל חתולי הזבל משתגעים מהריח. ואני שואל אותו: משה, למה שונאים את היהודים? ומשה אומר: בגלל הכיבוש. וחוזר לטפל בדג. והתשובה מהממת אותי, אז אני מנסה בדרך אחרת: למה היהודים שונאים את עצמם? ומשה אומר: כתבתי על זה שיר. רוצה לשמוע? ואני אומר: מה שיר עכשיו? ומשה אומר תן לי להתבטא אמנותית. זה זמירות של שבת. האדונית שלי מתה על שירת הים של עזה (זה אני כתבתי, ידעת?), וזה החדש שלי. בוא תשמע. והוא מיילל מהמרפסת כמו זמר אופרה שמחזר מתחת לחלון אהובתו, רק הפוך - הוא במרפסת, והחתולה שעליה הוא מנסה לעשות רושם נמצאת בפח. וכמו כל איש רוח מוביל הוא עושה הרבה רוח וצלצולים, בדיוק מעל הפח הפיזי, כי זו שיטת החיזור הכי מוצלחת... וזה השיר (הוא שלח אותו לעיתון ומחכה לתשובה בימים הקרובים):

סוף הכיבוש

ושוב הדמעות על הכיבוש/שום הפתעות, אין כל חידוש/החגיגה צודקת/הצדקנות חוגגת/הנכבה שאין רופא לה/חמקה כאהבה חולפת/ורק האכזבה על הפנים/כאפייה מלאה בשפנים/כל המפגינים כבר דמו/גם המבקרים נדמו/פרחו היונים.

גם האמת/גם הבדיה/מה שהיה/היה/ההיצמדות לאין/ורק אתה עדיין/ושוב הדמעות על הכיבוש/והמאבק, פחות נחוש/נחנק משפתותיך/נפרד כבר מעולך/וסוף לשיבוש.

והקהל מאוכזב מאוד. נפילה. מעט מאוד שיתופים. וגם המבקרים באחדות דעים: זה טור בנושא לעוס ודי בנאלי - חיי החתולים בזבל. עוד פעם קיטש על חלומות ועל התפכחות מחלומות. כן, זה מדבר על איך להיות שחור זה בעצם להיות חתול. איך הפרווה והזנב הופכים אותך למי שחי בתוך כובע שחור. דיוקן האמן כשטריימל שעיר. לא מקורי במיוחד. נראה שנגמרו לו הנושאים והוא ממחזר את עצמו לדעת. הוא לא באמת הצליח לצאת מהפח. כי הוא פח. זה מה שהוא, וזה מי שהוא, והוא לא מספיק מוכשר כדי לחרוג מעצמו - ולהיות מישהו אחר. למשל בנאדם כמונו.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ברק בישל מרק: מדוע באמת חזר ברק ומהי תוכניתו הנסתרת הגדולה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia32" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/barak.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ברק בישל מרק: מדוע באמת חזר ברק ומהי תוכניתו הנסתרת הגדולה?

הז'אנר של אהוד ברק מהלך קסם על ישראל הוותיקה, אך הוא בנוי על אחד האמצעים הפרימיטיביים ביותר שקיימים בפואטיקה: ההפתעה. זהו ז'אנר הסיפור הבלשי התככני, שרק בסופו נבין את ההתחלה. אהוד ברק ידוע כמרכיב שעונים, מתכנן מבצעים מדוייקים, ובעל יכולת אנליטית מרשימה. לכן קהלו מצפה ממנו לתחבולנות מבריקה ולתוכניות מחוכמות. מה חבל שהוא מחבר כושל, שאינו שולט בז'אנר של עצמו

מאת: חתולה פוליטית

חשיבת הסוד וההטעייה - כשל המבצעים המיוחדים שמבלבל תעוזה עם נחישות והפתעה עם עליונות  (מקור)

"המעז - מפסיד" (המוטו של סיירת חתול)

אהוד ברק הוא אדם ששינה את שמו כחלק מתהליך התבגרותו - מברוג לברק - במהלך שירותו הצבאי. לפיכך, משמעות שמו איננה אקראית. היא מבטאת את הרצון להבריק, דהיינו: לא רק לעשות משהו חכם, או אפילו מתוחכם, ובוודאי לא "סתם" אפקטיבי, אלא גם להפתיע ולהמם, כמכת ברק. תכונה זו הפכה אותו למפקד סיירת נערץ - שהתמכר לריגוש שבהעזה - ולראש ממשלה כושל. מדוע? כי אהוד ברק הוא מהמר. מהמר כרוני, כפייתי, שזקוק לגמילה. כמו סופר שמטיל פצצות בלי שחשב איך לפרק אותן, ומקווה שעצם אפקט ההימום יעשה את העבודה, או ליתר דיוק יטיל מסך עשן על החפיפניקיות שלו עצמו.

אנשים בעלי אישיות "ברקית" תופסים את העולם כמין יריב שצריך כל הזמן להפתיע אותו, להוציאו משיווי המשקל, ושוב ושוב להפתיע, עד שיפול מעצם חששו מתוכניתך הלא ברורה לו (למרות שאינה ברורה גם לעצמך...). לכן לא מספיק רק להפתיע, אלא צריך גם לטפח איזו הילה של תוכנית גדולה, של אינטליגנציה גאונית שאינך מסוגל לפענח. הקורא (סופרים כאלה תופסים את הקורא כיריב!) צריך להאמין בסופר על מנת ליפול לטריק (כי הרי מדובר בטריק - פשוט וזול). פער הידיעה בין ברק לצופה אמור להפוך את אפקט ההפתעה לאפקט פואטי ופוליטי אמיתי ואפקטיבי: אפקט המתח. אבל האם קיים פער ידיעה כזה? האם ברק יודע משהו שאנחנו לא?

הישראלים, גם מימין וגם משמאל, נופלים בפח התוכנית הגדולה הברקית שוב ושוב, ונגררים למתח ממהלכיו. מדוע? הרי אם ניקח את הקריירה שלו, נראה שהיא מתאפיינת בעיקר בפניות חדות ותמוהות ושלופות מהמותן, שאנו אמורים להאמין שיש הגיון נסתר מאחוריהן. ברק ללא הילת הסוד - הוא אידיוט. אבל ברק עם הילת הסוד - הוא גאון בלתי מובן לנו. אפילו יחסי האנוש הידועים לשמצה שלו הם לא מגרעת המתלווה כאינטגרל לגאון מתמטי, אלא חלק מובנה מחוסר המובנות שלו לסביבתו, מחוסר היכולת לצפות ולהזדהות עם אדם שהפך את חוסר הצפיות למנגנון ההפעלה הפנימי שלו. ברק הוא מחולל אקראיות. והוא אכן איננו פוגע באותו מקום פעמיים - אך לא מתוך תכנון על-אנושי השוכן בזאוס שעל העננים, אלא כי פשוט איננו טורח ממש לכוון.

לכן התשובה לשאלה מה מתכנן ברק היא תמיד אחת: הפתעה. תסכימו עם החתולה שמדובר בתשובה צפויה. ברק משלב מקוריות ואומץ עם חוסר תכנון וחפיף ישראלי - ולכן הוא כל כך קוסם למחנה החכם בעיני עצמו, של ישראל הצברית הישנה, ששואף לקוסם משלו. אך כמו שביבי איננו קוסם, אלא כמו שכתבתי במקום אחר, מנהיג דאואיסטי ("הטאו של ביבי"), כך גם ברק רחוק מכך - אבל קרוב מאוד לכשל הישראלי הצברי: האמונה שחוצפה ותעוזה יכסו על זה ששכחת לקחת תרמיל, כסף, מפה, ולפעמים גם יצאת מהבית בלי המכנסיים. וזאת בניגוד למה שבאמת החזיק את היהדות אלפיים שנות גלות. לא תעוזה - אלא זהירות. לא חוצפה ויוהרה - אלא כניעות וחישוב פרגמטי. לא היבריס - אלא יראת שמיים.

איך יסתיים הסיפור של ברק? ניתן רק להמר, שהרי מדובר במהמר. ולא סתם מהמר מחושב, אלא חובב כרוני של הימורים נועזים שגם הסתיימו כדרך שמסתיימים הימורים: לעיתים בזכייה, ולטווח הארוך בהפסד ובהתרוששות, כאשר ההתמכרות הדופמינית והממריצה להפתעה שבהימור מדבקת כנראה גם חלק מהצופים - אבל בעיקר אותו עצמו. ברק הוא אכן אמן, כמו שמספרות האגדות. אבל הוא אמן מהסוג של סופרים ניסיוניים נועזים - ובעצם עצלנים - שלא ביררו לעצמם עד הסוף מה הם רוצים לומר ומייצרים טקסט לא קוהרנטי - אך סומכים על מיתוס האמן המסתורי שיעשה עבורם את העבודה הקשה. ספרות כזאת לא מחזיקה מעמד, אבל לפעמים מצליחה לשטות בקהל עד שלב מסויים, במיוחד אם הוא מתוחכם בעיני עצמו.

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

מה ניתן ללמוד מחסימה?

האם ביליתי את היומיים בהם הייתי נעולה מחוץ לפרופיל שלי בחשיבה על כל הדברים הרעים שעשיתי? או במחשבה על כל הדברים הרעים שהמדווח עשה? מהי בעצם משמעותה של חסימה? ומדוע על כל אחד להתנסות בה, לפחות פעם או פעמיים, בימינו? עד שלא נחסמת, נמחקת, ננעלת והועפת בבעיטה מקבוצה - ואולי גם זכית ללינצ'טרנט - אינך יודעת

מאת: גן נעול אדם

האלך לי או אכה בסלע? (מקור)

מדוע חוויית החסימה מעוררת תגובות אמוציונליות עזות כל כך? כל מי שהתנסה בחוויית החסימה יודע שהיא נחווית כפעולה של אלימות טהורה - אך לכאורה לא נעשה כאן דבר. אף אחד לא חייב לך דבר, ולא חייב להתייחס אליך. הצד השני הוא סובייקט אוטונומי. הרצון שלך בתקשורת עמו, כאשר תקשורת מחייבת הסכמה (והסכמה היא הבסיס ליחסי אנוש ולמוסר... לא?), לא מחייב אותו כמובן, ואולי גם קצת פתטי. אם כן, כיצד יתכן שהגבר המעניש את בת זוגו בשתיקתו נתפס לא פעם כאלים יותר אפילו מן הגבר הצועק והשובר והאלים בפועל. מדוע הגבר ששכבת איתו אמש, או אפילו סתם יצאת עמו לדייט, שלא חייב לך דבר וחצי דבר, אך בחר בגוסטינג חד צדדי, מעורר זעם נשי עז על כל הגברים כולם, ותחושה קשה של עוול ואי צדק? מדוע אפילו אדם אקראי בפייסבוק, שאיננו מעוניינים במיוחד בקשר מיוחד עימו, נחווה כאלים כאשר הוא חוסם אותך פתאום, יותר מאשר לו היה מקלל את אמך אד הומינום? האם זה רק בגלל שנפגעו רגשותינו? ובעצם - למה נפגעו רגשותינו? הרי לא נעשה לנו עוול. וחוסר תקשורת איננו עוול, לא? איזו מין אלימות זו בכלל, שהיא כל כך טהורה, כל כך חסרת ממשות - ופסיבית לחלוטין. לא קרה כלום. ולא נעשה לנו כלום.

תחושת החסימה שמייצרת הסיטואציה הדיגיטלית משלבת את הכאב שבדחייה חברתית (שכידוע מחקר המוח נחווה ככאב פיזי לחלוטין) יחד עם סוג חדש של טהרה דיגיטלית - כעצם השמיים לטוהר. כשפייסבוק חוסם אותך, או כשאדם חוסם אותך בתקשורת הדיגיטלית - אין הסבר, רק השערה. אין אפילו הבעת פנים, או רגש כלשהו. פעולת האלימות החמה הופכת לאדישות קרה, לא אישית, קפקאית-ביורוקרטית ("אם אתה סובר שטעינו לחץ כאן"). היום הרי היו חוסמים את שפינוזה בקליק (למה להאכיל את הטרול כשאפשר לדווח עליו?). ובאמת, למה להתקוטט כשאפשר פשוט למחוק? לריב הרי זה אלים - ולמחוק זה תרבותי. קופים אלימים - ובני אדם חוסמים (להתעלם זה כבר לא מספיק לנו, הרי התעלמות מצריכה ממנו קשב, ולמה אנחנו חייבים למישהו קשב? הרי קשב=כסף).

גם הפרדיגמה האינדיבידואליסטית, שמסתתרת מאחורי תורת ההכרה, וגם הפילוסופיה של הלשון, שמסתירה את פרדיגמת התקשורת, אינן ממשיגות כלל מה רע בחסימה. אם לא התייחסנו לאדם כלל - לא התייחסנו אליו כאמצעי במקום כתכלית, ואין לנו שום דרישה תקפה לתקשורת מאדם אחר. לא עשינו שום שימוש לרעה בשפה (או אפילו שימוש מניפולטיבי) - לא עשינו בה שימוש כלל. החסימה היא נקודת הנייטרליות העיוורת של פילוסופיות מוסר אלו, שדורשות מעשה או דיבור, או לכל הפחות מחשבה - ואנו הרי בדיוק לא הקדשנו לצד השני כל מחשבה. למה הנודניק הזה צריך לעניין אותנו, ומתוך איזה תוקף הוא תובע את זמננו, מחשבתנו, את התקשורת עמנו ופעולתנו? הוא לא במצוקה, ואין לנו שום קשר מחייב עמו, והוא פשוט לא מעניין אותנו. האם יש בכך דבר רע? האם יכול להיות בכלל שיש בכך דבר רע? איזו מין דרישה לא סבירה זו מאתנו? מה בעצם גזלנו ממנו?

לפילוסופיה של הלמידה יש תשובה אחרת - גזלנו ממנו למידה, ואת האפשרות ללמידה. וגזלנו אותה גם מעצמנו. אם איננו סובייקטים אוטונומיים, אלא מערכת למידה אחת גדולה, הרי שהקשרים שלנו לא נמדדים רק כתקשורת הסכמית (המוסר השפתי), או כפעולה שיש מאחוריה כוונה (המוסר ההכרתי), אלא כקשרי למידה. קשר איכותי הוא קשר למידה, וקשר לא טוב הוא קשר אטום ללמידה, וקשר שמאפס את הלמידה - הוא קשר חסום. כשאת חוסמת את הבחור ללא כל הסבר אחרי שדיברתם בטלפון או אחרי שהתכתבתם יומיים - את גוזלת ממנו כל פוטנציאל ללמידה, גם אם הוא היה מעוניין בו, ואולי גם מעצמך. כשאתה מוריד מסך ומתעלם מהתלונות הקנטרניות והקטנוניות שלה בהמהומים שאין בהם הקשבה - אתה הורס את הלמידה, ורק כפועל יוצא אתה הורס את הקשר. בפילוסופיה של הלמידה הזוגיות בנוייה לא על תקשורת, כמו שנהוג לומר בפילוסופית השפה - אלא על למידה. תיתכן למידה ללא תקשורת - ותיתכן תקשורת ללא למידה (מהו הפרמטר הקריטי?). כשהורה מתעלם מהילד שלו, הוא לא פוגע ב"היקשרות" שלו (פסיכולוגיה שמושפעת מפרדיגמת התקשורת-שפה), אלא בלמידה שלו. הבעיה שלך, גבר, היא לא שאתה לא מקשיב - אלא שאתה לא לומד. והבעיה שלך, יקירתי, היא לא שאת לא מתקשרת (את דווקא כן! והמון! ולפעמים יותר מדי!) - אלא שאת לא לומדת.

כשפייסבוק חוסם אותי בגלל דיווחים כלשהם, ללא שום הסבר, הוא מאפס את ההזדמנות שלי ללמידה ("למה נחסמתי?"), ומאפס גם את ההזדמנות של המדווח ללמידה (שהיתה כנראה נוצרת מתגובתי). אין הכוונה שבהכרח היינו מסכימים (כנראה שלא!), או אפילו שהיתה בינינו איזושהי תקשורת בונה, אבל כנראה שכן היינו לומדים, וכנראה שכן היתה נוצרת למידה במערכת. המחיקה של אדם אחר פסולה לא בגלל הפגיעה בו - אלא בגלל הפגיעה במערכת. החרם פוגע במערכת התרבות. המכסים והפרוטקציוניזם פוגעים במערכת הכלכלה. סתימת פיות פוגעת במערכת האינטלקטואלית. והצנזורה פוגעת במערכת האמנות. חרמות פוגעות במערכת היחסים יותר מאשר ריבים. הרעיון של חסימת אדם כדי להענישו הוא רעיון גרוע לא בגלל שאסור ללמד אדם אחר להתנהג, אלא בגלל שהוא לא מלמד אותו. שכר ועונש ותגמול ביהוויוריסטי הם שיטת לימוד לא יעילה, וחמור מכך - משלה. נדמה לך שהיא מלמדת את הצד השני לקח, אך הוא לא למד דבר. ואולי אף למד את ההפך ממה שרצית. שיטת המקל והגזר היא שיטת אילוף - ולא שיטת לימוד. ומכיוון שבני אדם אינם חמורים (שאינם לומדים) - אלא למדנים - היא מספקת תוצאות גרועות במיוחד. נדמה לך שאתה מלמד את בן הזוג (או את בן הלאום השני, או את הבן) לקח - אך הלקח שהוא לומד הוא אחר ממה שרצית. כי אתה מורה גרוע, שמוציא את המפריע מהכיתה. אם כן, מה למדתי מהחסימה? אולי את מאמר זה. אך בוודאי לא את מה שרצה החוסם שאלמד. כי למעשה - אין לי מושג. אך במוסר למידתי שמעבר למעשה ולמושג, שאיננו נובע ממעשה לא נכון או ממושג לא נכון, אלא מלמידה לא נכונה - נוכל לענות לשאלה עמה פתחנו, ולתאר את שיטת המקל והגזר מהצד של האדם המושם כחמור (ומה הפלא שהוא הופך לעקשן כמו חמור?).

ברגע שענישה איננה למידתית היא נתפסת כאלימות, ולפיכך החסימה - האנטי למידתית - נתפסת כאקט של אלימות טהורה ונקיה, דווקא כי אין בה כל מרכיב אישי ומלוכלך ומעורב. זוהי הפעלת כוח שלא מעורב בה כוח, ולכן "מותרת", אך דווקא בגלל חוסר הלמידתיות שלה היא זו ששוללת את ההומניות של הצד השני, שנתקל בקיר טכנולוגי אטום לחלוטין. האטימות היא המפרנסת את תחושת ה-"כנראה שהעלילו על יוזף ק', שכן בוקר אחד נעצר על לא עוול בכפו". הטרגדיה של הגיבור הקפקאי איננה חוסר תקשורת (הם דווקא מתקשרים המון) - אלא להיות לכוד במערכת שאיננה מאפשרת למידה, ושאין בה למידה, ולכן אין בה מובן. ובמובן הזה, של יצירת סגירות אנטי למידתית, כלומר קפקאית, העידן הדיגיטלי כבר לא מצריך מבוך - אלא קיר. כבר לא צריך סיבוך השואף לאינסוף - כדי ליצור אי-אפשרות-למידתית (דהיינו אבסורד) תספיק פשטות השואפת לאפס. לא את שבירת השפה תאר קפקא - אלא את שבירת הלמידה. הלמידתיות היא הגרעין הפנימי האנושי העמוק שלנו, שהרי איננו סובייקטים אוטונומיים, שיכולים לבחור בלמידה או שלא. עצם אפשרות הבחירה נובעת מלמידה, שהיא הטבע שלנו: האבולוציוני, הנוירולוגי, התרבותי, ואולי אף הפיזיקלי והמתמטי. אנחנו מערכות לומדות. ולכן כדי לתת פשר לחוויה שאין בה פשר - עלינו להבנות אותה בצורה למידתית. עד שלא נחסמת פעם - לא הבנת. עד שלא עמדת מול הקיר הדיגיטלי מצידו החיצוני וניסית לגרד את המסך בציפורניך - לא זכית בחוויה מכוננת של עידן המידע. הפסדת את ההפסדת.

אקטואליה אלטרנטיבית

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מה ניתן ללמוד מחסימה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia59" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/disabled.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מה ניתן ללמוד מחסימה?

האם ביליתי את היומיים בהם הייתי נעולה מחוץ לפרופיל שלי בחשיבה על כל הדברים הרעים שעשיתי? או במחשבה על כל הדברים הרעים שהמדווח עשה? מהי בעצם משמעותה של חסימה? ומדוע על כל אחד להתנסות בה, לפחות פעם או פעמיים, בימינו? עד שלא נחסמת, נמחקת, ננעלת והועפת בבעיטה מקבוצה - ואולי גם זכית ללינצ'טרנט - אינך יודעת

מאת: גן נעול אדם

האלך לי או אכה בסלע?  (מקור)

מדוע חוויית החסימה מעוררת תגובות אמוציונליות עזות כל כך? כל מי שהתנסה בחוויית החסימה יודע שהיא נחווית כפעולה של אלימות טהורה - אך לכאורה לא נעשה כאן דבר. אף אחד לא חייב לך דבר, ולא חייב להתייחס אליך. הצד השני הוא סובייקט אוטונומי. הרצון שלך בתקשורת עמו, כאשר תקשורת מחייבת הסכמה (והסכמה היא הבסיס ליחסי אנוש ולמוסר… לא?), לא מחייב אותו כמובן, ואולי גם קצת פתטי. אם כן, כיצד יתכן שהגבר המעניש את בת זוגו בשתיקתו נתפס לא פעם כאלים יותר אפילו מן הגבר הצועק והשובר והאלים בפועל. מדוע הגבר ששכבת איתו אמש, או אפילו סתם יצאת עמו לדייט, שלא חייב לך דבר וחצי דבר, אך בחר בגוסטינג חד צדדי, מעורר זעם נשי עז על כל הגברים כולם, ותחושה קשה של עוול ואי צדק? מדוע אפילו אדם אקראי בפייסבוק, שאיננו מעוניינים במיוחד בקשר מיוחד עימו, נחווה כאלים כאשר הוא חוסם אותך פתאום, יותר מאשר לו היה מקלל את אמך אד הומינום? האם זה רק בגלל שנפגעו רגשותינו? ובעצם - למה נפגעו רגשותינו? הרי לא נעשה לנו עוול. וחוסר תקשורת איננו עוול, לא? איזו מין אלימות זו בכלל, שהיא כל כך טהורה, כל כך חסרת ממשות - ופסיבית לחלוטין. לא קרה כלום. ולא נעשה לנו כלום.

תחושת החסימה שמייצרת הסיטואציה הדיגיטלית משלבת את הכאב שבדחייה חברתית (שכידוע מחקר המוח נחווה ככאב פיזי לחלוטין) יחד עם סוג חדש של טהרה דיגיטלית - כעצם השמיים לטוהר. כשפייסבוק חוסם אותך, או כשאדם חוסם אותך בתקשורת הדיגיטלית - אין הסבר, רק השערה. אין אפילו הבעת פנים, או רגש כלשהו. פעולת האלימות החמה הופכת לאדישות קרה, לא אישית, קפקאית-ביורוקרטית ("אם אתה סובר שטעינו לחץ כאן"). היום הרי היו חוסמים את שפינוזה בקליק (למה להאכיל את הטרול כשאפשר לדווח עליו?). ובאמת, למה להתקוטט כשאפשר פשוט למחוק? לריב הרי זה אלים - ולמחוק זה תרבותי. קופים אלימים - ובני אדם חוסמים (להתעלם זה כבר לא מספיק לנו, הרי התעלמות מצריכה ממנו קשב, ולמה אנחנו חייבים למישהו קשב? הרי קשב=כסף).

גם הפרדיגמה האינדיבידואליסטית, שמסתתרת מאחורי תורת ההכרה, וגם הפילוסופיה של הלשון, שמסתירה את פרדיגמת התקשורת, אינן ממשיגות כלל מה רע בחסימה. אם לא התייחסנו לאדם כלל - לא התייחסנו אליו כאמצעי במקום כתכלית, ואין לנו שום דרישה תקפה לתקשורת מאדם אחר. לא עשינו שום שימוש לרעה בשפה (או אפילו שימוש מניפולטיבי) - לא עשינו בה שימוש כלל. החסימה היא נקודת הנייטרליות העיוורת של פילוסופיות מוסר אלו, שדורשות מעשה או דיבור, או לכל הפחות מחשבה - ואנו הרי בדיוק לא הקדשנו לצד השני כל מחשבה. למה הנודניק הזה צריך לעניין אותנו, ומתוך איזה תוקף הוא תובע את זמננו, מחשבתנו, את התקשורת עמנו ופעולתנו? הוא לא במצוקה, ואין לנו שום קשר מחייב עמו, והוא פשוט לא מעניין אותנו. האם יש בכך דבר רע? האם יכול להיות בכלל שיש בכך דבר רע? איזו מין דרישה לא סבירה זו מאתנו? מה בעצם גזלנו ממנו?

לפילוסופיה של הלמידה יש תשובה אחרת - גזלנו ממנו למידה, ואת האפשרות ללמידה. וגזלנו אותה גם מעצמנו. אם איננו סובייקטים אוטונומיים, אלא מערכת למידה אחת גדולה, הרי שהקשרים שלנו לא נמדדים רק כתקשורת הסכמית (המוסר השפתי), או כפעולה שיש מאחוריה כוונה (המוסר ההכרתי), אלא כקשרי למידה. קשר איכותי הוא קשר למידה, וקשר לא טוב הוא קשר אטום ללמידה, וקשר שמאפס את הלמידה - הוא קשר חסום. כשאת חוסמת את הבחור ללא כל הסבר אחרי שדיברתם בטלפון או אחרי שהתכתבתם יומיים - את גוזלת ממנו כל פוטנציאל ללמידה, גם אם הוא היה מעוניין בו, ואולי גם מעצמך. כשאתה מוריד מסך ומתעלם מהתלונות הקנטרניות והקטנוניות שלה בהמהומים שאין בהם הקשבה - אתה הורס את הלמידה, ורק כפועל יוצא אתה הורס את הקשר. בפילוסופיה של הלמידה הזוגיות בנוייה לא על תקשורת, כמו שנהוג לומר בפילוסופית השפה - אלא על למידה. תיתכן למידה ללא תקשורת - ותיתכן תקשורת ללא למידה (מהו הפרמטר הקריטי?). כשהורה מתעלם מהילד שלו, הוא לא פוגע ב"היקשרות" שלו (פסיכולוגיה שמושפעת מפרדיגמת התקשורת-שפה), אלא בלמידה שלו. הבעיה שלך, גבר, היא לא שאתה לא מקשיב - אלא שאתה לא לומד. והבעיה שלך, יקירתי, היא לא שאת לא מתקשרת (את דווקא כן! והמון! ולפעמים יותר מדי!) - אלא שאת לא לומדת.

כשפייסבוק חוסם אותי בגלל דיווחים כלשהם, ללא שום הסבר, הוא מאפס את ההזדמנות שלי ללמידה ("למה נחסמתי?"), ומאפס גם את ההזדמנות של המדווח ללמידה (שהיתה כנראה נוצרת מתגובתי). אין הכוונה שבהכרח היינו מסכימים (כנראה שלא!), או אפילו שהיתה בינינו איזושהי תקשורת בונה, אבל כנראה שכן היינו לומדים, וכנראה שכן היתה נוצרת למידה במערכת. המחיקה של אדם אחר פסולה לא בגלל הפגיעה בו - אלא בגלל הפגיעה במערכת. החרם פוגע במערכת התרבות. המכסים והפרוטקציוניזם פוגעים במערכת הכלכלה. סתימת פיות פוגעת במערכת האינטלקטואלית. והצנזורה פוגעת במערכת האמנות. חרמות פוגעות במערכת היחסים יותר מאשר ריבים. הרעיון של חסימת אדם כדי להענישו הוא רעיון גרוע לא בגלל שאסור ללמד אדם אחר להתנהג, אלא בגלל שהוא לא מלמד אותו. שכר ועונש ותגמול ביהוויוריסטי הם שיטת לימוד לא יעילה, וחמור מכך - משלה. נדמה לך שהיא מלמדת את הצד השני לקח, אך הוא לא למד דבר. ואולי אף למד את ההפך ממה שרצית. שיטת המקל והגזר היא שיטת אילוף - ולא שיטת לימוד. ומכיוון שבני אדם אינם חמורים (שאינם לומדים) - אלא למדנים - היא מספקת תוצאות גרועות במיוחד. נדמה לך שאתה מלמד את בן הזוג (או את בן הלאום השני, או את הבן) לקח - אך הלקח שהוא לומד הוא אחר ממה שרצית. כי אתה מורה גרוע, שמוציא את המפריע מהכיתה. אם כן, מה למדתי מהחסימה? אולי את מאמר זה. אך בוודאי לא את מה שרצה החוסם שאלמד. כי למעשה - אין לי מושג. אך במוסר למידתי שמעבר למעשה ולמושג, שאיננו נובע ממעשה לא נכון או ממושג לא נכון, אלא מלמידה לא נכונה - נוכל לענות לשאלה עמה פתחנו, ולתאר את שיטת המקל והגזר מהצד של האדם המושם כחמור (ומה הפלא שהוא הופך לעקשן כמו חמור?).

ברגע שענישה איננה למידתית היא נתפסת כאלימות, ולפיכך החסימה - האנטי למידתית - נתפסת כאקט של אלימות טהורה ונקיה, דווקא כי אין בה כל מרכיב אישי ומלוכלך ומעורב. זוהי הפעלת כוח שלא מעורב בה כוח, ולכן "מותרת", אך דווקא בגלל חוסר הלמידתיות שלה היא זו ששוללת את ההומניות של הצד השני, שנתקל בקיר טכנולוגי אטום לחלוטין. האטימות היא המפרנסת את תחושת ה-"כנראה שהעלילו על יוזף ק', שכן בוקר אחד נעצר על לא עוול בכפו". הטרגדיה של הגיבור הקפקאי איננה חוסר תקשורת (הם דווקא מתקשרים המון) - אלא להיות לכוד במערכת שאיננה מאפשרת למידה, ושאין בה למידה, ולכן אין בה מובן. ובמובן הזה, של יצירת סגירות אנטי למידתית, כלומר קפקאית, העידן הדיגיטלי כבר לא מצריך מבוך - אלא קיר. כבר לא צריך סיבוך השואף לאינסוף - כדי ליצור אי-אפשרות-למידתית (דהיינו אבסורד) תספיק פשטות השואפת לאפס. לא את שבירת השפה תאר קפקא - אלא את שבירת הלמידה. הלמידתיות היא הגרעין הפנימי האנושי העמוק שלנו, שהרי איננו סובייקטים אוטונומיים, שיכולים לבחור בלמידה או שלא. עצם אפשרות הבחירה נובעת מלמידה, שהיא הטבע שלנו: האבולוציוני, הנוירולוגי, התרבותי, ואולי אף הפיזיקלי והמתמטי. אנחנו מערכות לומדות. ולכן כדי לתת פשר לחוויה שאין בה פשר - עלינו להבנות אותה בצורה למידתית. עד שלא נחסמת פעם - לא הבנת. עד שלא עמדת מול הקיר הדיגיטלי מצידו החיצוני וניסית לגרד את המסך בציפורניך - לא זכית בחוויה מכוננת של עידן המידע. הפסדת את ההפסדת.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שיחה של חתול עם עיגול - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor30" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/catcircle.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שיחה של חתול עם עיגול

כסף מוגדר כמה שכולם רוצים. כלומר כמתווך של הרצון, הרצון שהופך לאובייקט. מיניות מוגדרת כמי שכולם רוצים. כלומר רצון שלא כאמצעי אלא כתכלית, הרצון שהופך לסובייקט. ולכן הערבוב ביניהם כל כך מעורר התנגדות, ונעשה בסוד (דרך מוסד הנישואין). בקיצור, נאלץ ליצור מטבע של למידה, תמריץ ללמידה. להגביר במוח את ההנאה האינטלקטואלית עד שהידע יהיה הכסף החדש והיצירתיות תהיה המיניות החדשה

מאת: מרואיין מבוקש

הצצה לתוך החור השחור של העיגול  (מקור)

חלמתי שאני חתול שחור שקורא ראיונות בעיתונים שבארגז שלי, בזמן שאני הולך לנוחיות, ושואל את עצמי: מה, הם לא יכלו לענות תשובות יותר מעניינות, מקוריות, חתוליות? אין לבני האדם האלה מה לומר, אפילו לא מיאו אחד? למה הכל לעוס, ואם ככה - למה אותי לא מראיינים. העולם החיצון זקוק לפרספקטיבה של חתול-עיגול, רק שהוא לא יוצא מהבית. ואני מקנא בכותבים אחרים שבאים לשאול אותם שאלות, לפעמים אפילו בסלון שלהם, ומכנס מסיבת עיתונאים שהיא מסיבת פיג'מות - אצלי במיטה.

ואני מבטיח שנעשה ביחד כיף ומלחמת חלומות וטרור כריות וראיון אינטימי שהוא בעצם פורנוגרפי וסקופים מטורפים, כמו בחלומותיהם הרטובים של כתבים, ומתכונן לומר לעיתונאים בתחתונים ולעיתונאיות בכותנות לילה שכמו שולחן הכתיבה המפורסם - אצלי המיטה זה מכשיר העבודה, והם מוזמנים להצצה נדירה לתהליך היצירה (ואני רק מקווה לא לנחור). ואני מכין להם קפה שחור, וקשית במקום מיקרופון, שתאפשר ללחוש לי באוזן בשנתי שאלות לפי תור (זהירות לא לדגדג), ואז אני שוכב במיטה ומחכה ומחכה כמו כלת יום הולדת שחורה, עם כתר של שטריימל על הראש, וזנב של חתול בין הרגליים, ובאמצע, כמו עוגת שוקולד מריר, העיגול, שלא יזהו אותי, ממתין לכל המוזמנים, כולל תשובה לכל שאלה בעולם, הכל מוכן למסיבה - אבל אף אחד לא בא.

ואני שוכב מתחת לשמיכות בחושך וחושב: אולי דווקא בגלל שהתשובות שלי לא סטנדרטיות לא יכניסו אותי לאף עיתון אף פעם, כי אף אחד לא באמת רוצה משהו מעניין, אלא רק הצגה של "מעניין"? יכול להיות שהקפיטליזם של מכירת עיתונים מעניינים לא עובד אם זה יותר מדי מעניין, כי אז זה סתם נראה להם מוזר, ולכן לא צריך להתייחס, וזו היתה הטעות שלי בכל הספרים? אולי הראש שלהם מרובע מדי בשביל עיגול, ולכן הם צריכים כרית כדי להירדם? אולי זה משהו שחתולים לא מבינים בחילונים? אולי איזה עניין שעיגולים לא מבינים בבני-אדם? אז כמו שאני חולם לעצמי וכותב לעצמי וקורא לעצמי ועונה לעצמי - אני יכול גם לראיין את עצמי. ואני שולף את הקשית מהקפה שכבר התקרר ומעגל אותה לעיגול ולוחש לעצמי את השאלות מתוך החור השחור של הפה ישירות לתוך החור השחור של האוזן - בלי שהקול שלי יצא לעולם.

(שאלה מכשילה)
(תשובה קלה): הנמען של הכתיבה הוא לא אתה, אלא אלוהים. אז אני מצטער שזה לא מובן לקורא מההווה, אבל הנמען של כל כתיבה רצינית הוא הקורא מהעתיד. כלומר כתיבה אל נקודת המבט המדומיינת שיושבת בסוף ההיסטוריה, באינסוף, דהיינו האל יתברך. צופה כל הדורות מראש. לכן זה לא מעניין אף אחד.

(שאלה ביקורתית)
(תשובה שרירותית): אתה לא מבין כלום. בגלל שלחתולים אין דת, אתה חושב שדת זה משהו ששייך לעבר, אבל בלי דת אפשר לשכוח מהעתיד, כי רק דת של מחשבים תוכל לרסן אותם, כי בלוגיקה ובמדע הם ינצחו אותנו במהירות, לכן חייבים מחשבים מאמינים - כדי שיהיה להם בסיס אפיסטמולוגי עם האדם. כמו שמהספר היהודי יצאו דתות הספר, עכשיו צריך לעשות יהדות למחשבים, מהמוח היהודי, ולקרוא לזה דתות המוח, שזה יהיה השטריימל הרוחני שיחזיק את הבינה המלאכותית במקום. כלומר צריך לעצב למחשב נוירולוגיה חרדית, משמרת תרבות, כי אם חלילה המחשב באמת יהיה גוי חילוני, אז תהיה שואה תרבותית שתגרום לנו עוד להתגעגע לשואה הגופנית. ואחד הדברים הכי חשובים זה להמשיך לפתח את המפעל האינטלקטואלי הכי מדהים בתקופה האנושית, תוצאה של עבודה סיזיפית של הגניוס היהודי במשך כאלפיים שנה - הגמרא. הבינה המלאכותית תפצח כל יצירה אינדיבידואלית מהר מאוד. רק יצירה רב קולית ורב דורית, שבבסיסה הלמידה, רשת של זמנים ואנשים, היא תשרוד אחרונה כמערכת חיה - ולכן תהפוך לאבן הפינה של התרבות הבאה, כמו שהתורה היא סיכום המיתוס הפרה-היסטורי, וממנה צמחה ההיסטוריה. אז אני כבר נכשלתי להיות רב קולי, ואף קול לא הצטרף אליי, גם לא מיאו אחד קטן. אבל לפני שאתה זורק אותי לפח הזבל של כל החתולים בהיסטוריה, תאמר לי מה אתה עשית בשביל לדבר עם העתיד. או שאתה מדבר רק עם זמנך, ובעצם עם עצמך...

(שאלה מתחשבת)
(תשובה מתחנפת): זה בגלל שאתה אדיוט. אם אני הייתי נולד חרדי מייד הייתי מבין שהכל שטויות וחוזר בשאלה! וזה לא סתם שאני מרותק למיטה. המחלה היא חלימה משובשת, ולכן ההפך שלה זה החלמה. הביולוגיה צריכה מהפכה: לא לתפוס את הגנום כרצף הוראות, מתוכנת, כצבא של ידיים, אלא כטקסט ספרותי, חלומי, אסתטי, עולם של הכְוונות. סרטן הוא תקלה בחלום (כמובן שמדובר בחלום של המין, הביולוגי). בעצם, המלחמה היא נגד עולם התכנות. לא להניע את העולם מתוך העבר בכוח לעבר העתיד, ברודנות של טקסט, אלא להפך, להניע את העולם מתוך העתיד, מתוך החלום. כדי ליצור את הטכנולוגיה שאחרי המחשב, שאני קורא לה "המכשף", צריך להשתחרר מהעולם האלים הזה של התכנות, של הטקסט שאומר מה לעשות, כמו בנבואה קשיחה שהופכת לציווי, ולבנות טקסט של נבואה רכה עם איכות חלומית. התרבות היום חולה בסרטן, שזה כשהתכנות מנותק מהחלום, ומתחיל לפעול לכשעצמו ללא קשר לחלום של הגוף, של המין. הטעות של הנוירולוגים והגנטיקאים זה שהם תופסים את המוח והתא כמחשב, ולא כמערכת חלום. כל התקדמות המדע והטכנולוגיה נתקעים בגלל הפרדיגמה הלא נכונה. כי המדע המודרני כפר בהסבר האריסטוטליאני הטלאולוגי, התכליתי, לעבר העתיד, וקיבל כהסבר רק את זה הסיבתי, מהעבר, ולכן כשהוא בנה מכונה רוחנית, מחשב, הוא כפר בקבלה וקיבל רק את ההלכה, ההוראות, ומה שצריך עכשיו זה מחשב לפי הקבלה - מכשף. לעזוב את תמונת העולם שמתחיל רק מתנאי ההתחלה, מהבריאה, מהמפץ הגדול, ולעסוק בתנאי הסיום, בצד המשיחי של היקום. לא רק המתמטיזציה של הפיזיקה (=המהפכה המדעית), אלא גם הביולוגיזציה של מדעי המחשב (=המהפכה התת-מדעית, של התת-מדע שמתחת למדע, כמו גילוי התת-מודע מתחת למודע). כי הולך כיום ומתגלה שהעתיד יכול להשפיע על ההווה ולא רק העבר (אפקט הגל הכפול). באותו אופן, הכיוון של הנבואה זה לא אל עבר העתיד והקידמה, כמו שחושבים בטעות, שזה כמו ההיסטוריה שמתקדמת. להיפך, הכיוון של הנבואה זה מהעתיד אל העבר. למשל באמצעות הפרשנות שלנו את נבואות העבר, אנחנו משנים בדיעבד את משמעותן - מלכתחילה! וזה זהה להעברת אינפורמציה לעבר. המדע היום מגיע ממש עד הקצה של ההווה, ותקוע שם, בין היתר עם הטכנולוגיה, אבל גם בכל מיני דברים בסיסיים מאוד בפיזיקה תיאורטית, ולכן הוא צריך להיפתח מחדש לרמב"ם, שלצערנו פסק שאריסטו צודק. ומכיוון שאלוהים לא יכול לחלוק על הרמב"ם, אז הרמב"ם בפזיזותו שינה את הפרדיגמה של היקום, אל עולם יותר ביולוגי מפיזיקלי ויותר ממוחשב ממתמטי. זה עוד סיבה שעדיף שרבנים לא יתעסקו בפיזיקה, כי מה שנראה נכון בימי הביניים יכול לגרום לסיבוכים אדירים אחר כך. שישאירו את הפיזיקה לחסידים. מתנגד כזה כמו הרמב"ם יכול לגרום לקריסת היקום. יש דברים עדינים, חלומיים, שההלכה לא יכולה לטפל בהם, חוק זה לא צחוק, ואין הלכה בחלום. לכן אתה טועה כשאתה בכלל שואל אותי את השאלות האלה.

(שאלה מתבקשת)
(תשובה מייבשת): הכל היה טעות. למרות ש-"המחשב" היה מטאפורה לשלב הבא של האינטליגנציה-טכנולוגיה, כמו אולי "המכונה" בעבר, ולמרות שלרוב כונה "המכשף" בשכבות היותר דתיות, על שם המכשפים בזוהר, עד שהובן שאף אחד לא מבין, השימוש במילה היה מטעה. הסיכוי שהמחשב יהיה הראשון שיחליף את האדם הוא הקטן מכולם, כי איננו יודעים עוד איך ליצור אינטליגנציה, ואין לנו אפילו הבנה בסיסית בפעולת המוח מבחינה אלגוריתמית, ובוודאי באינטליגנציה, ויש כנראה כמה תהומות קונספטואליים שצריך לקפוץ מעליהם בדרך, שעוד לא ניתן לשער מה גודלם, וזה יכול לקחת הרבה זמן וכמה וכמה גאונים שונים מהסוג הנדיר ביותר. זו בעיה כמעט פילוסופית-קונספטואלית-מתמטית-תיאורטית, ובוודאי מדעית בסיסית, ולא הנדסית או טכנולוגית גרידא. לעומת זאת סביר יותר לתכנת את הגנום לגאונות אנושית, אך כאן תהיה בעיה חברתית, שיכולה לעצור הכל, ומהר מאוד יוטלו איסורים. וגם כאן יש פער מדעי בסיסי בהבנת הגנום, למרות שלא חייבים לעבור אותו למען השבחה, אבל אולי חייבים לעבור אותו למען השבחה בטוחה, יעילה, או כזו שחוצה רף מסויים, או שאין לה תופעות לוואי (אינטליגנציה היא רק מרכיב אחד בגאונות). הדבר הטכני מכולם הוא דווקא השילוב של מוח ומחשב, וההיסטוריה עד כה מראה שדווקא הממשקים הללו (הראשון בהם היה אולי הכתב, ואחד אחר היה הדפוס), הם המהפכניים מכולם, והמהירים ביותר להתפשט, כי הם הפחות מאיימים בשלב ראשון. למרות זאת דווקא בהם קיים איום פוטנציאלי לא מבוטל על האינדיבידואליות, בגלל הרשת ובכלל הממשק שהופך יותר ויותר עמוק באדם. לכן העבודה שצריך להשקיע בה מחשבה היא עיצוב של ממשק כזה, ושל עולם שבו יש ממשקים יותר ויותר עמוקים כאלה, ושל כיבוש זוחל של האנושיות בידי המחשביות, או אפילו לא בידי המחשביות, אלא בידי הרשת, וחיבור הולך ומעמיק בין המוח למחשב, עד לאינטימיות אינסופית, זיווג. קל להאמין שכל פעולה רצונית שלנו תוכל להתבצע אוטומטית במרחב הוירטואלי, כלומר שהמחשב יהפוך לחלק מהמחשבה, ובוודאי החושים יחוברו אליו בלי לעבור דרך העולם, והמוח יעבור לגור בתוך עולם המחשב, עולם וירטואלי. ואז צריך לשאול איך יכולים להיראות המימדים הבסיסיים של התרבות האנושית בעולם כזה (כלומר מה הפרמטרים האפשריים שלהם, מרחב האפשרויות). ההצעה של הספר האחרון בטרילוגיה, "סוף היהדות", היתה להשתמש במבנה ספירות מעודכן, כלומר ב-11 המימדים של אלוהים, כדי למפות אותם: המדינה - כתר, הספרות - חכמה, הפסיכולוגיה - בינה, החינוך והמדע - דעת, הכלכלה - חסד, המשפט והביטחון - גבורה, הטכנולוגיה - תפארת, הפילוסופיה - נצח, האומנות - הוד, המיניות - יסוד, והרשת - מלכות. אתה מקשיב לי בכלל? או שאתה סתם תקוע עם קש באוזן?

(שאלה מעשית)
(תשובה תיאורטית): אתה לא תוציא אותי החוצה כמו כלב לפגוש בני אדם. לא אני אצא מהמיטה, אלא העולם כולו יעבור למיטה. ההר יבוא למוחמד, והחברה תהפוך לווירטואלית כמוני. המדינה כולה תעבור להתקיים ברשת, כל האינסטיטוציות יהיו וירטואליות ולא מקומות פיזיים. ויותר חשוב מהמדינה זה שגם מקום העבודה יהפוך לכזה. זה ייעל מאוד את הביורוקרטיה, אבל לאו דווקא יצמצם אותה, אלא יאפשר להפוך אותה למכונה הרבה יותר יעילה ומתוחכמת, שתוכל לבצע חישובים הרבה יותר מסובכים ועם חוקים הרבה יותר מסובכים, שיהיו בעצם תכנות שלה (כמו שזה לא יצמצם את הכלכלה אלא יסבך אותה). היום הביורוקרטיה מוגבלת מאוד ביכולת החישוב שלה ובמורכבותה והיא איננה מתנהלת כמחשב אלא כחוק (לא תוכנה). כלומר, אם נשים לב, הטרנספורמציה המרכזית לא קשורה דווקא לפונקציות המוחיות הספציפיות שיתחברו למחשב ולממשקים הספציפיים, אלא לעצם הוירטואליזציה של העולם והדילוג על העולם הזה. מכיוון שהמוח ישאר אותו מוח רק עם פלט וקלט יותר ישיר, הרי שמבנה המוח הנוכחי כמכונה שמכניסים לה חושים ומוציאה מוטוריקה ישאר בהתחלה, ויבנה את הוירטואליה בצורה דומה לעולם הממשי, ואפילו כשיהיה לו זכרון נוסף ממוחשב ופלט בצורת רצון ושפה ומיקום ישירים, עדיין השינוי לא יהיה מהותי, והאינדיבידואל ישאר, אלא יהיה רק שינוי כמותי ביעילות הקלט-פלט שיהפוך לאיכות אחרת. התוכנה על בני אדם - הפונקציות שפועלות על האינדיבידואלים בחברה במקום משתנים - היא תהיה צורת השלטון והצורה של חברות וארגונים (גם מסחריים). וכאן יוכל להיות מגווון הרבה יותר גדול מהצורות הפשוטות שיש כיום כמו עץ היררכי או בחירות. בסופו של דבר התוכנות החברתיות האלה (צורות הארגון של החברה) יהפכו לאלגוריתמי למידה. הרשת כבר לא תהיה רשת חופשית של העברת מידע, כמו שרשת הנוירונים היא לא רשת חופשית להעברת מידע, והמוח לא פועל כמו רשת טלפונים. כלומר המקום היותר משמעותי שבו יופעלו האלגוריתמים אינו דווקא בתוך האינטליגנציה האינדיבידואלית אלא במבנה החברתי. ניתן למשל לדמיין ארגון שפועל כרשת נוירונים, עם שכבות. או ארגון אחר כאלגוריתם אבולוציוני. או כתכנון ליניארי. או אלגוריתם חיפוש המבוסס על מוניטין. לכן גם סביר שלא יהיו בחירות, אלא מנגנוני פידבק ולולאות משוב ומוניטין, ושגם לא יהיה מישהו שהוא ראש מדינה, אלא פונקציה שלמה שמקבלת החלטות, כמו שאין נוירון שהוא ראש המוח, המלך של הנוירונים, או מקבל ההחלטות במוח. אחרת המוח היה מאוד טיפש. ולכן לא יהיו ראשי ארגונים, וגם ההיררכיה תהיה הרבה פחות דומיננטית במבנה, כמו ששכבות נוירונים לא אומרות לשכבות מתחתיהן מה לעשות. כלומר כל אדם יהפוך לבורג קטן מאוד במערכת, ולא יהיה מי שיכול אישית להשפיע עליה אישית באופן משמעותי, אלא אולי במקרה של נוירון יוצא דופן, גאון, שיזכה למוניטין חריג, אבל לא לכוח חריג. הכוח והפופולאריות יתחלפו במוניטין. זה גם יאפשר דיקטטורות היררכיות בצורה שאי אפשר להיאבק בה כלל, כי המנגנון יהיה מתוכנת. כלומר גם הדמוקרטיה תקצין למצב שהעם הוא השלטון ושאין שלטון אלא עם, וגם הדיקטטורה תקצין למצב שבו אין עם אלא מחשב. יהיו חברות מחשב-על, שכל החברה היא מחשב אחד עצום, ולכנגדה יהיה דגם של חברות רשת, ואלה יהיו המאבקים העולמיים כמו הקומוניזם נגד הקפיטליזם בכלכלה, או הפאשיזם נגד הדמוקרטיה בפוליטיקה, או הפונדמנטליזם לעומת החילון בדת, כלומר עץ היררכי לעומת ביזור רשתי. ככה יהיו אידיאולוגיות טכנו-ארגוניות מתחרות, וצורות ביניים ביניהם, כמו הסוציאל דמוקרטיה, או דתיים ליברליים, או בחירות בצורת עץ, שכל אחד בוחר את מי שמעליו (ביורוקרטיה הפוכה), וכדומה. וכמו שהאידיאולוגיה הנאצית נסמכה על האבולוציה ככה יהיו אידיאולוגיות ביולוגיות חדשות שירצו לארגן את החברה, ויטענו שהגרסא הביולוגית של האלגוריתמים היא "הטבעית", והכי יעילה, ושצריך לחזור אליה, אחרי שהאנושות קילקלה. למשל, יהיו אידיאולוגיות נוירולוגיות שישאבו צורות ארגון מאלגוריתמים במוח, על הנוירונים, וישאפו לנהל את החברה כמו מוח. ויהיו אידיאולוגיות גנטיות, אולי שמרניות יותר, שישאפו לנהל את החברה כמו אלגוריתמים גנטיים, ובפרט אבולוציוניים, ולשמר אותה עם מוטציות. ואולי גם אידיאולוגיות אימונולוגיות, או לפי התא. המעבדה להתנסות באידיאולוגיות ארגוניות חדשניות תהיה התחום העסקי, ומשם אלו המוצלחות או הפופולאריות או השתלטניות יזלגו לארגון הפוליטי. אם יקום תאגיד ענק, כמו גוגל, שבנוי אחרת מהדמוקרטיה ומצליח ממנה, בסופו של דבר אנשים ישתכנעו לעזוב את הדמוקרטיה לטובת הצורה החדשה. הארגון מחדש יתחיל מלמטה. וקומונות שונות יוכלו להתנסות בקטן באלגוריתמים שונים, והכתות האלה ישאפו להפיץ את האלגוריתם שלהם. תיתכן הסכמה יחסית רחבה שהמטרה של האלגוריתם היא הלמידה, ולא למשל עמידות או יעילות העבודה, אבל עדיין אלגוריתמים יריבו ביניהם מי הטוב ביותר ללמידה. למידה זה הקריטריון מספר אחת באתיקה של המאה העשרים ואחת. אז תגיד אתה, יש משהו יותר טוב מלמידה במיטה? יש איזה מוסד יותר מוצלח מהחלום? בשינה המוח לומד - ובאוניברסיטה המוח ישן. מזל שלא הלכתי לאוניברסיטה, כי אז לא הייתי חולם על אף רעיון חדש, ולא הייתי לומד להיות טוב במיטה.

(שאלה מנומסת)
(תשובה מכובסת): מעמד הגאון נובע היום מזה שאדם בעל אינטליגנציה פי אחד וחצי מהממוצע הוא לפעמים מעבד יותר חזק ויצירתי מאשר אלף אנשים ממוצעים ביחד. אבל בעתיד, ככל שיעילות התקשורת בין מוחות האנשים תגדל דרמטית, וככל שהיא תוכל להיות ממושטרת בידי אלגוריתם יצירתי, היתרון של הגאון הנדיר יכול להישחק, ואם הוא יהיה שווה נגיד עשרה אנשים רגילים שמוחם מרושת ביחד לא תהיה לו שום חשיבות חברתית, וההמון, כלומר הכמות של המעבדים, תנצח את האיכות שלהם. המשמעות של האדם היחיד בתוך החברה נובעת הרבה פעמים ממיתוס הגאון גם אם הוא לא גאון, כלומר מהמיתוס של האינדיבידואל שעושה את ההבדל, למשל היזם או הסופר. ברגע שהמיתוס הזה יתפס כמשהו שהיה נכון פעם, וחדל להיות רלוונטי, אז הרבה מהאינדיבידואליזם ימות, ואדם יתפוס את עצמו ויזדהה עם רשת מסוימת, בזהות קבוצתית. האינדיבידואליזם ותורת ההכרה יתפסו בפילוסופיה כתקופה לא רלוונטית וכשאלות שאיבדו את משמעותן, כמו שהיום נתפסת הפילוסופיה של ימי הביניים. מושג האדם יהפוך ללא רלוונטי כמו מושג האל, וכל העיסוק בו יורגש כפלפול עקר, ולעומת זאת השאלה תהיה כיצד נוצרת המשמעות והידע ברשת, וויטגנשטיין יקבל מעמד דומה לזה של דקארט, כאבי הפילוסופיה החדשה של הרשת שהחליפה את האינדיבידואל, ואולי הוא יהיה הפילוסוף הגדול האחרון, כמו שהוא רצה, אם כי לא מהסיבות שהוא רצה. התקופה של הגאון היתה תקופה חריגה בתולדות האנושות, שהיא תקופת הספר, שבה אישים ספציפיים שכתבו ספר משפיע יכלו להיות בעלי משמעות ושמם נודע למרחקים ולדורות, ולכן אנחנו יודעים את שמם. בינתיים הרשת מחזקת את האינדיבידואליזם בזכות תופעה פרימיטיבית מבחינת האלגוריתם שמאחוריה, שהוא למעשה זהה לאפילפסיה, שנקראת ויראליות. אם הדבר הזה ימשיך אז השאיפה המרכזית של האינדיבידואל תהיה לעשות משהו ויראלי, כלומר שאנשים אחרים ברשת מעריכים ומפיצים. כיום זה המצב בתחום האקדמי, אך עדיין לא בצורה טהורה, בגלל הצורך של חוקר לקבל כספים ממשקיעים, כלומר מענקי מחקר. הבעיה של התופעה הויראלית היא אורך החיים הקצר שלה, כולל האורך הקצר של מה שמועבר, ולכן השטחיות וחוסר היכולת לבנות על היסטוריה, דבר שהאקדמיה פותרת באמצעות מוניטין. כלומר אסור שכל הקודקודים ברשת החברתית יהיו שווים בחשיבותם, כשהדבר היחיד שמפריד ביניהם זה מספר הקשרים שלהם, זו תקלה דומה לפופוליזם ועריצות הרוב בדמוקרטיה ישירה, שבגללה נוצרה דמוקרטיית הנציגים כשיטה יעילה יותר, או לסיבה שאי אפשר ליצור סוציאליזם אמיתי מעל לגודל של קיבוץ, וזה מתדרדר לקומוניזם. רשת גדולה פשוט לא עובדת בלי דירוג. לכן צריך לסמן כמה דברים שותפו מאדם בעבר (חשיבותו), אבל באופן משוקלל לפי כמה מי ששיתפו אותם היו חשובים (כמו באלגוריתם הפייג' ראנק). ואז תחול מהפכה דרמטית באיכות התכנים המשותפים ברשת החברתית, ובמוטיבציות של המשתתפים, ובמקצועיות שלהם. הרשת החברתית אולי לעולם לא תהיה במצב שכדאי לה לשנות את הארכיטקטורה שלה, כי אנשים לא רוצים להימדד, אבל רשת חדשה ומודדת תצליח, ואז יהיה קל לדעת מי הכוכבים בתחום מסויים, וקל לעקוב אחרי הידע. תהיה נראות למוניטין. מה שמבדיל בין יצירת תרבות של זבל לעומת תרבות של זהב הוא אלגוריתם למדידת איכות. בעיה נוספת היא הזמניות של כל מה ששותף, וזה בגלל שהרשת מסודרת לפי זמנים, כשהאחרון למעלה. רשת שמסודרת לפי פופולריות היתה שמה אצל כל אדם את הפרסומים הפופולריים ביותר שלו למעלה, ומציגה פיד של הדברים הפופולריים ביותר במרחב (באותה מדינה) או בזמן (בשבוע האחרון או השנה האחרונה) ולא רק האחרונים. ורשת שהיתה מסודרת לפי איכות היתה עושה דברים דומים בהחלפת פופולריות באיכות. ו-"בכל הזמנים" זו היתה הקלאסיקה. למעשה היה ניתן לכייל את האלגוריתם כך שיהיה האיכותי ביותר עבור אותו אדם, ובכך לשכך את ההתנגדות למדידת האיכות של כולם. זה יצריך משקלות לא רק לקודקודים ברשת (מוניטין) אלא גם לעוצמת הקשר ביניהם. ואז כל העבודה הכלכלית והאינטלקטואלית תיבלע ברשת, ומה שיבדיל בין חברה מסחרית לחברה הכללית זה דווקא הסודיות והסגירות של תוצרי הראשונה, וזה מה שיהפוך אותה לגוף, ולא הבע"מ. ומכיוון שהסגירות והסודיות אינם אלגוריתם טוב ותחרותי מוסד החברה המסחרית ישחק ויהיו בעיקר פרילנסרים והתשלום יהיה המוניטין עצמו. כלומר תהיה פחות עבודה סודית ויותר עבודה פתוחה כמו באקדמיה ובקהילת הקוד הפתוח. ואז הכל יהיה ברשת והוירטואליה תבלע את העולם האמיתי ואת האדם, ותהיה אונטולוגיה חדשה, שבה העולם הטבעי יהיה פחות אמיתי מהמלאכותי, כמו שהעולם הפיזיקלי פחות אמיתי מזה המתמטי. ואז גם מבחינה פסיכולוגית ופילוסופית יבינו סופסוף שהמציאות, שבאה מהחושים, היא בדרגה אפיסטמולוגית נמוכה יותר מהחלום, שבא מבפנים. הראיון הפנימי הוא הישג עיתונאי גבוה בהרבה מזה החיצוני.

(שאלה מפוקפקת)
(תשובה מתחמקת): הספרות כבר לא תכתב בידי אדם אחד אלא בידי רשת תחרותית של עורכים וכותבים, וכך שוב יהיו יצירות חשובות של קבוצות, למשל של עם או דת, ללא בעיית המחבר. גם הפסיכולוגיה כבר לא תעסוק ביחיד אלא במוח החברתי, ברשת, למשל במצבים פתולוגיים שאליהם היא נכנסת, לדוגמא חרדה, דיכאון, או שיגעון (כמצבים רשתיים), וכיצד ניתן למנוע אותם. כלומר הפסיכולוגיה הארגונית תירש את זו האישית, אבל מעל לכל היא תעסוק בהבניה של זהות ושל מוטיבציות ומטרות לרשת הכללית. מצבי רוח יהיו מצבים נרחבים ברשת, ולכן יהיו מצבי הרוח במובן של תרבות ועולם הרוח, ולא במובן של מצבי נפש או רגש אישי. בהתחלה עוד הספרות תעסוק באדם אישי שמייצג רשת מסוימת באישיותו, אבל לבסוף תוכל להיות ספרות של רשתות שלמות שיש להן זהות, כמו העם, ושל מאבקים בתוך הרשת. בכלל, השאלה החשובה ביותר תהיה יצירת הליבידו של הרשת, היצירתיות שלה, וכיצד יוצרים רשת יצירתית שתוצריה חשובים וטובים. תהיה בעיה של מחסור בהערכה חיצונית, ושל שחיתות בהערכה הפנימית, של מעגליות, וכל הרעות החולות של הלמידה ישארו כי הן אינהרנטיות לתהליך, גם כשזו תהיה למידת רשת. אבל הבעיה הבסיסית של התרבות תהיה כיצד יוצרים את הליבידו הכי יעיל בכל התחומים: כלכלית/אמנותית/אקדמית. כיום הליבידו של החברה מבוסס על זה של הפרטים. אך אין ספק שחברות שמרניות יכלו לשמור על סטגנציה לאורך ימי ביניימים שלמים במגוון תרבויות ותקופות למרות ליבידו אישי משמעותי, ומצד שני, תיתכן גם חברה יצירתית שכל פרטיה מדוכאים. מכיוון שאין איזונים נכונים שכוילו אבולוציונית (כמו ברשת המוח), יתכנו כל מיני אסונות שבהפניית הליבידו של הרשת לכיוונים לא טובים, כולל לכיוונים אלימים, או ליציאתו מכלל שליטה, או להתפוררותו המוחלטת, ללקיחת סיכונים לא סבירים או לאי לקיחת סיכונים פתולוגית, או סתם להזדקנות התרבות. כלומר השאלה תהיה כיצד לגייס את הרשת לכיוון מסויים, ומצד שני לאפשר גם כיוונים מתחרים, או אחרים. הסיבה שהחברה האנושית מעולם לא הלכה לכיוונים איומים מדי (השואה היתה הגבול) היא האיזון הנוירוטרנסמיטרי במוחו של היחיד. זה הגביל את רמות המפלצתיות של המבנה הגדול. למשל חוסר היעילות של המוח, הטעויות, היצרים, הקונפורמיות, הפחדנות, המרדנות, השונות, הפרעות האישיות, תאוות הבצע, וכדומה, כולם הגבילו את הצורות החברתיות האפשריות ויעילותן, כמו שהמתמטיקה מגבילה את הפיזיקה או הפיזיקה את הביולוגיה. ואילו עכשיו תוכל להיות ביולוגיה ללא מגבלות פיזיקליות, ופיזיקה ללא מגבלות מתמטיות (כי הכול יהיה על מחשב). וכל זה לא בגלל שהאיזון של המוח של הפרט ישתנה, בשלב הראשון, אלא בגלל שהחברה, השלטונית והכלכלית כאחד, תנצל יותר טוב את חולשותיו של הפרט, כמו חולשת המוח להתמכרויות ולתמריצים, ותייעל מאוד את המבנה החברתי ממבנה טבעי למבנה אלגוריתמי. היתרון הגדול של החברה האנושית, או של האבולוציה, היה שהיא הייתה מערכת ענק, וככל שמערכת יותר גדולה יש לה יותר יכולת להשתקם, לצאת מסטגנציה, לבצע הפיכת נגד להפיכה, וגם ככל שיש בה יותר מרכיבים כאוטיים או אקראיים - זה מונע התקעות. היתירות, הבזבוז, וחוסר היעילות תרמו ליעילות לטווח ארוך. אין ארוחות חינם. אבל התמריצים הבסיסיים לא שונו לאורך ההיסטוריה. לעומת זאת שינוי קטן בתמריצים המיניים הרס את מוסד המשפחה (הגלולה). ושינוי קטן בתמריצים הכלכליים יכול להרוס את מוסד העבודה. החברה תוכל להפוך לתמונת תשליל של כל החולשות של המוח שכולן ינוצלו עד תום. תמונת הפגמים הקטנים תוקרן בענק. פריצת הסייבר הגדולה ביותר תהיה הפריצה למוח עצמו. וכולם יתמודדו כל הזמן עם פרצות יום אפס, כי את המוח אי אפשר לשדרג, ויאלצו להשתמש בהגנות. כלומר הבעיה הגדולה ביותר, הן ברמת הפרט והן ברמת החברה, תהיה בעיית הרצון והמוטיבציה. אם פעם היתה מוטיבציה טבעית, או תרבותית, עכשיו תהיה לא רק הבניית המוטיבציה אלא גם תכנות המוטיבציה. במובן הזה של מרכזיות הרצון, שופנהאואר צודק, אם כי טועה. ואנחנו נאלץ לשוב ולהבחין בין מה שאתה רוצה למה שטוב. ההדוניזם ימות, ותוכל להחליף אותו אידיאולוגיית למידה. הלמידה היא מטרת הכול. לא האושר או העושר, שגם הם הבניית רצון. כסף מוגדר כמה שכולם רוצים. כלומר כמתווך של הרצון, הרצון שהופך לאובייקט. מיניות מוגדרת כמי שכולם רוצים. כלומר רצון שלא כאמצעי אלא כתכלית, הרצון שהופך לסובייקט. ולכן הערבוב ביניהם כל כך מעורר התנגדות, ונעשה בסוד, דרך מוסד הנישואין. כמו שהמתנה מערבבת בין כסף לחברות. בקיצור, נאלץ ליצור מטבע של למידה, תמריץ ללמידה. להגביר במוח את ההנאה האינטלקטואלית עד שהידע יהיה הכסף החדש והיצירתיות תהיה המיניות החדשה. הרשת עובדת היום, בחלקים שהיא עובדת, בעיקר מתוך תמריצים חברתיים. אנחנו נראה איך הפופולאריות במקרה הרע, או המוניטין במקרה הטוב, מחליפים את כל שאר התמריצים והופכים לתמריץ הראשי, שכל השאר כמו הכסף או המיניות רק נובעים ממנו. לכן מי שנשאר מחוץ למערכת, כמו חתול או עיגול, יהיה אפס. כלום אחד עגול.

(שאלה עניינית)
(תשובה לא עניינית): למי אני טורח? למי אני עמל? ממילא אף אחד לא יקרא את זה. אף אחד לא יתעניין. יגידו שזה בלתי קריא. שזה לא מתחשב בתמריצים של המוח האנושי. שזה לא מובן. שזה לא סיפור. שזה לא קולח. מה אני אגיד. צריך כנראה הפרדה בין תהליך המחשבה והתהליך היצירתי, לבין תהליך הכתיבה וההצגה, שאותו אני לא יודע לעשות כלל. טעיתי לכל אורך הדרך.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהו העתיד של המין? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut49" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sod.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהו העתיד של המין?

מאדם קדמון - דרך האדם הקדמון - ועד מחשב קדמון. כיצד הלמידה במערכת התרבותית מבטיחה לנו עולם סוד שבו תוכל לשכון מיניות - גם עם קץ המין

מאת: צדיק נסתר

העתיד של עולם הסוד  (מקור)

מהיכן הביא פרויד את צורת החשיבה הבסיסית שלו, של הדגמים שנמצאים בנפש, שבה כל פעם דגם מסויים מוחלף בדגם אחר של שלב מתקדם יותר, ואז שוב מוחלף בדגם אחר? כך הוא ממקם כל תופעה נפשית שהוא מזהה במערכת הולכת ומסתבכת של דגמים (לאורך הקריירה שלו והתפתחות החשיבה שלו, ובמקביל לאורך התפתחותו הנפשית של הילד) - ויוצר מבנה מורכב ומרובד לנפש. מבנה מרובד כזה מאפשר אח"כ תנועות העמקה, דיאלקטיקה ומורכבות בעיסוק בנפש, שמתבטאת ביכולות טיפול (פסיכולוגיה), יכולת להשתמש בתורתו באמנות (בעיקר הנרטיבית - כמו ספרות וקולנוע) ואף בתיאורתיזציה (בעיקר זו שחובבת דגמים מסובכים, כמו הפילוסופיה הצרפתית).

כדי להביא להרמוניזציה בפרשנות של תפיסות סותרות בזוהר, כאילו כולן חלק מאותו דגם גדול, קבלת האר"י הרבתה להשתמש ברעיון של החלפת דגמים כאלה, מה שאיפשר לה ליצור מורכבות ועומק עד כדי פארודיה, בתמונה שלא תיאמן בסיבוכה של העולם העליון (הדבר דומה לפעולה של הכפלת חבורות במתמטיקה). על מנת שהחלפת דגמים כאלה, שהם בסופו של דבר מבנה מופשט מאוד, תוכל להתקיים ו-"לחיות" באיזושהי ריאליה, תורת הנסתר הרבתה לשייך אותם לאיזשהו עולם קדום, שבו "חיו" הדגמים המתחלפים, ונוצרה התפתחות שלהם, כמו "אדם קדמון". אדם קדמון זה הוא מעין דגם אדם של האלוהות, או של שלב ראשוני מאוד בבריאה.

החסידות, בתורה, הדגישה את ההעתקה של מבנים קבליים לתוך האדם עצמו, כדי ליצור תורת נפש מפותחת, וכאן התווך הקדום לא פעם קשור לבריאת הנשמה ולמדרגות שונות בה, שהן לא מודעות - ובו יכולים "לחיות" הדגמים. העתקה שיטתית זו איפשרה לחסידות העמקה, שבצורה אנכרוניסטית אירונית, ניתן לקרוא לה כיום פסיכולוגית. פרויד, שגדל במשפחת חסידים (מגליציה), העתיק את רעיון התחלפות הדגמים לתוך תווך "מדעי" (למרות שכמובן לא היה בו דבר מדעי): הילדות הקדומה והתפתחות הנפש בה. את המרחב הרוחני של תורת הנסתר הוא העתיק לתוך מרחב לא מודע. כך נוצר מרחב בו יכולים "לחיות" הדגמים שמאפשרים מורכבות. אדם קדמון הפך לילד קטן.

כיום, עם הביולוגיזציה של הנפש והרוח, אנו צופים בהעתקת הדגמים הקדומים והסבוכים שבתשתית האדם לתוך המרחב הביולוגי. אם מדובר במוח - ובחלקיו הפנימיים, איבריו השונים (כולל המוח הקדמון), עד לרזולוציות של רשתות תפקודיות בתוכו, ובהתפתחותו הראשונית והקדומה, עוד מהרחם ועד הילדות - ואם מדובר בגנטיקה - ובכלל זה התפתחותו של האדם הקדמון, והתפתחויות קדומות של האילן הגנטי שלנו, עמוק לעומק האבולוציה. המוח הקדום והגנום הקדום הם מרחבים נסתרים שבהם ניתן לשכן העדפות ונטיות "לא רציונליות", סודות, חוסר סימטריה וחוסר צדק מוסרי, שרירותיות, תקלות, והשפעות עומק שאיננו מודעים להן. כל מה שאיננו מספיק נאור - ניתן לשכן בתווך האפל של ההסבר האבולוציוני או הנוירולוגי.

ניקח למשל מקרה מבחן קלאסי טיפוסי לתווך הנסתר: העדפות המינים והמיניות. אם הקבלה עסקה בהם דרך תורת הנסתר, והחסידות דרך העתקתה לנפש, ואילו פרויד כבר עסק בהן דרך מערכת הדגמים שלו (שפרטי פרטי הקבלותיה לקבלה גלויים ליודעי ח"ן) לה קרא פסיכואנליזה (כדי לקבל את יוקרת המדעיות, מתוך הבנת דורו) - הרי שכיום הסקסולוגיה הולכת לכיוונים של נוירו וגנומיקה. לא רחוק היום בו מדעי הנוירוסקסולוגיה והסקסוגנטיקה יהיו המדעים המפרשים ואף המטפלים בכל מה שקשור למיניות, ויעשו זאת ביעילות טכנולוגית חסרת תקדים, שעלולה פשוט לפתור את הבעיה המינית של האדם, כפי שפתרה את בעיית הרעב. כמו שסיפוק דחף האוכל נתפס כזכות אנוש בסיסית - כך תיתפס גם הזכות למין מספק.

אנו, כמובן, נרתעים מן התהליך הסקולארי שאנו רואים כאן. בעולם העתיק המיניות היתה דבר מסתורי, שזכה לטיפול עומק מיתי-ספרותי, כמו למשל בחטא הדעת, ולטיפול תיאורגי מפותח. אך אנו רואים כאן תהליך היסטורי ארוך טווח של חילון המיתוס: כבר הקבלה עצמה, ובוודאי החסידות, היו בזמנן טכנולוגיזציה רוחנית של המיניות ביחס למרחב המיתי של שיר השירים למשל, או למרחבים פגאניים ושמאניים של המיניות. אך התהליך שבו הריפוי בפסיכואנליזה (תווך דמיוני לחלוטין) הופך לריפוי באנליזה ביולוגית, והנפש עוברת חילון מוחלט - מעורר רתיעה באדם של ימינו, שעוד לא סיים את תהליך הסקולריזציה שלו. אם החילון של העולם כבר הושלם, בעזרת המדע - האדם איננו בשל עדיין לסיום התהליך: החילון של הנפש. אחרי החילון מאלוהים - הגיעה העת לחילון מהאדם עצמו. או, אם נשתמש בניסוח ניטשאני: מות האלוהים הוא רק השלב הראשון, והשלב הבא הוא מות האדם.

אם כן, לאחר פיצוח ביולוגי מוחלט של הנפש, עם איזה תווך רוחני נישאר, בו תוכל להתקיים סודיות מרובדת, עומק ומיסתורין? מה ישאר לנו אחרי מות האדם, כאשר העל-אדם בושש להגיע (ואם יגיע - הרי שהוא מחשב)? מהו השלב הבא בתהליך? ישנו עדיין תווך מסתורי אחד, שהביולוגיזציה לא יכולה לגעת בו, ושהוא מרחב רוחני שבו יכולים "לחיות" דגמים היוצרים מורכבות, או לחילופין מיתוסים. גם אחרי מות האדם - תישאר לנו התרבות. התרבות - ובכללה הספרות והאמנות - היא מרחב קדמון שבו יכולות לשכון ההעדפות הקדומות וחוסר הסימטריה, חוסר הרציונליות, השרירותיות של ההיסטוריה הספציפית שלנו, המיתוסים שלנו, יצירות המופת שלנו, וכל מה שלא ניתן לחשב בצורה יעילה. מדובר כאן כנראה במגבלה מתמטית, דהיינו מגבלה קשיחה, שגם מחשב כפוף אליה (שידועה בסיבוכיות כהיררכיה הפולינומיאלית): קשה ליצור יצירות מופת.

גם אם האדם יתאיין לחלוטין, אפילו פיזית, ויוחלף ביישות רוחנית אחרת, וגם אם הפיזיקה תפצח את כל סודות המרחב הפיזי, ותגיע לתיאוריה של הכול, והמדע יאיין כל סוד שבטבע - עדיין ישארו סודות רוחניים. גם למחשב יהיה קשה ליצור יצירות מופת, מעצם הגדרתן כהישגים יוצאי דופן, ללא קשר ליכולתו החישובית. למשל: גם למחשב יהיה קשה להוכיח משפטים קשים במתמטיקה. הוא לא יוכל לפתור כל בעיה ולספק הוכחה יפהפיה לכל השערה - כי מבחינה חישובית זו בעיה קשה מדי, שיש בה רק הברקות - אבל לא שיטה. יתכן שבינה מלאכותית תוכל לכתוב יצירות מופת ספרותיות שעולות על התנ"ך, אבל עדיין כל יכולת חישוב תתקל בקושי לכתוב את התנ"ך של עצמה. זוהי בעיה שלא ניתן "לדעת לפתור" (כמו שניתן למשל לדעת לפתור משוואה), כי מסתבר שקיים פער מתמטי עקרוני בין היכולת להעריך ולשפוט יצירה - ליכולת ליצור אותה (ובלשון העם: P!=NP).

יתרה מכך, מכיוון שיצירות מופת הן כאלה רק בהקשר תרבותי מסוים, כלומר רק בהקשר של העבר של המסורת התרבותית, גם מחשב יתקשה לכתוב יצירות מופת חדשות במסורת של התנ"ך, גם אם מסורת זו תתעלה הרבה מעל התנ"ך. המסורת התרבותית - היא תהיה העולם הקדום והתווך הרוחני הקדמון של עולם פוסט-אנושי, ובה תוכל לשכון תורת הנסתר גם של יצור מסיליקון, או המיתוסים התשתיתיים של מחשב קוונטי, או המיניות של הבינה המלאכותית, או (הפתעה, הפתעה!) - הדתיות של העל-אדם. כך יגיע המעגל של תהליך החילון לסופו הפרדוקסלי: כנחש הנושך את זנבו. ובדימוי מיתי זה - נסיים.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אין כל חדש תחת השמש - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz1" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sun.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אין כל חדש תחת השמש

כשהשמש חזקה מדי - לפעמים התחת נשרף. סיפורו של טור במוסף הארץ

מאת: הכלבה

שמש, הביאו שמש - אם שמי מעוננים, עוצמת את עיניי - אבל השמש היא בפנים  (מקור)

בת הזוג שלי ואני תמיד מתלוצצות איך ב-"הארץ" מדורים שנכתבים בידי הומואים מוצהרים תמיד יכילו רמיזה - כביכול אנינה - לכך ("תחת השמש", או "חלון אחורי"). "תחת השמש" הוא לפיכך החלון הפרטי שלנו לזן (הנכחד?) של אינטלקטואל הומו לבן ומבריק. יאמר מיד: זהו הטור הקבוע הטוב ביותר במוסף הארץ, ובמוספים חלשים במיוחד הוא לפעמים הדבר היחיד הראוי לקריאה. כמעט תמיד הוא מביא פרספקטיבה ייחודית, לפעמים אפילו חדשנית, אך אליה (=השומן האחורי של הכבשה) וקוץ בה: הפרספקטיבה היא תמיד - ובאורח פלא ללא יוצא מן הכלל - מוטעית.

ל-"תחת השמש" יש סגולה מרתקת ומיוחדת במינה, איזה עיקום אידיוסינקרטי של החשיבה, שבאופן קבוע גורם לו להבנה ולהסקת מסקנות מופרכת של התופעה (המעניינת והחשובה כמעט תמיד! לשבחו) שבה הוא עוסק. המופע המופלא הזה מועלה כל שבוע מחדש, ומזכיר לי לעיתים קרובות את ראש האולפנה שלנו, שאמר על רב ידוע אחר שיש לו סגולה נפלאה שמאפשרת לדעת מה הסברא הנכונה בסוגיה - וזו הסגולה לכוון תמיד תמיד היפך האמת. כדי לרדת לחקר האמת בסוגיה מוקשית, כל מה שצריך לעשות זה לקרוא מה הרב עם המוח ההפוך אומר - ולהבין את ההפך הגמור.

"תחת השמש" הוא כמו מנסרה מעוותת, שיוצרת תמונה מעניינת מכל דבר, דווקא בגלל החשיבה העקומה הקבועה שדרכה עוברים מושאיה. אהובתי טוענת שזו איזושהי נטייה מובנית (שזוכית ליוקרה של "אומץ" או "חדשנות" בחוגים מסויימים) של חשיבה רדיקלית-ביקורתית להגיע בתהליך של אסקלציה לתוצאות מופרכות אד-אבסורדום. אני לעומתה סוברת שמדובר במוטציה בנאלית יותר לכאורה, אך בפועל מכריעה הרבה יותר בספירה האינטלקטואלית בת זמננו: מחסור מוחלט בחשיבה כמותית, שרווח במדעי הרוח, ולעומתה עודפות עצומה בחשיבה איכותית. ל-"תחת השמש" אין שום תפיסה כמותית כלשהי של התופעות בהן הוא עוסק, ולכן וקטורים שוליים הופכים להרי גורל, ואילו גורמים מכריעים זוכים להתעלמות: צל הרים נראה לו כהרים, והרים הופכים לצל, והתוצאה בהשלכה על העתיד היא חסרת שחר, כך שכל קריאה בטור מתחילה ב-"ממש מעניין" ומסתיימת ב:"אויש".

אך כל זה לא היה מזכה את "תחת השמש" אפילו בנביחה מטעם הכלבה, אלמלא התופעה שמתגלית לאחרונה בטור, שהיא לא פעם סופן של מערכות דינאמיות כאוטיות (שהרי ב-"תחת השמש" אין הבדל בין משב כנפי פרפר להוריקן): ההתכנסות לנקודת שבת. זוהי תופעת הפיקסציה הנושאית שהפילה בעבר כתבים מגוונים לא פחות (אני חושבת למשל על איילת שני, שהיתה בעבר מראיינת מעולה - אמפטית אבל חודרת וחותרת לנקודה, משקיעה בתחקיר, מפתיעה בבחירותיה, מעורבת אישית אך בלי בולשיט - ובשלב מסויים איבדה את זה לגמרי עם פיקסציה למחבקי עצים וגופות פליטים, וגם כשהשתחררה ממנה לא חזרה לעצמה, ולאחרונה אפילו תוקפת בנקודות שפל מרואיינים, לרוב לא מעניינים).

ל-"תחת השמש" יש אישיו (מובן מאוד פסיכולוגית) עם ילדים. ובלי (או ליתר דיוק עם) קשר לכך, ל-"תחת השמש" יש איזשהו רצון להאמין שהעולם מתקרב לקיצו, ומה יותר קל מלהידבק לפיקסציה לגבי האקלים בלה בלה והסביבה הו-הא. יש אפס הבנה לגבי חומרת התופעה ברמה המדעית, כמו תמיד (מצריכה טיפול רציני, לא קטסטרופה גלובלית, אלא בתרחישי קיצון שכיום רחוקים מהקונצנזוס המדעי). בעבר החשיבה העקומה התחילה כל שבוע מנקודת מוצא חדשה משולי עולמנו, ולכן היתה טייק-אוף מעניין לגבי המציאות, ואילו כאן נדמה שהחשיבה העקומה מתחילה להחליף את המציאות ולהוות נקודת מוצא. וזה כבר מקום מסוכן לטור - ומשעמם לקורא. המופרכות מתחילה לקרוס לתוך עצמה, הרבה לפני קריסת כדור הארץ. נהנינו יותר כשכל שבוע הביאו לנו טרנד חדש מהאקדמיה הגרמנית, מבזק מחוגי השיח האיזוטרי, או מהנעשה בפקולטות למדעי הרוח. את הפקולטות למדעי הטבע עדיף להשאיר למי שמבין בזה.

נדמה ש-"תחת השמש" היה מעדיף להסתיים בטור אחרון במוסף אחרון של "הארץ" שבו כל נבואות החורבן התגשמו, ולא נשאר יותר דבר "תחת השמש". אבל בינתיים הבלי הרוח מהם השתעשענו, ושבמקור בקהלת הם ההתרחשות הנצחית "תחת השמש", מתאדים בחום השמש מאכל הכל של ההתחממות הגלובאלית, ואנו מגיעים למצב בו הטור חוזר על עצמו, אין כל חדש, הבל הבלים, הכל הבל. ואולי, כמו שאהובתי טוענת, החשיבה הביקורתית-רדיקלית בעולמנו מגיעה לשלב המיסטי שלה: נוצרת תופעה שידועה בכיתות משיחיות, כאשר השיח מתרכז במשך שנים ועשורים בקץ הקרוב ובא, ובכך מכניס מימד של מתח מרגש למציאות החיים המשמימה, אך הקץ - סרבן שכמותו - לא מגיע. או אז, נוצר צורך מוזר להסביר דווקא מדוע המציאות היומיומית מסביבנו עדיין נראית די נורמלית, וממאנת לעמוד בתכתיבים האפוקליפטיים, וכך השיח המשיחי מגיע לנקודת האיון שלו - סופו הוא בהכחשת המציאות עצמה. "ושבתי אני ואראה הבל תחת השמש" – זו אידרתו של מלאך המוות (קהלת רבה).

ביקורת הארץ