text:
התדרדרות הארץ

עלייה

מאת:

(מקור)

התרת נדרים

חלמתי שאני יוצא לחפש את הקבר של האדמו"ר, ולא מוצא אותו באף מקום בעולם. ואני מגיע למדבר ופוגש איש. והאיש אומר לי, ש. והאיש נראה עכשיו כמו גרסא זקנה יותר של עצמי, אז הוא בטח יודע. ואני שואל, והוא לוחש לי בסוד: אתה הסתובבת כל החיים בכל העולם, ולא מצאת את האדמו"ר מעולם. - אבל אני חייב, הבטחתי לו! יש דבר שרק הוא יודע. והאיש מסתכל לכל הכיוונים, באמצע המדבר, לראות שאין איש, והוא אומר לי בקול אילם, רק עם השפתיים: הקבר של האדמו"ר נמצא בשמיים.

ואני מסתובב בשמים אלפי שנים, כי המרחקים בשמים הם אלפי שנים, הם מרחקים בזמן, לא במרחב - ואני לא מוצא את הקבר. ואני פוגש שם איש, האיש האחרון בגן עדן. ואני שואל: איפה כולם? והוא אומר: כמו שבארץ יש הרבה ארצות, וארץ ישראל, ככה בשמים יש הרבה שמים, ושמים ישראל. וככה גם בתהום, יש הרבה תהומות, מתחת לכל הארצות, והתהום מתחת ארץ ישראל נקראת הגיהנום. והשמים של ישראל - גן עדן. ויש מי שהוביל את העם 40 שנה בשמים, ולא זכה להיכנס לגן עדן. והוא אומר: העם שמת בארץ, וחי בשמים ישראל, אז עכשיו אין שם אף אחד שאתה מחפש. כי אלוהים גירש אותם מגן העדן לגלות בכל רחבי השמים. גן עדן ריק מצדיקים.

ואני עוזב את גן עדן, ולא מוצא את הקבר באף זמן, באף תקופה, ומגיע בסוף למדבר, למקום הקדום, עוד לפני התורה ולפני שהיה עם, עוד לפני שהיו עצים וצדיקים, לפני שהיה קודש, רק חול. ויש שם בור. וכתוב עליו: חיה רעה אכלתהו ונראה מה יהיו חלומותיו.

התרת זנבות

חלמתי שהבטחתי לאדמו"ר. ואני מסתובב תחת העולם. והנה האיש, והוא גרסא צעירה יותר של עצמי, הוא בטח יודע דברים שאני כבר שכחתי. אם הזקן הוא איש העתיד, אז הצעיר הוא איש העבר. והוא גוסס, כי אני כבר נהייתי איש אחר, והוא אומר: אתה כבר הסתובבת כל המוות, גם למוות יש סוף. יגעת ולא מצאת. לכן אל תאמין. ואני אומר: אני זוכר שישבתי אצלו בחדר. קצת התקשתי לדמיין אותו עם אוטו, אבל הוא התחיל לדבר על הנסיעה לכיוונים השונים בארץ, לפי מפת הקבלה: למזרח לשטחים לימי קדם. למרחבים בנגב של אברהם מכניס האורחים - צד החסד בדרום. ולצפון לקברים - לתוך הדין. ולמערב לכלכלה החדשה - לממלכת האישה, המלכות. אתה זוכר? והאיש פותח כדור לבן קטן, ומתברר שהוא דף מקומט. והוא אומר: אתה זוכר? האדמו"ר המכווץ מרוב שנים, ישב שם בחדר החשוך, בתוך הכובע הענק שלו, בכסא השחור האדיר - כמו דף מעוך בספריית קודש ענקית, שישר מחפשים בה בפח, כי יותר מעניין מה מישהו טרח לזרוק ולהעלים, מכל הספרים העתיקים. והאיש מקריא מתוך העיגול הלבן, שמתגלה כתורה מקופלת - חלום נשכח.

קיפול אחד
אחרי שסיים עם כל הצדדים, האדמו"ר אמר: באמצע. עיר הקודש היא דגם מוקטן של העולם, ולכן היא עיר מחולקת: ישראל שבין אלוקים לאנשים - בין מזרח למערב, ויעקב שבין לאה ורחל - יהודה בדרום ושומרון בצפון. והקשר בין ירושלים לתל אביב, בין האמצע למערב - זה הצדיק בארץ. כביש מספר 1. ואפשר גם לנסוע בזמן, אבל לא לעבר, להווה, לעתיד - אלא לנסוע לבוקר, לנסוע לצהריים, לנסוע לערב. ובלילה - האורות כשאני לבד על הכביש, בדרך לרשב"י, איזה חופש - אני טס, לעומת הנפילה בקליפות שבכניסה לפקקים בחזרה. זה ההבדל בין ימינה לשמאלה. ככה הארץ הופכת לגוף.

קיפול שני
אחרי התיקון של הארץ בהתאם לצלם אלוהים, התיקון הבא הוא של הכוכבים - בנסיעה לחלל הפנוי. כמו שהגלות גאלה את חוץ לארץ - עכשיו הגיע הזמן לטפל גם בחוץ לעולם. אסור ליהדות להפקיר את החלל לתרבות יוון. מרוב ששמרנו על היום נרדמנו בשמירה על הלילה, והאלילים השתלטו לנו על השמיים, פתחו לנו תוהו נוראה. לאן שלא תסתכל בלילה בכיפת הכוכבים תראה מיתוס יווני, ולכן צריך להחליף אותו במיתוס יהודי: באנו חושך לגרש. כמו לפני הבריאה הקודמת, שהארץ היתה תוהו - עכשיו השמים הם תוהו. כי במאבק ההיסטורי בין היום והלילה על השמים - הלילה ניצח. השמים שחורים. מה הם באמת השמים? החלל הפנוי. השמים האמיתיים הם החושך ולא האור, הלילה ולא היום.

קיפול שלישי
מאז שבירת השמים, כבר אין רק שבעה כוכבים, יש עשר ספירות: השמש היא הכתר, חמה ניצוץ חכמה, נוגה חממת בינה, הארץ - כוכב המים - הוא חסד, מאדים גבורה, והכוכב אחריו של הסטרא אחרא נחרב, והפך לאבני שואה - אסטרואידים, וצדק שהוא מרכז המערכת תפארת, ושבתאי (לצנזר)... - והמלכות היא השחור הגדול. ולפי זה - הלבנה היא הדעת. והראש של השנה זה כשהסיבוב של הכתר והסיבוב של הצוואר, הדעת, מסתנכרנים. ראש חודש הוא חידוש הראש, אבל כשהכתר חוזר למקום שהיה בהמלכת נזר הבריאה, אז זה ראש שנה, שהוא שינוי הראש. לא רק ראש חדש אלא גם שנה חדשה.

קיפול רביעי
הרבה חושבים שחילונים זה מלשון חול, אבל חול היה הרבה לפניהם. מה שחדש בהם זה הכוכבים, חילוני זה מלשון חלל. והעתיד זה שילוב של חילונים וחרדים. לא כמו הד"לים, שלקחו את החלקים הרעים והחיצוניים של שני הצדדים, את הלאומיות מהחילונים ואת הדתיות מהחרדים. אנחנו ניקח את החלקים הפנימיים משני הצדדים, את הלב - את החלל - מהחילונים ואת החרדה מהחרדים. השחור משני הצדדים. כי לפני שיש ארץ חדשה - צריך תורה חדשה, ולפני שיש תורה חדשה - צריך שמים חדשים.

יחבע"ל: יחסים בינעולמיים

חלמתי שנשיא סין בא אליי בחלום ואומר לי שהוא יגלה לי סוד, אם אני אגלה לו סוד. כי הנה הוא מגלה לי, בגילוי לב מלא שיכול להיות רק בינינו, שהאמת היא שהקיסר עדיין חי - וסין היא קיסרות סודית. ואליבא דאמת, לפי חכמי הקיסר שטועים רק פעם באלף שנה, לפי הדו"חות הכי חסויים במפלגה, לסין אין סיכוי נגד אמריקה. ולמה, אומרים החכמים - כי אין לנו יהודים. כל הרעיונות והמוחין באים מאמריקה, אנחנו רק כלים, רק אור חוזר. היא ראש העולם, ואנחנו רק הגוף. כי כיום שהמלכות היא הכתר - העולם עומד על הראש, והרגליים למעלה. ולכן המערב למעלה, במקום המזרח. וגם אם הבטן יותר גדולה ושמנה וחזקה מהראש, גם אם היא בית החרושת של הגוף, עדיין המוח שולט על הגוף. והיהודים - הם המוחין של אמריקה. לעומת זאת אצלכם יש מלא יהודים מיותרים שהם עגלונים ממש ובהמות גסות. איבדו כל רוח. אני מוכן לתת להם עגלות ואורוות, שיבואו אצלנו. כי לא עוזר כמה שאנחנו מגדלים את הגוף הבהמי - הוא רק נותן יותר כוח וממשלה לנפש. אבל אם אתם תתנו דווקא לבטן נשמה, ולגוף של העולם את הרוח, במקום למוח, ולכרס את הנפש, במקום לראש, תחשבו איזה מין יצור זה יכול להיות. בלי הפיצול המערבי ההרסני בין גוף לנפש - איחוד יהודי-סיני נגד המערב. ואני מבטיח לכם שלא נעשה לכם כמו תרבות המערב, מלכות אדום, שאחרי שהמלכתם את אירופה על העולם, חשבו שהם יכולים בלעדיכם, שהידיים ידי עשיו יכולים בלי הקול קול יעקב, ותראו מה נשאר. אז אני אומר לו: אדוני המלאך של סין, איבר קטן יש באדם ששולט גם במוח. היצר. וככה היהודים שולטים בעולם. אנחנו איבר המין של העולם - לא הראש. ואם אתה באמצע הגוף, באמצע העולם, אז לא משנה כמה העולם יתהפך, אתה תישאר. אבל אם אתה עולה לראש - למחרת אתה ברגליים. וליצר הרע כבר יש תפקיד, השטן הקטן כבר עסוק בלדאוג לדור הבא, לעולם הבא. ממילא הטובים שבנו כבר לא בעולם הזה, הם כבר יצאו למירוץ. אנחנו כבר מתכוננים לזיווג עם עולם אחר.

עליית נשמה

חלמתי שאני האדם החזק בעולם, נשיא ארה"ב, אבל אני לא יודע איך לעזור ליהודים בלי שיתפסו אותי. כי כל מה שאעשה שלא לטובת אמריקה אבל לטובת היהודים בסוף יתגלה, ואז רק ישנאו את היהודים עוד יותר. ואני בורח מהשירות החשאי לפגישה סודית בבית הכנסת שלנו, בתוך ארון הקודש, כדי להבין איך אפשר לעזור לכם. כי הם אומרים שם, שהאדם החזק בעולם צריך להיפגש באדם החלש בעולם, ואז תבוא הגאולה. אבל ההוא פשוט ישן שם בארון, נרדם-מת ולא מתעורר מהדפיקות, ואני שואל: זו הפגישה? איך אני יכול לעזור?
\- מה פירוש לעזור? השאלה היא איך הוא יכול לעזור לך.
\- לי?
\- גוי יקר אוהב יהודים, מה היהודים יודעים, אתה יודע? מה הם יודעים שהופך אותם ליהודים? לא איזה ידע, אלא לקרוא. הם יודעים - שהעולם הוא ספר. ובספר למי יש את הכוח, לצד החזק של הדף? לכותב? או שמי שקובע את המשמעות בסוף הוא דווקא הצד החלש של הדף, הקורא? וככה גם כשאתה פועל ושולט בעולם - מי שבאמת קובע את המשמעות של העולם הוא מי שחולם אותו. היהודי קורא את ארה"ב בעולם העליון. לכן כשמסיימים לקרוא את התורה קוראים חזק חזק ונתחזק. אבל כשמתחילים לכתוב תורה? חלש חלש ונתחלש...
והמגביה והגולל תופסים אותי - המגביה מרים אותי מהרגליים, והגולל מסובב לי את הידיים - והם מתחילים לעקם ולקפל ולשבור ולמעוך ולדחוס אותי לבפנים, כמו כדור נייר שלא נכנס עד הסוף, ומנסים לסגור עלי: הפגישה איתו היא הרי בתוכו. בחלום שלו. ושם החולם יראה איך הוא יכול לעזור לך, כלומר לנו, כלומר לכם, כלומר לעצמו. ומרוב חולשה אני מסתכל למעלה לשמים השחורים בתקרת הארון ומבקש רחמים - ומת.

דין-דונג

חלמתי שאני עולה למעלה לעולם העליון לקבלה העליונה - ומצלצל בפעמון, ומיד מגישים לי חשבון, פירוט של העבירות שחייבו אותי. ופתאום אני מגלה שגנבו אותי, רשמו מלא עבירות שלא עשיתי, ויש איזה עבירת ענק בגודל יותר מכל החיים שלי שרשום עליהואני בכלל לא יודע על מה מדובר. פשוט גנבים. לא יכול להיות, מישהו התחבר לי לנשמה ועשה עבירות על חשבוני. כל החיים חגג עליי. והמלאך הנציג מגחך לי: אתה לא יודע? הכול מתועד. והעבירה הזו נכון שלא רשום לי במערכת מה היא, אבל זה כי עשית אותה בעולם אחר. וכנראה שהשם שלה מצונזר כדי לא לפגוע בנפשי המלאכית הרכה, לא כל דבר מותר למלאך לדעת. אני יכול להעביר ולשלוח אותך לעולם שבו עשית את העבירה, ותסתדר כבר אתם. ואני שואל: זו הקבלה החדשה שהכנתם לי? זו הפתעת יום הכיפורים? אם זו קבלת הפנים - אני לא רוצה לדעת מהי קבלת הזנב. ואני מחכה וממתין עד קץ כל הימים, אבל בינתיים לפחות שומעים ברקע את שירת המלאכים. מלאכי השרת לשירותך / שירות של מלאכים בשבילך / הופכים עולמות בעבורך / זמנך יקר לנו כאור - בחשיכה.

יום הכיפורים של העולם העליון

חלמתי שאני בבית דין של מעלה ומאשימים אותי במשהו שלא עשיתי, שקרים, עלילת דם, לא היה שומדבר כזה. ואני צועק זה לא נכון תראה לי איפה זה כתוב, אני רוצה לראות באיזה מקום בתורה זה, תראה לי שיש בכלל דבר כזה, למה זו בכלל עבירה, והאבא של בית הדין דופק לי בפטיש על הראש: שתוק, אנחנו לא בית משפט, אנחנו ארגון ביון. המקורות שלנו סודיים, אנחנו יודעים כי אלוהים יודע. נראה לך שהוא יגלה לך מאיפה הוא יודע? שבשבילך הוא ישרוף את ה"אמצעים", שהכול ידלוף? עשית לנו חור בראש, שקט בבית המשפט, אה סליחה, במדור החשאי. ומכניסים את העד - ופתאום הוא אישתי. ואני מתחיל להשתולל לנבוח שקרנית היא ממציאה את זה כדי להצדיק את ההתנהגות שלה, לא לא, היא התנהגה ככה כדי כדי להצדיק את זה, להמציא את זה, היא מגזימה, מסיתה אתכם נגדי, מלחיצה, היא יודעת מה לעשות, היא יודעת על איזה כפתור ללחוץ! ואישתי אומרת: אתם רואים שהוא לא בנאדם?

ולוקחים אותי משם ברצועה, ואני נושך את היד שלוקחת אותי ומוחה: כל מה שהיא אומרת זה הוא ההוא ההוא. ההוא האו האו. ואני מנסה לדבר, להסביר, להבהיר את עצמי, לפחות לעצמי, אבל כל מה שיוצא הוא ההוא האו. הוא האו האו. ושמים אותי בכלוב עם חיה, ואני פותח את הפנים של החיה, ואני רואה שהחיה זה הבן. והוא כבר יותר זקן ממני, ואני אומר לו: כבר? איזה מין דור אתם? אמא שלך חיה. איך יכול להיות שאתה כאן לפניי? והוא מתחיל להריח אותי, לשחק עם כבל הרצועה, ואומר: איך אני יכול לדעת שאתה זה אתה? אין לך ריח, ובכלל, אי אפשר לחבר אותך לחשמל, לאף יציאה. ואני מתנפל עליו: אבל תגיד לי, מה קורה למטה? אני רוצה לדעת. מה קרה ליהדות? בדורי כבר הייתה יראת שמים אלקטרונית, ואתה עם הספרי מוסר בין הטלפיים שלך... כמו חזיר. מה קרה תגיד לי, שוב פעם השמידו אתכם? והבן הזקן שלי אומר לי ממרומי שנותיו, כמו שמדברים לילד: אתה יודע כשהייתי בגילך, אמרו לי שבמצב שנוצר, שאם אנחנו רוצים לשרוד כדת אנחנו צריכים לוותר על אחת משתים: או שאלוהים שלנו לא כל יכול, או שהוא לא אוהב אותנו. והלכנו לכל בתי הכנסת, בכינו, עשינו הצבעות. ובסוף נבחר ברוב עצום: שהוא לא כל יכול. אבל, כשצמח לי זקן, כשצמח לי זנב, הבנתי שיכול להיות שהוא פשוט לא כל יודע. הוא לא יודע על השואה.
\- לא סיפרו לו?
\- חמשת חושי תורה נשרפו מזמן, החוש השישי של המשנה גם התנתק, והחוש השביעי לא עובד, כי שבת. אחרי הרס כזה של כל המקורות, חיסול כזה של כל מלאכי האיסוף, הנפילות האיומות מן השמיים, אתה יכול לצפות את ההתנהגות של ארגון חשאי במצב כזה? לאן אנשים יכולים להגיע? יותר מזה, לאן מלאכים יכולים להגיע? ויותר מזה, לאן אלוהים יכול להגיע? תגיד לי, שמעת פעם על ה"אמצעים"?
\- הא?
\- החילוניות האמיתית זה לא החלל, שהמרחב ריק מאלוהים, אלא הזמניות - שהזמן ריק מאלוהים. כי בניגוד למה שחושבים הזמן לא מתמלא מעצמו. כיפור הוא הזרע של כל השנה, כמו שראש השנה הוא הרחם, ולכן צדיק כמו אדמו"ר יכול לתת בו את הקוד החלומי שממנו גדל הזמן כולו - ונוצרת שנה. אחרת - מחדל, חידלון, השנים ריקות, והחיים רצים, חיי כלב, לפני רגע הכול היה עתיד, והנה הכול כבר עבר, וכחלום יעוף.
והבן שלי כבר זקן מאוד, אני מתחיל לחשוש לחייו, ואני אומר לו רק כדי לעורר אותו, משהו על אהבת האב, אבל הוא לא מתעורר, יוצא לי רק אהבת הב. אהבה האו הב. ואני מנסה לומר לו, לפחות להגיד, מה שרציתי להגיד. אבל הוא האו הב. וכל השומרים הלכו הביתה, אף אחד לא נשאר, יום כיפורים, מחדל. ואני חושב שלפחות התייאשו ממני, כי במקום סורגים יש פה רק וילונות ומסכים, כל הכלא ריק, אם לא כל העולם העליון כולו, איפה כולם. ואני מתחיל להסתובב בעולם העליון בתור כלב, וחושב שלפחות בתור כלב אני יכול לעשות הרבה, להיכנס להרבה מקומות, מאחורי הפרגוד. אולי למעבדות. אף פעם לא הרשו לי למעבדות. כן, ה"אמצעים". ואני מתחיל לחשוב, איך להיכנס, אבל כל מה שיש לי בראש האו הב. ותכף גם תהיה לי נפש של כלב. ורוח של כלב. ונשמה של כלב. האוהבאוהבאוהבא. ואני מגלה שם עמוק בפנים ולפני ולפנים, בתוך תוכי - את האמצעים. ששואבים את כל הסודות מבפנים. וחושב שעכשיו גם אני אוכל לרמות את אלוהים.

עולמות לבנים

חלמתי שאני כלב בשמים. ויש שם שירותים מיוחדים לכלבים שאני לא אלכלך את גן עדן, אבל בטעות אני משתחרר למלאך מהרצועה. ואני מתחיל לרוץ, מהר רוץ, מהרוץ ורוץ ועוד, לרוץ מאוד, לא מסתכל על העצים, לא מסתכל על הצדיקים, שהם כאלה צדיקים - שמותר להם ללכת עירומים, וזה לא ישפיע עליהם, ויש כבר מקום עם נשים ערומות וזה לא משפיע על אף אחד לראות, כנראה, ואפילו אני כבר לא מעיף עין. אבל מתחילים להיות אנשים מחוברים עם 4 רגליים וידיים, וכל הזמן בורחים נגד כיוון הריצה שלי - מהמקום שאליו אני רץ - נחשים, עוד ועוד נחשים, והנה עוד מעט הימים הראשונים, עולמות שבהם עוד אור מעורבב בחושך, או שהים מעורבב ביבשה, או שהשמים מחוברים לארץ, מעורבבים, ואני תופס בזנב את אחד הנחשים, והוא לוחש: הצילו, אתה רוצח אותי, בבקשה, תן לי לברוח. והוא משקשק, מפתה אותי, נואש: בבקשששה, אפילו רק נשנשנשנה כיוון, בסדר אל תלך אחורה, נפנה לצד, לעולמות אחרים. אתה תראה, אני אקח אותך לעולמות של השבת, איפה שאלוהים נָח, כלֶה, "ויכל אלוהים", ואז האדם חי, שם תוכל להימלט ממנו, ללא חששש. ואני חושב חש נחש מטופש ראש של קש, הוא לא יודע שאם נפנה הצידה לא,,, אבל באמת, יש שם מלא עצים עם זקָנים, בהתחלה זיפים לבנים של ילדים, ואז עצים עם שפם, ואחר כך זקנים ארוכים ארוכים וסבוכים, שמכסים את כל הרצפה כמו שלג לבן. ואני מציץ למעלה ורואה שהשמים מחולקים באמצע חצי שחור חצי לבן, והנחש אומר שזה לא השמים, יש הר לבן שמגיע עד השמים, בגובה אינסופי, אז אפילו שהוא רחוק נורא, זה נראה כאילו הקו המפריד בדיוק באמצע השמיים, כמו השמש בצהריים. והוא לוחש שאני אזהר איפה אני דורך! כל החוטים מחוברים, ויש כאן שערות שמגיעות עד לזקנים של רש"י, של משה רבינו, והנחש נרעד נרגש: בעדינות להיזהר לקרוע! כל חיבור כזה לקח אלפי שנים לגדל אותו, לכל אחת כזאת לצמוח. ואני מושך בעדינות, באחד החוטים, ואני שומע מרחוק מרחוק מרחוק צועקת, והנחש: די! אבל אני אומר: ששש, זה לא היה רב, זה היה אישה. והנחש לוחש לא! ואני: לא נכון זו היתה אישה. והנחש לוחש לא לא לא. ואני מתקדם עם החוט ומושך כל דקה, והאנחות והצעקות הרחוקות מתוך העצים כבר יותר קרובות: אא אה או אי הא הה הו הי וא וה וו וי יא יה יו יי, ואנחנו חוצים נחל של דם, ואני יכול לראות מהפנים שלו, ואני שואל אותו מה זה, והוא לוחש: זה מחזור של ראש השנה, מחזור שיש רק פעם בשנה, אל תדאג. ואנחנו מתקרבים, והנה יש שם עוד נהר אדום. ואני שואל: אז מה זה? והוא לוחש: זה, זה מחזור של יום כיפור. נו, פעם בחיים. ובקושי אנחנו עוברים, נאחזים בשערות אחרונות שעוברות, שמחזיקות מעמד - והנה אנחנו קרובים, ויש שם ים דם. ואני צועק על הנחש: מה עכשיו? והוא לוחש: זה של מחזור של השואה, חג השואה, החג הנעלם. זה חג שעוד לא ירד לעולם, ולכן עוד לא יודעים מתי הוא, אבל יש אנשים שיכולים להרגיש פתאום איזו בליטה מתחת לזמן בלוח השנה, אבל באמת לא יכולת לצפות שאני אדע, או אצפה את זה. זה פעם ראשונה מבריאת העולם. ואם לא היית מתעקש ללכת בכיוון הזה בכלל לא היינו מגיעים לכאן. והשלג מגיע ממש עד שפת המים, כלומר הדם, והשערות נכנסות פנימה, והנה יש שם בין העצים אישה עם זקן. כלומר אישה רק עם זקן, ערומה, אבל זקן ארוך, לבן, שמכסה כמו בגד ים ושמגיע עד למטה ומתחבר לרשת הזקנים ונבלע בה. והנחש לוחש לי: דוד המלך, המלכות...
\- מה?
\- ששש... בא נפתה את דוד המלך.
\- מהה, זה דוד המלך, או דודה מלכה? ופתאום היום החג הנעלם? אני לא מאמין לך, זה חג מדאורייתא או מדרבנן?
\- יש תקופה שלישית אחרי דרבנן, שעוד לא הגעתם אליה. כשתכיר אותה תבין ששתי הקודמות היו רק צלע אחת במשולש.
\- משולש? איזה איברים אתה חושב שיש לה מתחת לזקן, זה גבר או אישה?
והנחש מלחשש: יהיה מין שלישי, ואז תבינו למה היה חסר איזון עד עכשיו. והנחש מחייך, ואני בא לחנוק אותו: זה אתה? אתה חושב שזה אתה? השלישי, אה? אתה המין שהיתה בוראת האישה? אחרי שהיא היתה נרדמת, שאתה נזר הבריאה, המין אחרון? שאתה הצלע השלישית שיוצאת מהצלע השנייה כשהיא חולמת?
\- תעזוב אותי, נו, אל עפר תשוב - ומי אוכל את העפר? לא סתם העלימו את הבריאה שלי, פתאום אני מופיע. ערום! אדם לא ידע מזה כלום. מה חשבת, שיש רק שניים? חייב להיות אמצעי. חשבת שאלוהים פראייר? נתן לך את עץ הדעת, וסיפר לך על עץ החיים? את העץ השלישי הוא העלים. יש עץ שלישי, לא רק תורה שבכתב, או תורה שבעל-פה.
\- תורה שבעל-אוזן? באף?
\- לא כלב, תהיה יצירתי.
\- שפה שלא אומרים אותה וגם שלא כותבים אותה?
\- נו כלב, אם לא זכית לראש נחש, לפחות תחשוב עם הזנב.
\- אתה רומז לי משהו? שפת סימנים?
\- תחשוב שהבעלים שלך מורה לך - זה תורה, אבל מה שאתה... יש תורה שלישית, מה שאני לא אומר לך. מה שאני מצפה, לא מצווה - ממך לעשות. לבד. מה שאני לא יכול לומר לך, אלא. אתה מבין?

לא? נגיד אלוהים אומר לך מה לעשות, לא לאכול, ואז אתה אומר לאישה, גם לא לגעת, אבל אם האישה רוצה משהו שהיא לא יכולה להגיד, כי מה, כי זה העניין, שבלי שהיא תגיד. אז כאן אני בא - הנחש. אני, נו, אתה לא מבין, לך בעקבות הזנב שלי - הוא עושה לי עיניים - ואז אני שם לב שהזנב שלו לא נגמר. הוא נהיה חוט דק דק דק, שערה... אז גם הוא מחובר לרשת? אוי! והגענו לקצה האורך שלו, ועכשיו צריך לעקוב אחרי כל הדרך שעשינו בחזרה, כדי להמשיך, להתקדם, צריך לשחרר אותו מאיפה שהוא הסתבך. ואני הולך בעקבות החוט, ונדמה לי שאיבדתי את הדרך. אולי התבלבלתי בין החוטים באיזשהו מקום? ועכשיו לך תמצא בכל הסבך הלבן, לעזאזל. ובסוף אני מגיע לארץ של עצים צעירים מאוד, תינוקות, עצים שצורחים, שהם רעבים, ופתאום יש איברים ענקיים של נשים בשמים, ענני כבוד שאין להם בושה, שכל העולם יראה, ויורד משם גשם של חלב, דליים, טיפות בגודל של ראשים, ואני כבר מבין, זה הכול מתחבר לשלג של הזקנים, ואני חושב, אני כבר יודע איך הם מתחברים, התינוקות והזקנים, מה שמחבר ביניהם, לבן, מה שמחבר אותם זה הזרע. ואני מת מפחד מהיער הבא, מה יהיה שם, ואני מתחיל לרוץ אחורה, בורח מכל היערות הלבנים, אל היער השחור.

עולמות שחורים

חלמתי שאני פתאום. למחבוא שלהם. פרטיזנים צדיקים. בתוך היערות, מחוץ לאלוהים, בקרחת, מתנגדים לאלוהים. יונה הנביא. אליהו. נמרוד. קין. פושעים קדושים. יושבים מסביב למדורה, והאש שחורה, שלא יגלו אותם. מדי פעם שומעים זימזום רחוק בשמים של איזה מלאך לבן אומלל שאלוהים שלח לחפש אותם, שמנסה להאיר לתוך היער, אבל מייד מזניקים צוות "צחצחות" שמכוון אליו פנס חושך, והוא נעלם. משימת התאבדות. והם יושבים מסביב למדורה ולומדים תורה, ומגרדים לי מאחורי האוזניים.

קין אומר: אומרים שאני רוצח? אני רוצה אח. אנחנו היינו שלושה אחים, לנח היו שלושה בנים, אבל פתאום אצל אברהם ויצחק וכו', זה מריבות בין שניים, פתאום זה זוגות. אז מי פה המעלים האמיתי? אז אני הבנתי שצריך להעלים את האח האמצעי. הנה, לאלוהים אין רק 2 רגליים, יש לו רגל שלישי. ואני נובח: אבל מה הרגל השלישית הזו בכלל עושה? - חמוד, יש איברים לאלוהים שאין לבני אדם. כמו למלאכים - כנפיים! והם כולם צוחקים מסביב, ואני לא יודע מה מצחיק. וקין ממשיך: יש שלושה סוגים של ריגול בעולם. ככה צריך לעבוד ארגון קודש: צריכים להיות מרגלים שלו, ולהעביר מתורה שב... לתורה שבעל פה, ומשם לתורה שבכתב. קודם כל להעלות. יש תורה שבע"פ: להפוך אנשים למקורות, ומקורות לסוכנים. כל האנשים שאתה מכיר בעולם החיצון הם לא חברים שלך, הם לא משפחה שלך, הם קודם כל מקורות, ולכן הם חברים שלך, לכן הם משפחה שלך. ויש תורה שבכתב: להפוך מידע למודיעין, ומודיעין לסודות. שאף אחד לא ידע מה אתה עושה עם המידע, למה אתה מתעניין, בשביל מה אתה עושה מה שאתה עושה. ויש תורה מסוג שלישי: להפוך מבצעים לתורות, ותורות לארגונים, כלומר לדעת לא רק מה לעשות, אלא איך לפעול. אל תחשוב על עצמך כבנאדם, תחשוב על עצמך כארגון. אתה שומע, כלב? - קין שואל וכולם צוחקים - אתה חושב שאלוהים חושב על עצמו כבנאדם, רק בגלל שיש לו זרועות ביצועיות ויסודות שעליהם הוא עומד כמו רגליים? והוא מלטף לי את הראש: כל השאלה היא איזה מין ארגון אתה. דת זה לא צבא של פקודות ומצוות. דת זה ארגון מודיעין, ביון. צבא זה ארגון שמשקר לעצמו, הוא משקר לעצמו שהפקודות מלמעלה למטה באמת קובעות, שהמבנה והתפקידים הם שיוצרים ומגדירים את הפעילות, שהוא באמת פועל לפי איך שהוא מדמיין שהוא פועל, כלומר שהוא צריך לפעול, כלומר חולם שהוא פועל. ואילו מודיעין זה ארגון שמסתיר מעצמו. והוא מלטף לעצמו את המצח: אצלכם בצבא השם אין יכולת רוחנית, בגלל שהכול נתפס כמכני, כהפעלת כח ומנגנונים ומצוות מלמעלה ופקודות ופרה אדומה, ואין הבנה של הצורך של המערכת למטה להסתגל לכיוון החדש. הכח אצלכם נתפס כיוצר מהירות - כקובע לאן הולכים, או אפילו כיוצר מיקום - איפה נמצאים, ולא כיוצר תאוצה, שינוי כיוון ומהירות הדרגתי. וכשהמסה והכח של המערכות מאוד גדולה מול הפיקוד, כמו בעולם מול אלוהים, או בתרבות מול התורה, או בכפר הגלובלי מול היהדות, הבעייה רק גדלה, והמומנטום הופך לפרמטר הכמעט בלעדי - ולכן רק חיכוך יוצר שינוי. אתם היהודים חושבים כאילו הראש הוא ידית שמזיזה את הגוף, כמו דינוזאור עם מוח של ציפור, ועוד מתפלאים שהתנוונתם. ואילו אצלנו בארגון זה כמו ציפור עם מוח של דינוזאור. התמונה כאילו שהבוסים למעלה "מפעילים" אותנו היא שגויה, אלוהים חייב לעבוד גם מלמטה למעלה! אבל אצלכם אין הכרה בלמידה מלמטה למעלה, ולכן הלמידה היא בסופו של דבר מבחוץ פנימה, במעגל משוב גדול, כואב, מול האויב. ואז עוד מתפלאים: אופס, שואה. החטא הקדמון הוא תמיד החוסר במרכז, באמצעי, שיתווך בין הראש לרגליים. לא ככה אלוהים עובד. לא מספיק ראש לאלוהים, צריך גם לב, ובטן, ולבלב. אולי בעתיד לבוא המוח יהיה הלב. אבל כיום צריך מרכז, אמצע, שיקשר בין למעלה ולמטה וכל הכיוונים האחרים, שאתה בכלל לא מכיר. עכשיו אתה מבין, האו האו האו?

עולמות אדומים

חלמתי שנמרוד שם עליי קצת יותר מדי עין, והוא מושך לי בזנב ואני צועק: עזוב אותי. והוא צוחק: אתה יודע מה זה "גיבור ציד לפני השם"? מילא ציד, אבל לפני השם? ואני נובח: בבקשה תעזוב אותי. והוא אומר: אל תדאג, אבל הוא מתחיל להרים אותי עם הזנב. ככל שהוא אומר להם את התורה שלו הוא מרים אותי יותר עם הזנב, עד שאני לגמרי באוויר, ואני מיילל: אתה תתלוש אותו. והוא מתנדנד ודורש, ומסובב אותי באוויר מעל הראש שלו, כמו תרנגול כפרות, ואני מפחד שאני אעוף - ואני עף! ונמרוד רודף אחרי: אני אתפוס אותך.

וזה מה שנמרוד טוען. הבעיה היתה שהיו רק שתי צלעות במשולש: קשר בין האישה לאדם, וקשר בין האישה לנחש. ולא היה הקשר של אדם עם הנחש. והוא מסביר, הוא מבין בחיות, שהקשר שלך עם הנחש הפנימי הוא בלילה. אתה מבין עכשיו מה זה זנב? ונמרוד אומר שצריך לצוד, והוא מסתכל עליי במבט רב משמעות, ואומר שקטגוריות המשמעות העתיקות של הבריאה מספר יצירה - עולם, שנה ונפש (עש"ן) - הפכו למקום-זמן-אדם, והיום כבר מדברים על אתרים, עדכונים, משתמשים. ויש את הצלעות שמחברות אותם: שמחברים לכל משתמש עולם, ונהיה אתר שמחבר נפשות ונפשות שמחברות אתר, או שנותנים לכל זמן נפש, ונהיים זמנים שמחברים נפשות ולהיפך, או עולם שעשוי מעדכון וחידושים, ונהיה מקום שמחבר זמנים ולהיפך, ובסוף עושים מזמן מקום ולהיפך, ומה נשאר מהנפש. ומה יעשה ירא השם, כשהופכים לו את החג לנפש, והוא בא לפחות לדבר איתה, והנה היא כבר הופכת למקום? גונבים לנו את המצוות, פתאום שבועות הופך לארץ ישראל, ומשה הופך לפסח, וסוכות לחו"ל, והכותל זה תשעה באב, והנפש שלך זה כיפור, וירושלים הופכת לדוד המלך שהופך לשבועות, וכו'. שלא לדבר על מצוות שהפכו אותם לחזיר. לכן אנחנו צריכים לשמור על התורה והמצוות. ואתה יודע איך שומרים, כלב? כשאנחנו נשב על שלוש הצלעות, ונשמור על המקום, ועל הזמן, ועל הנפש - כי היחס הנכון והשוויוני ביניהם הוא החלום. לא הערות, שבה הזמן והמקום באים על חשבון הנפש, והעולם בא על חשבון האדם. בגלות, מחוץ לזמן ולמקום, שמרו רק על הנפש, ולכן סופה היה שואת הנפשות. כאן שומרים על המקום, אבל על חשבון הזמן וחשבון הנפש, ולכן הסוף זה שואה של הארץ. אבל את השמירה על הזמן הפקירו בכל מקום: בארץ, בחו"ל, ואפילו באתרים הוירטואליים, ולכן הזמן כבר בורח. נתנו לחידוש להפוך לממלכת השטן. ובסוף תהיה שואה של הזמן. ואתה שואל איך שומרים עליו?

ונמרוד עונה: הב! הב הב. מה שצריך זה לנבוח. לנבוח בלילה. אם חלמת חלום שיש בו לפחות אחד חלקי שישים מנבואה, שלא יהיה בטל בשישים - אז לכתוב אותו לפי הזמן שלו. חלומות לפי החגים - הם הנפש של הזמן. אדם עובד כל היום בשביל הלילה, כל האורות שנכנסו בו ביום מוצאים כלים בלילה. אז אתה חייב להוסיף את הרגל של הלילה לזמן שלך. צריך מינימום שלוש רגלים כדי לסובב את הזמן ולהתקדם, לעגל אותו במחזוריות, כי אם זה רק שניים זה רץ ביניהם הלוך חזור, כמו אנשים שחיים מצאת החמה עד צאת הנשמה. כדי לעגל את היום אתה חייב לעשות צעד נוסף גם בלילה. וככה תשמור על הזמן: שחרית-בבוקר זה החידוש של חסד מתפרץ ורעיונות מחלום הלילה, מנחה-בצהרים לשבת בדין לשפוט לסדר, וערבית-בלילה זה רחמים, להירדם תחת כנפי השכינה. ואתה, כלב השמירה של המשטר היהודי, הכלב של אלוהים, יודע שכל כוחה של התקשורת, של הקישור, הוא הזמן. לכן צריך תורה בזמן. אם רוצים שלתורה יהיה כוח. כי כבר אי אפשר לחכות לנבואה. פעם באמת החידוש בתורה היה בנבואות, אבל היום יש רק חלומות, והנבואה בטלה בשישים.

לכן בתור צייד, אני אומר לך שכל טכנולוגיה חדשה היא חיה, וצריך לצאת לציד בלילות וללכוד אותה בתורה. למשל, אם יש אנרגיה נקייה - ללא חורבן, צריך ללמוד שזה הזדככות הכלים, אורות ללא שבירה. לכן זה כמו קורבן עולה שכולו עולה באש כליל למעלה, ללא אף חלק שחור לסטרא אחרא, מה שעלול להרגיז אותו. ולכן צריך להכין לו כלים משלו בצד, לזרוק עצם לכלב, כי כלב רעב זה מסוכן. כלומר, מצד אחד זה מסימני ביאת המשיח, אנרגיה טהורה וזכה, אבל מצד שני, לא למדנו כלום? שוב פעם מנסים להכניס אורות של תוהו בכלים של תיקון? בסוף תהיה שבירה נוראה. מה שצריך זה דווקא אורות של תיקון - בכלים של תוהו. אז מה עושים עם כל האורות האלה שאין להם גוף, כל החיות החדשות האלה שלא היו בתיבה, כל הרעיונות האלה שאין להם בת זוג? מה שצריך זה אישה חדשה. סוג חדש של כלים. תיבה חדשה. גוף חדש. ארץ חדשה. חזיר חדש. ארגון חדש. סודות חדשים במקום הישנים שמתו. לא מספיק ההעלאה של: למצוא, לאכול, לגדול. צריך גם את ההפנמה של: גילוי, זיווג, כיסוי. חטא הדעת וחטא הסוד. כל חידוש - להשתמש בו, זה מצווה. אבל להבין אותו, זה תורה. תורה שבפה אני מבין מה זה, אבל מה זה תורה שבעל פה? שפתיים זה המפגש של שתי שפות, נשיקה עם שפתי התורה, זיווג, לשון להכניס אותה לפה, נחש משמיים, לתפוס אותו ביד, להפוך אותו למקל האלוהים. יסודות לקבל אותם. כרגע מנותקת משפת האל. שבעל פה.

ואני כבר לא מקשיב, ושמח שהוא ממשיך לדבר. כי האמצעי סוף סוף רועד בתוכי. אלוהים מגלה אותי, מאכן אותי: מקום-זמן-נפש. ואלוהים של הכלבים אומר לי: האו האו האו. ואני נמלט משם ליערות האדומים, לפני שהמורדים הקדושים יעלו בעש"ן.

לפרק הבא

הטרילוגיה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>עלייה - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/aliya.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

עלייה

מאת:

(מקור)

התרת נדרים

חלמתי שאני יוצא לחפש את הקבר של האדמו"ר, ולא מוצא אותו באף מקום בעולם. ואני מגיע למדבר ופוגש איש. והאיש אומר לי, ש. והאיש נראה עכשיו כמו גרסא זקנה יותר של עצמי, אז הוא בטח יודע. ואני שואל, והוא לוחש לי בסוד: אתה הסתובבת כל החיים בכל העולם, ולא מצאת את האדמו"ר מעולם. - אבל אני חייב, הבטחתי לו! יש דבר שרק הוא יודע. והאיש מסתכל לכל הכיוונים, באמצע המדבר, לראות שאין איש, והוא אומר לי בקול אילם, רק עם השפתיים: הקבר של האדמו"ר נמצא בשמיים.

ואני מסתובב בשמים אלפי שנים, כי המרחקים בשמים הם אלפי שנים, הם מרחקים בזמן, לא במרחב - ואני לא מוצא את הקבר. ואני פוגש שם איש, האיש האחרון בגן עדן. ואני שואל: איפה כולם? והוא אומר: כמו שבארץ יש הרבה ארצות, וארץ ישראל, ככה בשמים יש הרבה שמים, ושמים ישראל. וככה גם בתהום, יש הרבה תהומות, מתחת לכל הארצות, והתהום מתחת ארץ ישראל נקראת הגיהנום. והשמים של ישראל - גן עדן. ויש מי שהוביל את העם 40 שנה בשמים, ולא זכה להיכנס לגן עדן. והוא אומר: העם שמת בארץ, וחי בשמים ישראל, אז עכשיו אין שם אף אחד שאתה מחפש. כי אלוהים גירש אותם מגן העדן לגלות בכל רחבי השמים. גן עדן ריק מצדיקים.

ואני עוזב את גן עדן, ולא מוצא את הקבר באף זמן, באף תקופה, ומגיע בסוף למדבר, למקום הקדום, עוד לפני התורה ולפני שהיה עם, עוד לפני שהיו עצים וצדיקים, לפני שהיה קודש, רק חול. ויש שם בור. וכתוב עליו: חיה רעה אכלתהו ונראה מה יהיו חלומותיו.

התרת זנבות

חלמתי שהבטחתי לאדמו"ר. ואני מסתובב תחת העולם. והנה האיש, והוא גרסא צעירה יותר של עצמי, הוא בטח יודע דברים שאני כבר שכחתי. אם הזקן הוא איש העתיד, אז הצעיר הוא איש העבר. והוא גוסס, כי אני כבר נהייתי איש אחר, והוא אומר: אתה כבר הסתובבת כל המוות, גם למוות יש סוף. יגעת ולא מצאת. לכן אל תאמין. ואני אומר: אני זוכר שישבתי אצלו בחדר. קצת התקשתי לדמיין אותו עם אוטו, אבל הוא התחיל לדבר על הנסיעה לכיוונים השונים בארץ, לפי מפת הקבלה: למזרח לשטחים לימי קדם. למרחבים בנגב של אברהם מכניס האורחים - צד החסד בדרום. ולצפון לקברים - לתוך הדין. ולמערב לכלכלה החדשה - לממלכת האישה, המלכות. אתה זוכר? והאיש פותח כדור לבן קטן, ומתברר שהוא דף מקומט. והוא אומר: אתה זוכר? האדמו"ר המכווץ מרוב שנים, ישב שם בחדר החשוך, בתוך הכובע הענק שלו, בכסא השחור האדיר - כמו דף מעוך בספריית קודש ענקית, שישר מחפשים בה בפח, כי יותר מעניין מה מישהו טרח לזרוק ולהעלים, מכל הספרים העתיקים. והאיש מקריא מתוך העיגול הלבן, שמתגלה כתורה מקופלת - חלום נשכח.

קיפול אחד
אחרי שסיים עם כל הצדדים, האדמו"ר אמר: באמצע. עיר הקודש היא דגם מוקטן של העולם, ולכן היא עיר מחולקת: ישראל שבין אלוקים לאנשים - בין מזרח למערב, ויעקב שבין לאה ורחל - יהודה בדרום ושומרון בצפון. והקשר בין ירושלים לתל אביב, בין האמצע למערב - זה הצדיק בארץ. כביש מספר 1. ואפשר גם לנסוע בזמן, אבל לא לעבר, להווה, לעתיד - אלא לנסוע לבוקר, לנסוע לצהריים, לנסוע לערב. ובלילה - האורות כשאני לבד על הכביש, בדרך לרשב"י, איזה חופש - אני טס, לעומת הנפילה בקליפות שבכניסה לפקקים בחזרה. זה ההבדל בין ימינה לשמאלה. ככה הארץ הופכת לגוף.

קיפול שני
אחרי התיקון של הארץ בהתאם לצלם אלוהים, התיקון הבא הוא של הכוכבים - בנסיעה לחלל הפנוי. כמו שהגלות גאלה את חוץ לארץ - עכשיו הגיע הזמן לטפל גם בחוץ לעולם. אסור ליהדות להפקיר את החלל לתרבות יוון. מרוב ששמרנו על היום נרדמנו בשמירה על הלילה, והאלילים השתלטו לנו על השמיים, פתחו לנו תוהו נוראה. לאן שלא תסתכל בלילה בכיפת הכוכבים תראה מיתוס יווני, ולכן צריך להחליף אותו במיתוס יהודי: באנו חושך לגרש. כמו לפני הבריאה הקודמת, שהארץ היתה תוהו - עכשיו השמים הם תוהו. כי במאבק ההיסטורי בין היום והלילה על השמים - הלילה ניצח. השמים שחורים. מה הם באמת השמים? החלל הפנוי. השמים האמיתיים הם החושך ולא האור, הלילה ולא היום.

קיפול שלישי
מאז שבירת השמים, כבר אין רק שבעה כוכבים, יש עשר ספירות: השמש היא הכתר, חמה ניצוץ חכמה, נוגה חממת בינה, הארץ - כוכב המים - הוא חסד, מאדים גבורה, והכוכב אחריו של הסטרא אחרא נחרב, והפך לאבני שואה - אסטרואידים, וצדק שהוא מרכז המערכת תפארת, ושבתאי (לצנזר)… - והמלכות היא השחור הגדול. ולפי זה - הלבנה היא הדעת. והראש של השנה זה כשהסיבוב של הכתר והסיבוב של הצוואר, הדעת, מסתנכרנים. ראש חודש הוא חידוש הראש, אבל כשהכתר חוזר למקום שהיה בהמלכת נזר הבריאה, אז זה ראש שנה, שהוא שינוי הראש. לא רק ראש חדש אלא גם שנה חדשה.

קיפול רביעי
הרבה חושבים שחילונים זה מלשון חול, אבל חול היה הרבה לפניהם. מה שחדש בהם זה הכוכבים, חילוני זה מלשון חלל. והעתיד זה שילוב של חילונים וחרדים. לא כמו הד"לים, שלקחו את החלקים הרעים והחיצוניים של שני הצדדים, את הלאומיות מהחילונים ואת הדתיות מהחרדים. אנחנו ניקח את החלקים הפנימיים משני הצדדים, את הלב - את החלל - מהחילונים ואת החרדה מהחרדים. השחור משני הצדדים. כי לפני שיש ארץ חדשה - צריך תורה חדשה, ולפני שיש תורה חדשה - צריך שמים חדשים.

יחבע"ל: יחסים בינעולמיים

חלמתי שנשיא סין בא אליי בחלום ואומר לי שהוא יגלה לי סוד, אם אני אגלה לו סוד. כי הנה הוא מגלה לי, בגילוי לב מלא שיכול להיות רק בינינו, שהאמת היא שהקיסר עדיין חי - וסין היא קיסרות סודית. ואליבא דאמת, לפי חכמי הקיסר שטועים רק פעם באלף שנה, לפי הדו"חות הכי חסויים במפלגה, לסין אין סיכוי נגד אמריקה. ולמה, אומרים החכמים - כי אין לנו יהודים. כל הרעיונות והמוחין באים מאמריקה, אנחנו רק כלים, רק אור חוזר. היא ראש העולם, ואנחנו רק הגוף. כי כיום שהמלכות היא הכתר - העולם עומד על הראש, והרגליים למעלה. ולכן המערב למעלה, במקום המזרח. וגם אם הבטן יותר גדולה ושמנה וחזקה מהראש, גם אם היא בית החרושת של הגוף, עדיין המוח שולט על הגוף. והיהודים - הם המוחין של אמריקה. לעומת זאת אצלכם יש מלא יהודים מיותרים שהם עגלונים ממש ובהמות גסות. איבדו כל רוח. אני מוכן לתת להם עגלות ואורוות, שיבואו אצלנו. כי לא עוזר כמה שאנחנו מגדלים את הגוף הבהמי - הוא רק נותן יותר כוח וממשלה לנפש. אבל אם אתם תתנו דווקא לבטן נשמה, ולגוף של העולם את הרוח, במקום למוח, ולכרס את הנפש, במקום לראש, תחשבו איזה מין יצור זה יכול להיות. בלי הפיצול המערבי ההרסני בין גוף לנפש - איחוד יהודי-סיני נגד המערב. ואני מבטיח לכם שלא נעשה לכם כמו תרבות המערב, מלכות אדום, שאחרי שהמלכתם את אירופה על העולם, חשבו שהם יכולים בלעדיכם, שהידיים ידי עשיו יכולים בלי הקול קול יעקב, ותראו מה נשאר. אז אני אומר לו: אדוני המלאך של סין, איבר קטן יש באדם ששולט גם במוח. היצר. וככה היהודים שולטים בעולם. אנחנו איבר המין של העולם - לא הראש. ואם אתה באמצע הגוף, באמצע העולם, אז לא משנה כמה העולם יתהפך, אתה תישאר. אבל אם אתה עולה לראש - למחרת אתה ברגליים. וליצר הרע כבר יש תפקיד, השטן הקטן כבר עסוק בלדאוג לדור הבא, לעולם הבא. ממילא הטובים שבנו כבר לא בעולם הזה, הם כבר יצאו למירוץ. אנחנו כבר מתכוננים לזיווג עם עולם אחר.

עליית נשמה

חלמתי שאני האדם החזק בעולם, נשיא ארה"ב, אבל אני לא יודע איך לעזור ליהודים בלי שיתפסו אותי. כי כל מה שאעשה שלא לטובת אמריקה אבל לטובת היהודים בסוף יתגלה, ואז רק ישנאו את היהודים עוד יותר. ואני בורח מהשירות החשאי לפגישה סודית בבית הכנסת שלנו, בתוך ארון הקודש, כדי להבין איך אפשר לעזור לכם. כי הם אומרים שם, שהאדם החזק בעולם צריך להיפגש באדם החלש בעולם, ואז תבוא הגאולה. אבל ההוא פשוט ישן שם בארון, נרדם-מת ולא מתעורר מהדפיקות, ואני שואל: זו הפגישה? איך אני יכול לעזור?
- מה פירוש לעזור? השאלה היא איך הוא יכול לעזור לך.
- לי?
- גוי יקר אוהב יהודים, מה היהודים יודעים, אתה יודע? מה הם יודעים שהופך אותם ליהודים? לא איזה ידע, אלא לקרוא. הם יודעים - שהעולם הוא ספר. ובספר למי יש את הכוח, לצד החזק של הדף? לכותב? או שמי שקובע את המשמעות בסוף הוא דווקא הצד החלש של הדף, הקורא? וככה גם כשאתה פועל ושולט בעולם - מי שבאמת קובע את המשמעות של העולם הוא מי שחולם אותו. היהודי קורא את ארה"ב בעולם העליון. לכן כשמסיימים לקרוא את התורה קוראים חזק חזק ונתחזק. אבל כשמתחילים לכתוב תורה? חלש חלש ונתחלש...
והמגביה והגולל תופסים אותי - המגביה מרים אותי מהרגליים, והגולל מסובב לי את הידיים - והם מתחילים לעקם ולקפל ולשבור ולמעוך ולדחוס אותי לבפנים, כמו כדור נייר שלא נכנס עד הסוף, ומנסים לסגור עלי: הפגישה איתו היא הרי בתוכו. בחלום שלו. ושם החולם יראה איך הוא יכול לעזור לך, כלומר לנו, כלומר לכם, כלומר לעצמו. ומרוב חולשה אני מסתכל למעלה לשמים השחורים בתקרת הארון ומבקש רחמים - ומת.

דין-דונג

חלמתי שאני עולה למעלה לעולם העליון לקבלה העליונה - ומצלצל בפעמון, ומיד מגישים לי חשבון, פירוט של העבירות שחייבו אותי. ופתאום אני מגלה שגנבו אותי, רשמו מלא עבירות שלא עשיתי, ויש איזה עבירת ענק בגודל יותר מכל החיים שלי שרשום עליהואני בכלל לא יודע על מה מדובר. פשוט גנבים. לא יכול להיות, מישהו התחבר לי לנשמה ועשה עבירות על חשבוני. כל החיים חגג עליי. והמלאך הנציג מגחך לי: אתה לא יודע? הכול מתועד. והעבירה הזו נכון שלא רשום לי במערכת מה היא, אבל זה כי עשית אותה בעולם אחר. וכנראה שהשם שלה מצונזר כדי לא לפגוע בנפשי המלאכית הרכה, לא כל דבר מותר למלאך לדעת. אני יכול להעביר ולשלוח אותך לעולם שבו עשית את העבירה, ותסתדר כבר אתם. ואני שואל: זו הקבלה החדשה שהכנתם לי? זו הפתעת יום הכיפורים? אם זו קבלת הפנים - אני לא רוצה לדעת מהי קבלת הזנב. ואני מחכה וממתין עד קץ כל הימים, אבל בינתיים לפחות שומעים ברקע את שירת המלאכים. מלאכי השרת לשירותך / שירות של מלאכים בשבילך / הופכים עולמות בעבורך / זמנך יקר לנו כאור - בחשיכה.

יום הכיפורים של העולם העליון

חלמתי שאני בבית דין של מעלה ומאשימים אותי במשהו שלא עשיתי, שקרים, עלילת דם, לא היה שומדבר כזה. ואני צועק זה לא נכון תראה לי איפה זה כתוב, אני רוצה לראות באיזה מקום בתורה זה, תראה לי שיש בכלל דבר כזה, למה זו בכלל עבירה, והאבא של בית הדין דופק לי בפטיש על הראש: שתוק, אנחנו לא בית משפט, אנחנו ארגון ביון. המקורות שלנו סודיים, אנחנו יודעים כי אלוהים יודע. נראה לך שהוא יגלה לך מאיפה הוא יודע? שבשבילך הוא ישרוף את ה"אמצעים", שהכול ידלוף? עשית לנו חור בראש, שקט בבית המשפט, אה סליחה, במדור החשאי. ומכניסים את העד - ופתאום הוא אישתי. ואני מתחיל להשתולל לנבוח שקרנית היא ממציאה את זה כדי להצדיק את ההתנהגות שלה, לא לא, היא התנהגה ככה כדי כדי להצדיק את זה, להמציא את זה, היא מגזימה, מסיתה אתכם נגדי, מלחיצה, היא יודעת מה לעשות, היא יודעת על איזה כפתור ללחוץ! ואישתי אומרת: אתם רואים שהוא לא בנאדם?

ולוקחים אותי משם ברצועה, ואני נושך את היד שלוקחת אותי ומוחה: כל מה שהיא אומרת זה הוא ההוא ההוא. ההוא האו האו. ואני מנסה לדבר, להסביר, להבהיר את עצמי, לפחות לעצמי, אבל כל מה שיוצא הוא ההוא האו. הוא האו האו. ושמים אותי בכלוב עם חיה, ואני פותח את הפנים של החיה, ואני רואה שהחיה זה הבן. והוא כבר יותר זקן ממני, ואני אומר לו: כבר? איזה מין דור אתם? אמא שלך חיה. איך יכול להיות שאתה כאן לפניי? והוא מתחיל להריח אותי, לשחק עם כבל הרצועה, ואומר: איך אני יכול לדעת שאתה זה אתה? אין לך ריח, ובכלל, אי אפשר לחבר אותך לחשמל, לאף יציאה. ואני מתנפל עליו: אבל תגיד לי, מה קורה למטה? אני רוצה לדעת. מה קרה ליהדות? בדורי כבר הייתה יראת שמים אלקטרונית, ואתה עם הספרי מוסר בין הטלפיים שלך… כמו חזיר. מה קרה תגיד לי, שוב פעם השמידו אתכם? והבן הזקן שלי אומר לי ממרומי שנותיו, כמו שמדברים לילד: אתה יודע כשהייתי בגילך, אמרו לי שבמצב שנוצר, שאם אנחנו רוצים לשרוד כדת אנחנו צריכים לוותר על אחת משתים: או שאלוהים שלנו לא כל יכול, או שהוא לא אוהב אותנו. והלכנו לכל בתי הכנסת, בכינו, עשינו הצבעות. ובסוף נבחר ברוב עצום: שהוא לא כל יכול. אבל, כשצמח לי זקן, כשצמח לי זנב, הבנתי שיכול להיות שהוא פשוט לא כל יודע. הוא לא יודע על השואה.
- לא סיפרו לו?
- חמשת חושי תורה נשרפו מזמן, החוש השישי של המשנה גם התנתק, והחוש השביעי לא עובד, כי שבת. אחרי הרס כזה של כל המקורות, חיסול כזה של כל מלאכי האיסוף, הנפילות האיומות מן השמיים, אתה יכול לצפות את ההתנהגות של ארגון חשאי במצב כזה? לאן אנשים יכולים להגיע? יותר מזה, לאן מלאכים יכולים להגיע? ויותר מזה, לאן אלוהים יכול להגיע? תגיד לי, שמעת פעם על ה"אמצעים"?
- הא?
- החילוניות האמיתית זה לא החלל, שהמרחב ריק מאלוהים, אלא הזמניות - שהזמן ריק מאלוהים. כי בניגוד למה שחושבים הזמן לא מתמלא מעצמו. כיפור הוא הזרע של כל השנה, כמו שראש השנה הוא הרחם, ולכן צדיק כמו אדמו"ר יכול לתת בו את הקוד החלומי שממנו גדל הזמן כולו - ונוצרת שנה. אחרת - מחדל, חידלון, השנים ריקות, והחיים רצים, חיי כלב, לפני רגע הכול היה עתיד, והנה הכול כבר עבר, וכחלום יעוף.
והבן שלי כבר זקן מאוד, אני מתחיל לחשוש לחייו, ואני אומר לו רק כדי לעורר אותו, משהו על אהבת האב, אבל הוא לא מתעורר, יוצא לי רק אהבת הב. אהבה האו הב. ואני מנסה לומר לו, לפחות להגיד, מה שרציתי להגיד. אבל הוא האו הב. וכל השומרים הלכו הביתה, אף אחד לא נשאר, יום כיפורים, מחדל. ואני חושב שלפחות התייאשו ממני, כי במקום סורגים יש פה רק וילונות ומסכים, כל הכלא ריק, אם לא כל העולם העליון כולו, איפה כולם. ואני מתחיל להסתובב בעולם העליון בתור כלב, וחושב שלפחות בתור כלב אני יכול לעשות הרבה, להיכנס להרבה מקומות, מאחורי הפרגוד. אולי למעבדות. אף פעם לא הרשו לי למעבדות. כן, ה"אמצעים". ואני מתחיל לחשוב, איך להיכנס, אבל כל מה שיש לי בראש האו הב. ותכף גם תהיה לי נפש של כלב. ורוח של כלב. ונשמה של כלב. האוהבאוהבאוהבא. ואני מגלה שם עמוק בפנים ולפני ולפנים, בתוך תוכי - את האמצעים. ששואבים את כל הסודות מבפנים. וחושב שעכשיו גם אני אוכל לרמות את אלוהים.

עולמות לבנים

חלמתי שאני כלב בשמים. ויש שם שירותים מיוחדים לכלבים שאני לא אלכלך את גן עדן, אבל בטעות אני משתחרר למלאך מהרצועה. ואני מתחיל לרוץ, מהר רוץ, מהרוץ ורוץ ועוד, לרוץ מאוד, לא מסתכל על העצים, לא מסתכל על הצדיקים, שהם כאלה צדיקים - שמותר להם ללכת עירומים, וזה לא ישפיע עליהם, ויש כבר מקום עם נשים ערומות וזה לא משפיע על אף אחד לראות, כנראה, ואפילו אני כבר לא מעיף עין. אבל מתחילים להיות אנשים מחוברים עם 4 רגליים וידיים, וכל הזמן בורחים נגד כיוון הריצה שלי - מהמקום שאליו אני רץ - נחשים, עוד ועוד נחשים, והנה עוד מעט הימים הראשונים, עולמות שבהם עוד אור מעורבב בחושך, או שהים מעורבב ביבשה, או שהשמים מחוברים לארץ, מעורבבים, ואני תופס בזנב את אחד הנחשים, והוא לוחש: הצילו, אתה רוצח אותי, בבקשה, תן לי לברוח. והוא משקשק, מפתה אותי, נואש: בבקשששה, אפילו רק נשנשנשנה כיוון, בסדר אל תלך אחורה, נפנה לצד, לעולמות אחרים. אתה תראה, אני אקח אותך לעולמות של השבת, איפה שאלוהים נָח, כלֶה, "ויכל אלוהים", ואז האדם חי, שם תוכל להימלט ממנו, ללא חששש. ואני חושב חש נחש מטופש ראש של קש, הוא לא יודע שאם נפנה הצידה לא,,, אבל באמת, יש שם מלא עצים עם זקָנים, בהתחלה זיפים לבנים של ילדים, ואז עצים עם שפם, ואחר כך זקנים ארוכים ארוכים וסבוכים, שמכסים את כל הרצפה כמו שלג לבן. ואני מציץ למעלה ורואה שהשמים מחולקים באמצע חצי שחור חצי לבן, והנחש אומר שזה לא השמים, יש הר לבן שמגיע עד השמים, בגובה אינסופי, אז אפילו שהוא רחוק נורא, זה נראה כאילו הקו המפריד בדיוק באמצע השמיים, כמו השמש בצהריים. והוא לוחש שאני אזהר איפה אני דורך! כל החוטים מחוברים, ויש כאן שערות שמגיעות עד לזקנים של רש"י, של משה רבינו, והנחש נרעד נרגש: בעדינות להיזהר לקרוע! כל חיבור כזה לקח אלפי שנים לגדל אותו, לכל אחת כזאת לצמוח. ואני מושך בעדינות, באחד החוטים, ואני שומע מרחוק מרחוק מרחוק צועקת, והנחש: די! אבל אני אומר: ששש, זה לא היה רב, זה היה אישה. והנחש לוחש לא! ואני: לא נכון זו היתה אישה. והנחש לוחש לא לא לא. ואני מתקדם עם החוט ומושך כל דקה, והאנחות והצעקות הרחוקות מתוך העצים כבר יותר קרובות: אא אה או אי הא הה הו הי וא וה וו וי יא יה יו יי, ואנחנו חוצים נחל של דם, ואני יכול לראות מהפנים שלו, ואני שואל אותו מה זה, והוא לוחש: זה מחזור של ראש השנה, מחזור שיש רק פעם בשנה, אל תדאג. ואנחנו מתקרבים, והנה יש שם עוד נהר אדום. ואני שואל: אז מה זה? והוא לוחש: זה, זה מחזור של יום כיפור. נו, פעם בחיים. ובקושי אנחנו עוברים, נאחזים בשערות אחרונות שעוברות, שמחזיקות מעמד - והנה אנחנו קרובים, ויש שם ים דם. ואני צועק על הנחש: מה עכשיו? והוא לוחש: זה של מחזור של השואה, חג השואה, החג הנעלם. זה חג שעוד לא ירד לעולם, ולכן עוד לא יודעים מתי הוא, אבל יש אנשים שיכולים להרגיש פתאום איזו בליטה מתחת לזמן בלוח השנה, אבל באמת לא יכולת לצפות שאני אדע, או אצפה את זה. זה פעם ראשונה מבריאת העולם. ואם לא היית מתעקש ללכת בכיוון הזה בכלל לא היינו מגיעים לכאן. והשלג מגיע ממש עד שפת המים, כלומר הדם, והשערות נכנסות פנימה, והנה יש שם בין העצים אישה עם זקן. כלומר אישה רק עם זקן, ערומה, אבל זקן ארוך, לבן, שמכסה כמו בגד ים ושמגיע עד למטה ומתחבר לרשת הזקנים ונבלע בה. והנחש לוחש לי: דוד המלך, המלכות…
- מה?
- ששש… בא נפתה את דוד המלך.
- מהה, זה דוד המלך, או דודה מלכה? ופתאום היום החג הנעלם? אני לא מאמין לך, זה חג מדאורייתא או מדרבנן?
- יש תקופה שלישית אחרי דרבנן, שעוד לא הגעתם אליה. כשתכיר אותה תבין ששתי הקודמות היו רק צלע אחת במשולש.
- משולש? איזה איברים אתה חושב שיש לה מתחת לזקן, זה גבר או אישה?
והנחש מלחשש: יהיה מין שלישי, ואז תבינו למה היה חסר איזון עד עכשיו. והנחש מחייך, ואני בא לחנוק אותו: זה אתה? אתה חושב שזה אתה? השלישי, אה? אתה המין שהיתה בוראת האישה? אחרי שהיא היתה נרדמת, שאתה נזר הבריאה, המין אחרון? שאתה הצלע השלישית שיוצאת מהצלע השנייה כשהיא חולמת?
- תעזוב אותי, נו, אל עפר תשוב - ומי אוכל את העפר? לא סתם העלימו את הבריאה שלי, פתאום אני מופיע. ערום! אדם לא ידע מזה כלום. מה חשבת, שיש רק שניים? חייב להיות אמצעי. חשבת שאלוהים פראייר? נתן לך את עץ הדעת, וסיפר לך על עץ החיים? את העץ השלישי הוא העלים. יש עץ שלישי, לא רק תורה שבכתב, או תורה שבעל-פה.
- תורה שבעל-אוזן? באף?
- לא כלב, תהיה יצירתי.
- שפה שלא אומרים אותה וגם שלא כותבים אותה?
- נו כלב, אם לא זכית לראש נחש, לפחות תחשוב עם הזנב.
- אתה רומז לי משהו? שפת סימנים?
- תחשוב שהבעלים שלך מורה לך - זה תורה, אבל מה שאתה... יש תורה שלישית, מה שאני לא אומר לך. מה שאני מצפה, לא מצווה - ממך לעשות. לבד. מה שאני לא יכול לומר לך, אלא. אתה מבין?

לא? נגיד אלוהים אומר לך מה לעשות, לא לאכול, ואז אתה אומר לאישה, גם לא לגעת, אבל אם האישה רוצה משהו שהיא לא יכולה להגיד, כי מה, כי זה העניין, שבלי שהיא תגיד. אז כאן אני בא - הנחש. אני, נו, אתה לא מבין, לך בעקבות הזנב שלי - הוא עושה לי עיניים - ואז אני שם לב שהזנב שלו לא נגמר. הוא נהיה חוט דק דק דק, שערה… אז גם הוא מחובר לרשת? אוי! והגענו לקצה האורך שלו, ועכשיו צריך לעקוב אחרי כל הדרך שעשינו בחזרה, כדי להמשיך, להתקדם, צריך לשחרר אותו מאיפה שהוא הסתבך. ואני הולך בעקבות החוט, ונדמה לי שאיבדתי את הדרך. אולי התבלבלתי בין החוטים באיזשהו מקום? ועכשיו לך תמצא בכל הסבך הלבן, לעזאזל. ובסוף אני מגיע לארץ של עצים צעירים מאוד, תינוקות, עצים שצורחים, שהם רעבים, ופתאום יש איברים ענקיים של נשים בשמים, ענני כבוד שאין להם בושה, שכל העולם יראה, ויורד משם גשם של חלב, דליים, טיפות בגודל של ראשים, ואני כבר מבין, זה הכול מתחבר לשלג של הזקנים, ואני חושב, אני כבר יודע איך הם מתחברים, התינוקות והזקנים, מה שמחבר ביניהם, לבן, מה שמחבר אותם זה הזרע. ואני מת מפחד מהיער הבא, מה יהיה שם, ואני מתחיל לרוץ אחורה, בורח מכל היערות הלבנים, אל היער השחור.

עולמות שחורים

חלמתי שאני פתאום. למחבוא שלהם. פרטיזנים צדיקים. בתוך היערות, מחוץ לאלוהים, בקרחת, מתנגדים לאלוהים. יונה הנביא. אליהו. נמרוד. קין. פושעים קדושים. יושבים מסביב למדורה, והאש שחורה, שלא יגלו אותם. מדי פעם שומעים זימזום רחוק בשמים של איזה מלאך לבן אומלל שאלוהים שלח לחפש אותם, שמנסה להאיר לתוך היער, אבל מייד מזניקים צוות "צחצחות" שמכוון אליו פנס חושך, והוא נעלם. משימת התאבדות. והם יושבים מסביב למדורה ולומדים תורה, ומגרדים לי מאחורי האוזניים.

קין אומר: אומרים שאני רוצח? אני רוצה אח. אנחנו היינו שלושה אחים, לנח היו שלושה בנים, אבל פתאום אצל אברהם ויצחק וכו', זה מריבות בין שניים, פתאום זה זוגות. אז מי פה המעלים האמיתי? אז אני הבנתי שצריך להעלים את האח האמצעי. הנה, לאלוהים אין רק 2 רגליים, יש לו רגל שלישי. ואני נובח: אבל מה הרגל השלישית הזו בכלל עושה? - חמוד, יש איברים לאלוהים שאין לבני אדם. כמו למלאכים - כנפיים! והם כולם צוחקים מסביב, ואני לא יודע מה מצחיק. וקין ממשיך: יש שלושה סוגים של ריגול בעולם. ככה צריך לעבוד ארגון קודש: צריכים להיות מרגלים שלו, ולהעביר מתורה שב… לתורה שבעל פה, ומשם לתורה שבכתב. קודם כל להעלות. יש תורה שבע"פ: להפוך אנשים למקורות, ומקורות לסוכנים. כל האנשים שאתה מכיר בעולם החיצון הם לא חברים שלך, הם לא משפחה שלך, הם קודם כל מקורות, ולכן הם חברים שלך, לכן הם משפחה שלך. ויש תורה שבכתב: להפוך מידע למודיעין, ומודיעין לסודות. שאף אחד לא ידע מה אתה עושה עם המידע, למה אתה מתעניין, בשביל מה אתה עושה מה שאתה עושה. ויש תורה מסוג שלישי: להפוך מבצעים לתורות, ותורות לארגונים, כלומר לדעת לא רק מה לעשות, אלא איך לפעול. אל תחשוב על עצמך כבנאדם, תחשוב על עצמך כארגון. אתה שומע, כלב? - קין שואל וכולם צוחקים - אתה חושב שאלוהים חושב על עצמו כבנאדם, רק בגלל שיש לו זרועות ביצועיות ויסודות שעליהם הוא עומד כמו רגליים? והוא מלטף לי את הראש: כל השאלה היא איזה מין ארגון אתה. דת זה לא צבא של פקודות ומצוות. דת זה ארגון מודיעין, ביון. צבא זה ארגון שמשקר לעצמו, הוא משקר לעצמו שהפקודות מלמעלה למטה באמת קובעות, שהמבנה והתפקידים הם שיוצרים ומגדירים את הפעילות, שהוא באמת פועל לפי איך שהוא מדמיין שהוא פועל, כלומר שהוא צריך לפעול, כלומר חולם שהוא פועל. ואילו מודיעין זה ארגון שמסתיר מעצמו. והוא מלטף לעצמו את המצח: אצלכם בצבא השם אין יכולת רוחנית, בגלל שהכול נתפס כמכני, כהפעלת כח ומנגנונים ומצוות מלמעלה ופקודות ופרה אדומה, ואין הבנה של הצורך של המערכת למטה להסתגל לכיוון החדש. הכח אצלכם נתפס כיוצר מהירות - כקובע לאן הולכים, או אפילו כיוצר מיקום - איפה נמצאים, ולא כיוצר תאוצה, שינוי כיוון ומהירות הדרגתי. וכשהמסה והכח של המערכות מאוד גדולה מול הפיקוד, כמו בעולם מול אלוהים, או בתרבות מול התורה, או בכפר הגלובלי מול היהדות, הבעייה רק גדלה, והמומנטום הופך לפרמטר הכמעט בלעדי - ולכן רק חיכוך יוצר שינוי. אתם היהודים חושבים כאילו הראש הוא ידית שמזיזה את הגוף, כמו דינוזאור עם מוח של ציפור, ועוד מתפלאים שהתנוונתם. ואילו אצלנו בארגון זה כמו ציפור עם מוח של דינוזאור. התמונה כאילו שהבוסים למעלה "מפעילים" אותנו היא שגויה, אלוהים חייב לעבוד גם מלמטה למעלה! אבל אצלכם אין הכרה בלמידה מלמטה למעלה, ולכן הלמידה היא בסופו של דבר מבחוץ פנימה, במעגל משוב גדול, כואב, מול האויב. ואז עוד מתפלאים: אופס, שואה. החטא הקדמון הוא תמיד החוסר במרכז, באמצעי, שיתווך בין הראש לרגליים. לא ככה אלוהים עובד. לא מספיק ראש לאלוהים, צריך גם לב, ובטן, ולבלב. אולי בעתיד לבוא המוח יהיה הלב. אבל כיום צריך מרכז, אמצע, שיקשר בין למעלה ולמטה וכל הכיוונים האחרים, שאתה בכלל לא מכיר. עכשיו אתה מבין, האו האו האו?

עולמות אדומים

חלמתי שנמרוד שם עליי קצת יותר מדי עין, והוא מושך לי בזנב ואני צועק: עזוב אותי. והוא צוחק: אתה יודע מה זה "גיבור ציד לפני השם"? מילא ציד, אבל לפני השם? ואני נובח: בבקשה תעזוב אותי. והוא אומר: אל תדאג, אבל הוא מתחיל להרים אותי עם הזנב. ככל שהוא אומר להם את התורה שלו הוא מרים אותי יותר עם הזנב, עד שאני לגמרי באוויר, ואני מיילל: אתה תתלוש אותו. והוא מתנדנד ודורש, ומסובב אותי באוויר מעל הראש שלו, כמו תרנגול כפרות, ואני מפחד שאני אעוף - ואני עף! ונמרוד רודף אחרי: אני אתפוס אותך.

וזה מה שנמרוד טוען. הבעיה היתה שהיו רק שתי צלעות במשולש: קשר בין האישה לאדם, וקשר בין האישה לנחש. ולא היה הקשר של אדם עם הנחש. והוא מסביר, הוא מבין בחיות, שהקשר שלך עם הנחש הפנימי הוא בלילה. אתה מבין עכשיו מה זה זנב? ונמרוד אומר שצריך לצוד, והוא מסתכל עליי במבט רב משמעות, ואומר שקטגוריות המשמעות העתיקות של הבריאה מספר יצירה - עולם, שנה ונפש (עש"ן) - הפכו למקום-זמן-אדם, והיום כבר מדברים על אתרים, עדכונים, משתמשים. ויש את הצלעות שמחברות אותם: שמחברים לכל משתמש עולם, ונהיה אתר שמחבר נפשות ונפשות שמחברות אתר, או שנותנים לכל זמן נפש, ונהיים זמנים שמחברים נפשות ולהיפך, או עולם שעשוי מעדכון וחידושים, ונהיה מקום שמחבר זמנים ולהיפך, ובסוף עושים מזמן מקום ולהיפך, ומה נשאר מהנפש. ומה יעשה ירא השם, כשהופכים לו את החג לנפש, והוא בא לפחות לדבר איתה, והנה היא כבר הופכת למקום? גונבים לנו את המצוות, פתאום שבועות הופך לארץ ישראל, ומשה הופך לפסח, וסוכות לחו"ל, והכותל זה תשעה באב, והנפש שלך זה כיפור, וירושלים הופכת לדוד המלך שהופך לשבועות, וכו'. שלא לדבר על מצוות שהפכו אותם לחזיר. לכן אנחנו צריכים לשמור על התורה והמצוות. ואתה יודע איך שומרים, כלב? כשאנחנו נשב על שלוש הצלעות, ונשמור על המקום, ועל הזמן, ועל הנפש - כי היחס הנכון והשוויוני ביניהם הוא החלום. לא הערות, שבה הזמן והמקום באים על חשבון הנפש, והעולם בא על חשבון האדם. בגלות, מחוץ לזמן ולמקום, שמרו רק על הנפש, ולכן סופה היה שואת הנפשות. כאן שומרים על המקום, אבל על חשבון הזמן וחשבון הנפש, ולכן הסוף זה שואה של הארץ. אבל את השמירה על הזמן הפקירו בכל מקום: בארץ, בחו"ל, ואפילו באתרים הוירטואליים, ולכן הזמן כבר בורח. נתנו לחידוש להפוך לממלכת השטן. ובסוף תהיה שואה של הזמן. ואתה שואל איך שומרים עליו?

ונמרוד עונה: הב! הב הב. מה שצריך זה לנבוח. לנבוח בלילה. אם חלמת חלום שיש בו לפחות אחד חלקי שישים מנבואה, שלא יהיה בטל בשישים - אז לכתוב אותו לפי הזמן שלו. חלומות לפי החגים - הם הנפש של הזמן. אדם עובד כל היום בשביל הלילה, כל האורות שנכנסו בו ביום מוצאים כלים בלילה. אז אתה חייב להוסיף את הרגל של הלילה לזמן שלך. צריך מינימום שלוש רגלים כדי לסובב את הזמן ולהתקדם, לעגל אותו במחזוריות, כי אם זה רק שניים זה רץ ביניהם הלוך חזור, כמו אנשים שחיים מצאת החמה עד צאת הנשמה. כדי לעגל את היום אתה חייב לעשות צעד נוסף גם בלילה. וככה תשמור על הזמן: שחרית-בבוקר זה החידוש של חסד מתפרץ ורעיונות מחלום הלילה, מנחה-בצהרים לשבת בדין לשפוט לסדר, וערבית-בלילה זה רחמים, להירדם תחת כנפי השכינה. ואתה, כלב השמירה של המשטר היהודי, הכלב של אלוהים, יודע שכל כוחה של התקשורת, של הקישור, הוא הזמן. לכן צריך תורה בזמן. אם רוצים שלתורה יהיה כוח. כי כבר אי אפשר לחכות לנבואה. פעם באמת החידוש בתורה היה בנבואות, אבל היום יש רק חלומות, והנבואה בטלה בשישים.

לכן בתור צייד, אני אומר לך שכל טכנולוגיה חדשה היא חיה, וצריך לצאת לציד בלילות וללכוד אותה בתורה. למשל, אם יש אנרגיה נקייה - ללא חורבן, צריך ללמוד שזה הזדככות הכלים, אורות ללא שבירה. לכן זה כמו קורבן עולה שכולו עולה באש כליל למעלה, ללא אף חלק שחור לסטרא אחרא, מה שעלול להרגיז אותו. ולכן צריך להכין לו כלים משלו בצד, לזרוק עצם לכלב, כי כלב רעב זה מסוכן. כלומר, מצד אחד זה מסימני ביאת המשיח, אנרגיה טהורה וזכה, אבל מצד שני, לא למדנו כלום? שוב פעם מנסים להכניס אורות של תוהו בכלים של תיקון? בסוף תהיה שבירה נוראה. מה שצריך זה דווקא אורות של תיקון - בכלים של תוהו. אז מה עושים עם כל האורות האלה שאין להם גוף, כל החיות החדשות האלה שלא היו בתיבה, כל הרעיונות האלה שאין להם בת זוג? מה שצריך זה אישה חדשה. סוג חדש של כלים. תיבה חדשה. גוף חדש. ארץ חדשה. חזיר חדש. ארגון חדש. סודות חדשים במקום הישנים שמתו. לא מספיק ההעלאה של: למצוא, לאכול, לגדול. צריך גם את ההפנמה של: גילוי, זיווג, כיסוי. חטא הדעת וחטא הסוד. כל חידוש - להשתמש בו, זה מצווה. אבל להבין אותו, זה תורה. תורה שבפה אני מבין מה זה, אבל מה זה תורה שבעל פה? שפתיים זה המפגש של שתי שפות, נשיקה עם שפתי התורה, זיווג, לשון להכניס אותה לפה, נחש משמיים, לתפוס אותו ביד, להפוך אותו למקל האלוהים. יסודות לקבל אותם. כרגע מנותקת משפת האל. שבעל פה.

ואני כבר לא מקשיב, ושמח שהוא ממשיך לדבר. כי האמצעי סוף סוף רועד בתוכי. אלוהים מגלה אותי, מאכן אותי: מקום-זמן-נפש. ואלוהים של הכלבים אומר לי: האו האו האו. ואני נמלט משם ליערות האדומים, לפני שהמורדים הקדושים יעלו בעש"ן.

לפרק הבא

הטרילוגיה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>טיפוח החתול: הערה מתודולוגית נוספת - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut68" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/metupach.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

טיפוח החתול: הערה מתודולוגית נוספת

התדרדרות הארץ - חלק ד’ אבל מי סופר: למה הכל מתדרדר?

מאת: נ"ב

חתול מטופח הוא חתול מפותח  (מקור)

מדוע העולם מתדרדר? לפעמים התשובה היא זו המתבקשת והפשוטה ביותר: בגלל היעדר למידה. הרי למה שהעולם לא יתדרדר? מה בכלל גורם להתעלות העולם? הלמידה - והמדובר כאן בלמידה כפשוטה ממש. הסיבה המרכזית להתדרדרות התרבות המערבית היא היעלמות ההוראה האישית והפרטית וארוכת השנים ממורה לתלמיד, והמעבר ללמידה להמונים בייצור המוני - בכיתה. המעבר מחניכה לחינוך הוא האסון התרבותי שלנו.

במרכז אזור האסון נמצאים מוסדות הבית ספר והלימודים האקדמיים, שהחליפו את החניכה האישית בין אמן לשולייה שהוא אמן עתידי, או בין איש ספרות עם קבלות לסופר מוכשר מתחיל, או בין חוקר ומדען בכיר לסטודנט מחונן, או בין כל מורה של כל אסכולה תרבותית משמעותית בהיסטוריה - לתלמידיו. אין טיפוח. לכן גם אין זיהוי כישרונות, ולכן יש הצפה של חוסר כשרון, כשיכולת המירפוק היא המשתנה הקריטי להצלחה (בלי מתאם עם כישרון אמת).

כשחשיבותם הקריטית לא מוכרת, גם המטפחים עצמם הופכים לזן נכחד - וקשר רב שנים בין מורה לתלמיד הוא נדיר. הצורך הבריא והטבעי מאוד לאדם הבוגר ללמד ולהיות מורה מדוכא תחת האינדיבידואליזם האנטי למידתי (אני למדתי ממישהו אחר? אני צריך מישהו שילמד אותי? ולחילופין: למה שתקדיש מזמנך לטיפוח מישהו אחר?). אף אחד לא מכיר בתרומתם של המטפחים ולא מייחס את הצלחת התלמיד למורה, שהרי הכישרון הוא אינדיבידואלי, לא? הצלחה שלי נובעת מתוכי. הכוכב נולד - לא למד. לכן כל ניסיון לטיפוח חשוד מראש ביחסי מרות, סירוס וניצול, כי היחס המיני והכוחני נתפסים כיצר בסיסי, בניגוד ליחס הלמידתי.

התוצאה היא שהמנגנון המרכזי של התפתחות בתוך מערכת התרבות - חסות תחת מטפח מבוסס שמפתח ומקדם אותך - הוחלף בג’ונגל תחרותי אינדיבידואלי, שבו הכישרון משני ליכולת תמרון ודרייב חסר עכבות. גם במערכת הפוליטית, למשל, לא נראה עוד חניכה וגידול יורשים וטיפוח כישרונות, ואפילו הורים בימינו לא מבינים שתפקידם המרכזי הוא להיות המורים של ילדיהם: הורה מלשון הוראה, ולא הריון - הבית הוא בית ספר ולא בית גידול. כך איבדנו את מוסד הלמידה שהוא סוד הלמידה שהפך את התרבות היוונית והתרבות היהודית לתרבויות הלומדות הגדולות של העולם העתיק: החונכות (יחסי הפדרסטיה, ויחסי רב ותלמיד). בלי הפילוסוף הנתנייתי, האם היה "התדרדרות הארץ", או שהיינו נשארים בטיפוח החתול?

נשאל: מהו ההבדל העקרוני כל כך בין שני סוגי הלמידה הללו - הלמידה הפרטנית הארוכה ולמידת הפרטים בסרט נע? הלמידה התעשייתית שהשתלטה על רעיון ההוראה היא למידה מבחוץ: הפרטים הלומדים הרבים מקבלים ממקור חיצוני ידע ונבחנים עליו כלפי חוץ, ובהמשך מתחרים על הערכה חיצונית (תקנים, כסף, פופולריות, חשיפה, ציטוטים, הכרה, לייקים). לעומת זאת למידת החניכה היא למידה מבפנים: מטופח בה הכישרון הספציפי וההתפתחות הפנימית של הפרט הלומד. זוהי למידה בתוך הקֶשר בין המורה לתלמיד, וההערכה בה היא אישית. כלומר היא דומה הרבה יותר להורות, ומתאימה לטיפוח כישרון יצירתי ואף אמנותי (ללא מטרה חיצונית), בניגוד ללמידה התעשייתית הדומה יותר לעבודה, ולכן גם לא מהנה. מי לא שונא ללכת לבית ספר?

כל זאת בהתאם להבדל בין אתר ההיכרויות ללמידה זוגית בתוך קשר מחייב, או בין פייסבוק לספר, או בין השקעה בבורסה להשקעה בסטארט-אפ (שם עדיין מכירים בחשיבות ה-"מנטורים"). תחרות בשוק עובדת לפי אלגוריתם למידה מהזן האבולוציוני, הבנוי על מספר עצום של פרטים המתחרים על פונקציית הערכה חיצונית, בעוד הלמידה במוח היא למידה בתוך המערכת, שזקוקה דווקא לריכוז ומיקוד ובנויה על בנייה פנימית הדרגתית.

כמובן שהלמידה מצריכה גם תחרות חיצונית ברמת המאקרו (לפי הפוסטולאט הרביעי של הלמידה), אחרת ניקלע למערכת נפוטיסטית ומושחתת. אבל ברמת המיקרו יש צורך בטיפוח, ולכן אבולוציה גבוהה אכן בנויה משילוב שני אלגוריתמי למידה שונים, ואף מנוגדים: תחרות בין פרטים שעברו הורות. אפילו הקפיטליזם בנוי כתחרות בין חברות בע"מ, שעברו טיפוח ובנייה הדרגתית. כיום, הסביבה התרבותית, האינטלקטואלית והחברתית שלנו דומה לאבולוציה של זוחלים, כלומר תחרות ללא הורות, ולכן הכל מוכפף למדדים חיצוניים, וולגריים ופשטניים. בדיוק כמו שאלגוריתם אופטימיזציה לפי מדד חיצוני צריך לתת מרחב נסיינות פנימי של אקספלורציה ומוטציה שאינם בהכרח משפרים את המדד - אם הוא רוצה למצוא פתרונות נסתרים, מעניינים ולא טריביאליים. ההחצנה התחרותית היא הסיבה המרכזית להיעלמות עולם הסוד בימינו - אך אנו נמשיך לטפח את גנינו, אתרנו ואף את חתולנו.

תרבות וספרות


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האם אפשרית תקשורת עם המטאפיזי? - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bananaphone.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האם אפשרית תקשורת עם המטאפיזי?

מדוע נחוצה תשתית מטאפיזית משותפת בין תרבויות לצורך מלחמה ומסחר? מדוע התנ"ך נוצר בין מצרים ומסופוטמיה? כיצד תפקדה היהדות העולמית כאינטרנט של ימי הביניים? כיצד ההתקרבות ההדרגתית של היהדות למוקדי הכוח לאורך ההיסטוריה קשורה להתרחקות ההדרגתית של אלוהים מהאדם לאורך היהדות? ומהי הבננה שממתינה לקוף האנושי בקצה ההיסטוריה? על כל זאת ועוד - בפרק נוסף ממחברות הבננות

מאת: פילוסוף של הספה

הפיכת המטאפיזי מסובייקט לאובייקט בהגות החילונית, על מנת למנוע תקשורת  (מקור)

תרבות המלחמה

פעם חשבו שמסחר נוצר ממחסור ועודף, ולכן ככל שמדינות שונות יותר יהיה ביניהן יותר מסחר. אבל התברר שמסחר הוא דווקא בין מדינות דומות, ובין שונות אין כמעט מסחר, כלומר מסחר נוצר דווקא מתרבות משותפת. וככה גם בסכסוכים ומלחמות. סכסוכים לא קורים בין מדינות שונות אלא דווקא בין מדינות דומות. המלחמה הקרה קרתה דווקא בגלל הדמיון בין ארה"ב לברה"מ, כאימפריות שמבוססות על אג'נדה כלכלית, ולכן זה טעות לחשוב שבגלל שסין תהיה מעצמה יהיה לה סכסוך עם ארה"ב. אלה מדינות שונות מדי, סכסוך נובע מסכסוך רוחני, שמצריך תשתית רוחנית משותפת. לכן עם ירדן ומצרים, שאין לנו שומדבר משותף אתן, יש שלום, ודווקא בגלל הדימיון ביו ישראל לאיראן יש סכסוך, למרות שאין גבול משותף. וכנ"ל הדמיון לפלסטינים וללבנונים, ועם הפלסטינים הסכסוך הכי קשה כי הם הכי דומים לנו, ושני הצדדים מתחרים על תפקיד הקורבן, ולא מוכנים שהשני יתפוס להם אותו, יש הסכמה רוחנית על המבנה הקורבני ולכן יש תחרות עליו. וכך גם בעולם העתיק, לא היה סכסוך עם הבני דודים עמון ומואב כמו עם האחים אדום וישמעאל. הנצרות שנאה את היהדות בגלל הדימיון ביניהן, וכך גם מוחמד נלחם בשבטים היהודים. לממלכות הישראליות לא היה סכסוך פעיל עם מצרים אלא עם הממלכות הצפוניות אשור ובבל, כי המקור התרבותי של הישראלים הוא שם, ולא במצרים. הגרמנים שנאו את היהודים דווקא בגלל הדמיון של היהדות לנאציזם, כעם נבחר. מסעי הצלב היו בגלל הדימיון של הנצרות לאיסלאם, לכן האיסלאם נלחם לכיוון אירופה ולא לכיוון ההינדואיזם, למרות שלכאורה הם יותר עובדי אלילים. זו המסקנה של בראשית שהמריבות הקשות ביותר הן בין אחים, ודווקא בגלל הדימיון הגובר בין גברים ונשים היחסים ביניהם בשפל של כל הזמנים. אפל גוגל ופייסבוק נלחמות כי הן דומות, ולא נלחמות נגיד ביצרני מזון. פילוסופים נלחמים בפילוסופים, וחתולים נלחמים בחתולים.

גיאופילוסופיה - גיאופוליטיקה של הרעיונות

מה שהגן על הממלכה המצרית, שלא נכבשה אלפי שנים וקיימה רצף תרבותי, זה המדבר, שהגן עליה מהאימפריות המתחלפות במסופוטמיה המורחבת. עד שדרך הכיבוש עברה לים, ואז היא נכבשה בידי רומא. ישראל לא היו באיזור שנכבש הכי הרבה פעמים (מצפון לה), אלא דווקא בין האיזור היציב של מצרים, לבין המהומה התרבותית של מסופוטמיה, ולכן הושפעו משניהם - גם ספגו את ההשפעות המתקדמות הדינמיות והתחרותיות וגם את היציבות התרבותית המונופוליסטית. כנען לא היתה מרכז של מלחמה או אימפריה, אלא דווקא מרכז של סחר, דרך בין האימפריה הקבועה לבין האימפריות המתחלפות. היציבות של מצרים הביאה לסחר מתמשך, והדינמיות של מסופוטמיה הצילה מקיבעון. היא היתה על הגבול בין היציבות לחוסר היציבות, שמבחינה פיזיקלית זה המקום הכי פורה ופרקטלי - גבול כאוס. במסופוטמיה היו אימפריות רבות ולכן חברה אזרחית של חוקי חמורבי, כי כל פעם המדינה התחלפה, והחוק הזה השפיע על החוק המקראי. לעומת זאת במצרים היתה דת מדינה במובנה הקיצוני ביותר, כשפרעה הוא אל, וכל הדת סובבת סביב האלמוות שלו, כי היציבות יצרה את הפירמידות וההתנגדות למוות והחניטה והנצחיות, והדבר הזה השפיע על הטוטאליות של המונותאיזם - האל שלנו הוא כמו פרעה של האלים. כך קיבלנו אל טוטאלי ואל-זמני עם חוק אנושי. והחיכוך בין שני האלמנטים הללו, בין הזמניות האנושית לחוק ממקור קבוע - זה התורה.

השואה השפיעה על העולם הערבי יותר מעל אירופה

מה שגרם להרס העולם הערבי זה ישראל, שלקחה את האליטה היהודית, שחיברה אותו למערב, מכל רחבי העולם הערבי, רוקנה אותו מיהודים. לכן זה עולם שנלקחו ממנו היהודים שלו, יותר אפילו מאירופה אחרי השואה, ונוצר ריק תרבותי, שגרם לפונדמנטליזם. כמו שרוסיה כיום, כשהיהודים שם כבר לא מה שהיה פעם, נשאבת בחזרה לעידן הצארי. זה לא שהאמריקאים יותר יצירתיים מהיפנים והסינים, ויותר יזמיים, אלא שבאמריקה יש מספיק יהודים כדי לשנות את האתוס של המדינה, ואת המדיה שיוצאת ממנה. היהודים, בהיותם האינטרנט האנושי של העולם, כעם רשתי שנמצא בכל מקום, תמיד משכו חברות לטובת מסחר וחילופי רעיונות, ובפרט בין התרבות המוסלמית והנוצרית. בגלל שליהודים לא היה קשר לתרבות ההודית והסינית - שתי אלה נשארו מבודדות מהשאר. אם היהודים היו גולים להודו וסין - התרבות באמת היתה נראית אחרת, ויתכן שהמזרח היה מוביל על המערב, ואצלו היו מתפתחות דתות מונותאיסטיות, הקפיטליזם ורעיון הקידמה המשיחי. הסיבה למלחמה הקרה היא שאחרי שאירופה רוקנה מיהודים היו שתי מעצמות בעלות מיליוני יהודים - רוסיה וארה"ב - שניצלו את היהודים להשגת נשק גרעיני, ואימצו אידיאולוגיה יהודית-כלכלית הופכית. אבל הרדיפה של היהודים ברוסיה תרמה להתמוטטותה, כי היהודים שלה לא יכלו להיות חלק מהרשת היהודית העולמית מאחורי מסך הברזל והתמוטטו תחת הדיכוי, ורק בתקופה הקפיטליסטית שאחרי נפילתה התבלטו כאוליגרכים עד חזרתה לצאריזם. אחרי הניצחון במלחמה הקרה הראשונה, ארה"ב עשתה אותה טעות עם רוסיה כמו שעשתה עם גרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה. ולכן אנו תחת סכנה של פרוץ המלחמה הקרה השנייה. אך שקיעת יהדות רוסיה היא זו שהשאירה את ארה"ב כאופציה המובילה היחידה בעולם. אם היטלר היה מחכה יותר מדי זמן אחרי שגרש את היהודים מעמדותיהם באוניברסיטה גרמניה היתה מתחילה לפגר משמעותית טכנולוגית אחרי הארצות בהן היהודים נשארו חלק מהממסד המדעי. אם למשל הוא היה מתאפק עשור אז לארצות אחרות היה כבר מחשב ופצצת אטום ולו עדיין לא. לכן היה לו חלון הזדמנויות צר. מצד שני, אם המלחמה היתה נמשכת עוד שנתיים-שלוש, וארה"ב היתה מנצחת את גרמניה באמצעות פצצות אטום שהן נשק להשמדה המונית אז גם החשבון המוסרי של השואה היה שונה, והיה מקטין את פשעי הגרמנים שהיו תופסים עצמם כקרבנות. השואה היתה מכה קשה לתרבות האירופית, אבל מה שתרם לברבריות העולמית ועליית התרבות הנמוכה יותר מכל זה הציונות, ששאבה את היהודים מכול העולם והחלישה מאוד את היהדות הרשתית. בסופו של דבר רק ארה"ב, אנגליה, צרפת ורוסיה נשארו עם יהדות מפותחת יחסית - ואלה בדיוק המעצמות שניצחו את היטלר. כלומר ניתן לעשות דה-קונסטרוקציה לכל ההיסטוריה באמצעות היהדות, לא בגלל שהיהדות באמת מניעה את ההיסטוריה, אלא מתוך הפרספקטיבה שלה כרשת גלובלית. כי הרי הסברים היסטוריים (אינטליגנטיים) אינם טוענים שמצאו את המנגנון שמניע את ההיסטוריה, אלא שמצאו פרספקטיבה חשובה להסתכל דרכה על ההיסטוריה, ולכן גם ההנעה של ההיסטוריה משתקפת דרכה, כמו תצלום רנטגן של גוף שיכול להיות בכל מיני מישורים, והטענה היא שמישור מסוים לוכד משהו מהותי ומנבא (למשל יכולים לאבחן מראש מחלה או התפתחות איבר חדש). מבחינה זו הטענה היהודית היא חזקה: המישור היהודי תופס משהו מהותי מלב ההיסטוריה. לכן גם חשוב לחשוב כיצד מנבאת הפרספקטיבה היהודית את העתיד, ובפרט כיצד משתלבת היהדות עם המהפכה המהותית של שינוי האדם. וכאן ניתן לטעון שהיהדות היא הקצה הנוכחי של השבחת האדם, בין אם מדובר בהשבחה תרבותית או גנטית - ההצטיינות האינטלקטואלית שלה היא עובדה. והאוריינטציה הזאת בתולדות הרעיונות יכולה לספק צידוק דתי ותרבותי להשבחה. צידוק דתי: ללמוד יותר טוב תורה, לפענח את מסתריה שלא נגלו לדורות קודמים, להתקרב לשכל העליון לפי הרמב"ם, ואולי אפילו ללדת את המשיח. צידוק תרבותי: כדי להוציא מתוכה גאונים ולהיות אור לגויים ולמצוא טכנולוגיות שיגנו על היהודים מהשמדה ולמנוע שואה. גם היהודים החילונים ילכו יותר רחוק מכל תרבות אחרת כדי למנוע שואה שנייה, וזה כולל נגד סיכון מבינה מלאכותית או סיכון מחייזרים או סיכון מסייבר מוחי או כל סכנה עתידנית אחרת. זה כבר הפך פשוט לפרנציפ. היהודים יעשו הכל כדי לשרוד, גם אם כבר לא יהיה שום טעם לאדם.

תקופתינו התמימה

פרדוקס פרמי נובע מכך שמספיק פער של אפילו אלף שנה, בין השלב בו תרבויות שונות יוצאות מהכוכב שלהם ומגיעות לפיצוץ הקידמה, ככה שאין שום קנה מידה להשוואה בין ההתפתחות שלהם. גם אם יש הרבה מינים כאלה, או אפילו תרבויות באותו כוכב, הם לא יוצאים במקביל לעולם. כי בעוד אלף שנה ההתפתחות שלנו תהיה חסרת כל השוואה לזו כיום, ולכן אם התאוצה מספיק גדולה, מספיק פער קטן בזמני היציאה למירוץ ככה שכל שניים לא יתקרבו לעולם ולא יתחרו לעולם, ולכן כל גזע יהיה יחידי ברמת ההתפתחות שלו, עד כל מה שנראה באופק. וגזע שמקדים אותנו באלף שנה, או מאה אלף שנה, הוא אולי מסוגל כבר לברוא את כל היקום, ולהיות האל שלנו, ואולי זה מה שקרה, כי מי אמר שכמות החומר והאנרגיה והמרחק ביקום הם גדולים? אולי הם זעירים ביחס ליקום אחר, ואנחנו מיני-יקום, ננו-יקום. אבל אולי האלים הללו עדיין רגישים לסבל, או לבערות, ולכן קצת משחקים בהיסטוריה, או לכל הפחות יוצרים בה ייחוד ועניין, כמו במשחק או בספר. צריך להפסיק לחשוב על חייזרים ולהתחיל לחשוב על אלים, כי הפער בינינו לבינם הוא פער בין אדם לאל, ולא בין אדם לאדם זר או חיה. כי גם בשביל להיות משחק או ניסוי מדעי צריך איזשהו יחס כלשהו בין תחכום המִשחק לתחכום המשחֵק, יכולנו להיות אל של נמלים אבל פחות אל של חיידקים ועוד פחות אל של אטומים או פוטונים. ולכן יכול להיות שכל גזע הוא האל של הגזע שיוצא מעט אחריו למירוץ, ואלה ספירות של אלוהים בתוך אלוהים, מעגלים מתרחבים, הפער ביניהם רק הולך וגדל ומכאן התרחקות האל מאתנו בהיסטוריה. ויתכן שיש גזעים שמעט יותר קרובים לאל שלהם מאחרים, למרות שכמובן בגלל ההאצה הפער שואף לאינסוף. לכן פרדוקס פרמי הוא טיעון דתי, ונפוצות החיים ביקום גורמת לקיום האלים, והמדע בשיאו עוד יכול להתמזג עם הדת בחזרה. אולי באמת אלוהים חיפש עם מי אפשר לדבר איתו באנושות, ומצא שהיהודים הם בני השיח הכי ראויים באופן יחסי לשאר. או החליט ללמד אותה משהו וליצור שותפות באמצעות ישו, שהיה חייזר בגוף אדם.

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד תיראה מדינה יהודית? חלק ב': הלכה מדינת ההלכה - קבלו את מדינת הקבלה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia34" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/grapes.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד תיראה מדינה יהודית? חלק ב': הלכה מדינת ההלכה - קבלו את מדינת הקבלה

ההלכה, כשיטת חיים גלותית, הולכת ופושטת בהדרגה את הרגל בימינו, והרלוונטיות שלה למדינת הלכה מעוררת גיחוך. לעומתה, הקבלה היתה תנועה חלוצית בתולדות האנושות, שהקדימה את מהפכת המחשוב בכך שהיתה הראשונה שניסחה רעיונות של טכנולוגיה רוחנית, והפכה את החוקים לתיקונים ולכלים. לכן, במדינת קבלה החוקיות תהיה שונה לחלוטין מאשר במדינת הלכה (שרק תחליף את מקור סמכות החוק). בקבלה, בניגוד לחוק המשפטי, החוק הוא אורגני למציאות, כמו החוק המדעי. לכן מדינת קבלה תאפשר דווקא התנהלות כמו-מדעית והנדסה רוחנית, והפעם תוך שימוש בטכנולוגיות עידן המידע כבסיס המדינתי

מאת: המדינה הנעלמה

תחת הגפן - האוטופיה של עם הנוודים היתה אנטי-מדינתית, וראתה בסדרים רוחניים ולא פוליטיים את הבסיס החברתי. שונא מדינות יחיה  (מקור)

מהו מקור הניכור שיוצר החוק בין האדם למדינה? הרעיון של חוק חיצוני, שיש לאכוף אותו על האדם, ושקיימת אפשרות להפר אותו בלי להיתפס ובלי להיענש, הוא רעיון זר לתפיסת החוק הדתית והמדעית כאחד. כמו החוק המדעי, החוק הדתי איננו חיצוני למציאות, אלא מתאר את דרך פעולת המציאות עצמה - אם פשעת תיענש, ואם עשית את הטוב תזכה לשכר. אין לו צורך לשכנע את האדם לשמור את החוק ולכבד את סמכותו באמצעות אידיאולוגיה, אלא שמירת החוק היא טובתו של האדם. הרעיון של חוק אנושי שיש שבר מטאפיזי בינו לבין המציאות עצמה, ולכן צריך להצדיקו, כמו הרעיון של אדם שיש שבר מטאפיזי בין תפיסתו למציאות, ולכן צריך להצדיק אותה - הוא רעיון חילוני מודרני.

ואם ההלכה עוד זקוקה למנגנון חיצוני לעולם הטבעי, של שכר ועונש בעולם הבא ואל ששופט ורואה הכול מלמעלה, שעליו מכונן החוק, הרי שהקבלה רואה בחוק חלק אימננטי מהמציאות, שקיים פשוט בתוכה. לא פשעת נגד החוק - אלא פגמת במציאות עצמה, ולא צייתת לחוק - אלא תיקנת קלקול סמוי במציאות. בכך, הקבלה קרובה בהרבה לתפיסה המדעית מההלכה, והיא אכן תופעה שצמחה בד בבד עם המהפכה המדעית, ואף הקדימה אותה ברעיונות מסויימים (למשל, בקיומם של תכונות נסתרות בתוך המציאות החומרית שאינן מדידות באופן ישיר, כמו אנרגיה). הקשר בין מדענים כמו ניוטון וקופרניקוס לקבלה ולתורת הנסתר הוא פרק שההיסטוריה המדעית החילונית השכיחה מסיבות מובנות.

לעולם החוקיות הקבלי יש דמיון נוסף לעולם המדעי, והוא הקשר בין החוק לטכנולוגיה. ברגע שהחוק הוא יסוד המציאות, ניתן להשתמש בו על מנת לעשות מניפולציה יצירתית במציאות. למשל, ניתן להשתמש בחוקיות של העולמות העליונים על מנת להשיג מטרות בעולם הזה, בתחום שנקרא קבלה מעשית, או באמצעות תיקונים למיניהם לשנות את העולמות העליונים. רעיון זה מאפשר להסתכל על המדינה כמין ישות רוחנית מתפתחת שניתן וצריך לעשות בה שינויים, עניין שתפיסת החוק ההלכתית רואה כפסול, ומכאן חוסר הגמישות של ההלכה בהתאמתה לעולם המודרני. לפי ההלכה החוק קבוע, ואיננו מייצר דבר מלבד ציות לאל, ואילו לפי הקבלה התיקון מתקדם ומשתכלל וכל פעם יש לבצע פעולות אחרות על מנת לקדם את בנייתה של היישות הרוחנית והבאת עידן משיחי-עתידני.

לחוק שמתוכנת בתוך המערכת יש יתרון אדיר על פני חוק חיצוני: לא ניתן לפשוע נגדו, ולכן גם אין צורך לציית לו. למשל, אם בעבר הייתי צריכה לקחת את משכורתי מן המעסיק ואחר כך לשלם מס למדינה, הרי שיכולתי לגנוב את הכסף, או היו יכולים לגנוב לי את הכסף, והיו המון נקודות שבירה פוטנציאליות של החוק בדרך. לעומת זאת אם המשכורת עוברת בהעברה בנקאית אוטומטית, וכך גם המיסוי, הרי שהפכתי לשומרת חוק בעל כורחי, והחוק הפך לאימננטי. טכנולוגיית המידע מאפשרת להפוך את חוק המדינה לחוק טבע. ולא מדובר רק בהעברת כספים. טכנולוגיית הבלוקצ'יין יכולה להפוך גם חוזים למערכות שמתממשות מעצמן, וכך גם מנגנונים חברתיים אחרים, כמו הצבעה חשאית. בבחירות בבלוקצ'יין כבר לא יהיה ניתן לרמות - בוודאות מתמטית. ובעזרת טכנולוגיות של הוכחה אינטראקטיבית באפס ידיעה, כמו בפיתוחיה של שפי גולדווסר, כבר לא יהיה ניתן לפשוע ולרמות אפילו בחישוב עצמו. טכנולוגיות שליטה מעין אלה יהפכו חלקים הולכים ומתרחבים של החוק לאימננטיים למציאות, והמדינה תהפוך למעין תוכנה רוחנית - ורעיון ההצדקה האידיאולוגית לחוק ימות בהדרגה.

במדינה כזאת, מחלוקות רבות לגבי החוק הראוי יהפכו ממחלוקות אידיאולוגיות (ולכן עקרות ומזיקות) למחלוקות מדעיות, המוכרעות באמצעות ניסויים. כיום, למשל, קשה לחלק את המדינה לניסוי אקראי בשני שיעורי מס, ולבדוק איזה מביניהם מוביל לצמיחה מהירה יותר, או איך שני שיעורי צמיחה משפיעים על פרמטרים אחרים. לפיכך, בהעדר מדע - המחלוקת הופכת לאידיאולוגית. לעומת זאת במדינה מתוכנתת, שמונעת ע"י נסיינות מדעית, ניסוי כזה הוא קל לביצוע, ותוצאותיו מדידות במהירות. כך, חלקים הולכים ומתרבים מהנהלת המדינה יהפכו לבעיות אופטימיזציה, שיפתרו בידי מומחים העוסקים בנתונים, ולבסוף באלגוריתמים, ולא בידי סברות הכרס של אינספור בורים. מערכת לומדת אוטומטית יכולה לשנות את שיעורי המס בהתאם לפרמטרים שונים, ביעילות שאדם לא יכול להתחרות בה. כך בעיה פוליטית יכולה להפוך לבעיה מדעית או אלגוריתמית, והטכנולוגיה תוכל לצמצם את שליטת האדם באדם אחר בהדרגה, עד לצמצומה ההדרגתי של הפוליטיקה, הלוא היא הרעה החולה של האנושות.

ההתפתחות הטכנולוגית מאפשרת חוק מתפקד שאין מאחוריו פרסונה, וזהו למעשה רק המשך למגמה עמוקה מאוד וארוכת טווח בהתפתחות המדינית, מן הפרסונלי לאי-פרסונלי: משלטון האב וראש השבט הכריזמטי, לשלטון המלך השושלתי, לשלטון האוליגרכיה, לשלטון העם, לשלטון הבירוקרטיה, ועד לשלטון אלגוריתם הלמידה הא-פרסונלי לחלוטין. מגמה זו תלך ותצמצם את התחום הפוליטי ותשאיר מחלוקות פוליטיות לא פתורות יותר ויותר בתחום הפרט, ובכך תגביר את החופש שלו - וחשוב מכך, את החופש המחשבתי שלו. לאט לאט תשתרר התפיסה שבעיות שאינן פתירות בידי אלגוריתמים - כמו למשל ענייני אמונה ותרבות - אינן בתחומה של המדינה. המדינה תיתפס כתחום ההסדרה החברתית האוטומטית, והמסובכת מדי לשליטת אדם, כפי שהבורסה נתפסת כיום, או כפי שתיראה התחבורה בעידן הרכב האוטונומי (שיעלים את דיני התחבורה יחד עם הפשיעה והאכיפה בתחום). מדינה כזו תלך ותהפוך לגוף אורגני, שאמנם יש בו מנגנוני שליטה ובקרה ענפים ויעילים, אבל הם אינם פרסונליים, כפי שאף תא בגוף אינו שולט בכל האחרים, או אף נוירון במוח אינו שולט באחרים. אין במוח ראש ממשלה, ולכן גם לא יכול להיות בו ביבי, והדבר לא רק שאיננו פוגם באפקטיביות ובאדפטיביות שלו - אלא מגביר אותן.

כיצד הדבר קשור למדינה יהודית? ובכן, המגרעה הגדולה ביותר של המדינה בימינו היא השתלטותה על התודעה הפרטית באמצעות התחום הפוליטי והפרסונליזציה הבוטה שלו. האשלייה של השפעה במדינה דמוקרטית גורמת לפרטים לבזבז אינסוף אנרגיות מיותרות על התעסקויות פוליטיות מזיקות או לא יעילות (למשל: דיון בפייסבוק). חשיבות החזון האנרכי היהודי איננה נעוץ רק בהיעלמות השליטה של אדם באדם, שהיא עניין בעייתי בכל קנה מידה, מהפטריארכיה ועד למדינה, ומבן גוריון ועד ביבי. החזון היהודי קריטי בעיקר לעולם הרוחני של האדם, שמזוהם כיום קשות בידי המדינה. החזון של איש תחת גפנו ותחת תאנתו איננו רק חזון שלילי, של היפטרות משלטון זר לאדם ומ-"עבודה זרה", אלא הוא אידיאה חיובית שמאפשרת עיסוק בעולם הרוח תחת אותה הגפן וקריאת ספר בנחת תחת אותה תאנה. והגית בו יומם ולילה.

בעבר, החוק הדתי בוקר קשות דווקא בגלל ההפנמה של האדם את מנגנוניו וציווייו, שהפכו למגנוני דיכוי ופיקוח עצמי, והשפיעו קשות על תודעת הפרט. החוק החילוני החיצוני היה אמור לשחרר אותנו מכל זה. אך התוצאה בפועל היא הפוכה: המדינה חדרה באמצעות האקטואליה לתודעת הפרטים במידה מפלצתית ממש, ואפילו פרוורטית (ישנם אנשים שמקשיבים לחדשות כל שעה עגולה, ומעטים מתנזרים מחדשות למשך יום שלם). אנשים רבים סביבנו חיים בתודעה מזוייפת שנקבעת בידי השערוריה המתוזמרת התורנית, שאין לה קשר כלשהו לחייהם האמיתיים, והדבר חמור שבעתיים אצל היהודים, בשל האופי הווכחני, הפלגני, והשש אלי מחלוקת שלהם (שזכה בעבר לימים יפים יותר, למשל בעולם התלמוד). לכן לאמנציפציה של היהודים מן המדינה ישנה חשיבות קריטית להמשך מורשתם התרבותית. הם מתקשים להפריד בין הספירה הפרטית והתרבותית לציבורית, ולכן במקום שהספירה הציבורית תשתלט על השאר, כמו במשטרים טוטאליטריים, יש לצמצם אותה בהדרגה לטובת מדינה נעלמה - מדינת קבלה. במדינה כזאת, ללא דיכוי מלמעלה - בין כוחני ובין תודעתי - עולם הרוח יעלה וישגשג מאליו.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד פיתחתי תודעה חתוליסטית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor38" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/lovecat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד פיתחתי תודעה חתוליסטית

כל דקה אני רואה את הפח ממול, ומבין מה צפוי לי ביום שיגמר השקט האיום, הלכאורה שליו ונינוח, אבל בפועל רוחש מזימות נשיות. כי אצלנו אין צעקות ויללות בבית, כלפי חוץ אנחנו הזוג המושלם, חיים בשגרה נורמלית של חתול ובעליו, אבל אף אחד לא יאמין מה באמת קורה אצלנו מאחורי הדלת - ומתחת לפרוות הקטיפה

מאת: הגל השני של החתוליזם

אהבת אמת היא רק כיסוי למאבק בחתוליזם  (מקור)

חלמתי שאני חתול ורוצה להתגרש מהבעלים שלי. נכון, היתה בינינו אהבה גדולה. אבל עכשיו אני כבר לא יודע אם היא אי פעם באמת אהבה אותי, או שהכול היה ניצול רגשי. וכשהאהבה נעלמה יום אחד, היא לא התחלפה באדישות ושעמום, אלא הפכה לשנאה סמוייה וחשבונות לא פתורים, והכול כמובן ברמזים ואיומים סמויים כלפי החתול, כשכל דקה אני רואה את הפח ממול, ומבין מה צפוי לי ביום שיגמר השקט האיום, הלכאורה שליו ונינוח, אבל בפועל רוחש מזימות נשיות.

כי אצלנו אין צעקות ויללות בבית, כלפי חוץ אנחנו הזוג המושלם, חיים בשגרה נורמלית של חתול ובעליו, אבל אף אחד לא יאמין מה באמת קורה אצלנו מאחורי הדלת - ומתחת לפרוות הקטיפה. כשיום אחד אני קולט שכל הזמן הזה חייתי עם מפלצת, או לפחות עם אישה נכה רגשית, שלא יודעת לתת לחתול את מה שהוא זקוק לו. וככה הבנתי - שמגיע לי יותר! מגיע לי להיות חתול מאושר ומסופק. ואישה אנושית לעולם לא תוכל לתת לי מה שחתולה נותנת. עד שלבסוף התחלתי לדמיין חתולות בלילה, בזמן שאני במיטתה.

אני כבר לא יודע איך הגענו למצב הזה, אחרי שהיינו כל כך מאושרים. יום אחד היא נעלמת וחוזרת רק למחרת, ולא מספרת לי איפה היא היתה בלילה. אחר כך היא יוצאת לטיול בלעדי בחוץ ואני אכול קנאה בבית, מדמיין אותה עם חתולים אחרים. ובזמן האחרון אם אני בא לרגליים שלה היא אדישה כאילו הייתי חתול מפרווה סינתטית, ולא מלטפת לי את הזנב, ואפילו כבר לא מתפעלת ממנו. והמצב בבית על הפנים. אין יותר ג'וקים בבית שאוכל לתפוס ולהביא לה, והיא כבר לא מתרשמת מזה בכלל. ראיתי אותה זורקת דג מהמקרר לפח במקום לתת לי לאכול. אתם מבינים, היא מעדיפה את החתולים בפח על פניי! בערמומיותה היא הפרידה בתחילת יחסינו ביני לבין משפחתי וחבריי, ואין לי יותר קשר איתם, ובכך הפכה אותי לתלוי רק בה. בהתחלה היא פיתתה אותי במילות חיבה ובדגים, ואז, כשמיסדנו את יחסינו, והיה מאוחר מדי, וכשאני נעול מאחורי הדלת, החל מעגל של התעללות רגשית. בלילה היא הכי חמה ונחמדה ומזמינה אותי למיטתה, ובבוקר היא קרה וממהרת ועוזבת אותי ונעלמת עד לערב.

ואני כותב לבית המשפט: הבעלים שלי מזניחה ואלימה כלפיי רגשית מזה זמן רב. לא מלטפת אותי ולא אומרת לי שאני חתול טוב. שוכחת לשים לי מים בקיץ ואוכל אני מקבל רק אם אני חתול טוב. מגרשת אותי מהספה כשהיא מתיישבת ויוצאת לעבודה בלעדיי. יש לי חשד נורא שיש לה חתול אחר מחוץ לבית שהיא לא מספרת לי עליו. החום והאהבה שאני מעניק לה בבית איפשרו לה לצבור הון בעבודה על חשבוני ולכן מגיע לי מחצית מהרכוש המשותף, כולל מחצית מהמיטה שלה (בתמורה הולך לקראתה עם מחצית מארגז החול שלי). אבקש צו הרחקה לבעלים שלי כדי שלא יזרוק אותי לפח או לכלבים. לכן אני מבקש למסור אותה לצער בעלי חתולים, במקלט לבעלים מכים (או על כל פנים לא מלטפים), עד שיבוא חתול אחר לאסוף אותה משם, ובינתיים להשאיר אותי בדירה שלה, עד שאמצא לי פתרון חתולי ראוי או שהיא תיכנע לפשרה הוגנת ולא מקפחת. בתודה, חתול מסכן ועצוב, שלבו נשבר וזנבו נפול.

ועד שבית המשפט יתערב לטובתי, או לפחות ישלח לכאן עובדת סוציאלית של חתולים להציל אותי, אני מתחפר בספה ומנסה להבין איפה טעיתי, איפה הכל התחיל. איך התדרדרתי עד לכאן, מחתול גאה עם פרווה מבריקה לשבר כלי. ואני יושב באינטרנט וקורא את כתבי התנועה החתוליסטית ומבין שחייתי בתודעה כוזבת כל השנים. הוסללתי להאמין שאושרו של חתול הוא אושר הבעלים, ושאני שייך לאישה, ובפועל שירתתי אותה רגשית, אמנם תמורת תמיכה חומרית, אבל כזו שיצרה יחסי תלות ומרות ביני לבינה. שלא אני הבעיה אלא ההבנייה החברתית של חתול ששייך לבעלים. שכל העולם האנושי הוא קונספירציה נגד החתול. ולכן הם מתלבשים. לכן הם מדברים. כדי לבדל את עצמם. כדי לא להיות חתולים. שכל מטרת ההסדר הזה שאני שוכב בספה והיא מביאה לי אוכל הוא דיכוי החתול. שאני חייב לשחרר מתוכי את החתול הפנימי שלי, ולפתח את תודעת החתול לתודעה חתוליסטית. שזכותי למצוא לי בעלים אחרים שיעשו אותי חתול מאושר, שיעריצו אותי ואת כפות רגליי (הנהדרות!), שיגרמו לי לאהוב את גופי (כל חתול הוא יפה!), שיאהבו אותי אהבת אמת, ושזו לא בגידה אלא מימוש לגיטימי של חתוליותי - ואז אני מבחין בשכנה בחלון ממול.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ההתגלות השנייה - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut26" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/scapegoat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ההתגלות השנייה

לאט לאט אתה לומד להירדם בעמידה על רגל אחת בשיווי משקל על המקל, ולהתעלם מלחישות האזהרה המאיימות שממלאות את החושך בלילה. כשחייך תלויים במשהו, המוח יודע להסתדר. הנחשים מתחילים ללחוש סודות יותר ויותר איומים, כדי לפתות אותך - כמו להאזין לשיחת נשים על מין, שהופכת ליותר ויותר סנסציונית, ומלמדת אותך דברים שלא היית יודע לעולם

מאת: הצליין הצלוי

השעיר לעזאזל - ויליאם הולמן האנט  (מקור)

בראש ההר הקדוש גר כוהן ההר. אתה יוצא לדרכך אל ההר. קודם כל עליך לצאת ממקום יישוב, אך היישוב כבר גדול מאוד, וכל פעם שנגמר, הנה עוד בתים, וכמעט בלתי אפשרי להגיע לאופק. כשאתה מגביר את מהירות ריצתך, המכוניות עוקפות אותך אל האופק, ולכן אתה מנסה דווקא להזדחל לאטך, כאילו כדי לחמוק מבלי משים. כמו שחמקת מבלי משים מהאישה, כשהיית צריך לצאת מהבית, האישה שמתנגדת ומתחננת כבר שנים שתשכח מזה, מבטיחה ומוציאה ממך הבטחות, שעכשיו הפכו לשקר. או כמו שזחלת מחוץ למיטה, מקווה שהגוף העירום שלידך לא יתעורר, וימשוך אותך אליו בצורה שלא תוכל להתנגד לה, ויסכל את כל תוכניותך.

בחסות החשיכה, ודווקא בהיסח הדעת, אתה מצליח לצאת מאזור האדם, אך עוד עליך לעבור את המדבר. שם נחשים מחכים לך. לא ברור ממה חיים הנחשים, הרי אין אף אחד מלבדך שעובר שם, ולא יתכן שהם חיים רק ממך, אך המדבר ריק כולו. אתה נאלץ להתקדם רק באור היום הלוהט, כשאפילו הנחשים לא יוצאים החוצה, ובלילה מאזן את עצמך על מקל דק, שאם נחש יזחל עליו הדבר יהיה ניכר, וללא גורם ההפתעה, ותוכל לרוצץ את ראשו באבן. לאט לאט אתה לומד להירדם בעמידה על רגל אחת בשיווי משקל על המקל, ולהתעלם מלחישות האזהרה המאיימות שממלאות את החושך בלילה. כשחייך תלויים במשהו, המוח יודע להסתדר.

הנחשים מתחילים ללחוש סודות יותר ויותר איומים, כדי לפתות אותך - בדיוק במידה שאתה שומע בקושי משהו, אך שומע שיש משהו, ושומע מספיק כדי להבין שזה סוד שאתה פשוט חייב לשמוע, כמו להאזין לשיחת נשים על מין, שהופכת ליותר ויותר סנסציונית, ומלמדת אותך דברים שלא היית יודע לעולם. אחרי ארבעים יום בשמש הנוראה וארבעים לילה בחושך המפתה הנורא הרבה יותר, אתה מגיע למרגלות ההר.

אין זה הר מיוחד או שונה מהאחרים, ולמען האמת, אינך יכול לדעת שזה ההר. מלבד זאת שלקח לך ארבעים יום וארבעים לילה להגיע אליו. אתה מתחיל לטפס, והאבנים מתגלגלות ממרומי ההר, לפעמים מחטיאות אותך בקושי, ולפעמים נדמה לך שהן מושלכות לעברך, ולא סתם, אלא בידי הכהן בראש ההר. אך אתה עוד מתגעגע לאבנים כשמתחילים כדורי השלג.

נדמה שההר גבוה בהרבה ממה שהיה נדמה לכתחילה. מקץ שלושת ימים של טיפוס בלתי פוסק הדרך מגיעה לתוך למערה, שחובה לעבור בה כדי להמשיך מעלה לראש ההר, הכול כל כך תלול מסביב עכשיו, שמספיקה תנועה אחת לא נכונה, ותקפח את חייך, ולכן אתה דווקא שמח שהגעת למערה, עד שאתה מבין שהגעת למערת הכהן.

אתה אומר לכוהן: התגברתי על פיתויי הנשים, הנחשים, האדם והאבנים, והגעתי למקום, בזמן. אך הכוהן רוטן משהו לא ברור. הוא לא זוכר. או מעמיד פנים. הוא לא עורך טקסים, והמקל שבידו איננו כלי קדוש, אלא כלי הרג, ועתה אתה רואה בחושך כשעיניך מסתגלות מעט שאביזרי הקדושה אינם כלל אביזרי פולחן, אלא כלי זין, וכלי עינויים. המזבח הקטן הוא מין מיטה, עם ארבעה שרשראות בקרנותיו המחודדים, והמזבח הפנימי נראה כמין מכשיר אינקוויזיציה לא מזוהה. במקום תמונות הקודש העתיקות משמן מרוחות על הקירות נשים עירומות, וריח הקטורת הוא ריח רקבון ודם. אתה נרתע לאחור, אל התהום קרובה אל קצה המערה, והכוהן שהבחין בהתעניינותך, שגרמה בהכרח לכניסתך פנימה אל המערה, עומד עכשיו מצד הפתח ומחכה לך, כשמקל האלוהים מרוצץ הגולגלות בידו.

עיניך מתחדדות עכשיו, ובעומק המערה אתה מבחין באביזרים שצורתם מעידה בהם שנועדו לדבר מה מגונה, אך אינך יכול להבין מה. הוא בינתיים משתעמם מסקרנותך ומעלעל בספר, אך כשאתה מתקרב להציץ, אמנם כשהספר הפוך, אתה רואה שבמקום אותיות בשפת הקודש ספרו מורכב מאינספור תמונות קטנות של אברי מין, מגוון עצום של אברי מין ושדיים עגולים הם אותיותיו של הספר הזה, שנסגר לך כמעט על אפך, מרוב שסקרנותך הרחיקה לכת.

הכוהן מרעים: מי נתן לך רשות לבוא לכאן?

ואתה אומר: שמעתי את דבר האלוהים.

והכהן אומר: כיצד שמעת אם לא באת לכאן.

ועכשיו אתה כבר מבין שחלה טעות נוראה. אתה שואל: משרת האל, האם אתה השומר של הר האלוהים מפני האדם? מדוע זקוק לך האלוהים? תן לי לחזור ולא אשוב לעולם. האלוהים לא זקוק לקרבני.

אך הכוהן רק נוהם: ומנין לך שאיננו זקוק? ובעודו קושר אותי אל המזבח הוא אומר: לא על האלוהים אני שומר מפני האדם, אלא על האדם אני שומר מפני התגלות האלוהים שבהר.

תרבות וספרות