text:
התדרדרות הארץ

ויראליות: הקורונה כטיפשות רשתית (חלק א')

מהי תסמונת הכשל הישראלי הנרכשת, ומהי משמעותה לחסינות ויראלית?

מאת: כותב לא ויראלי

פרופ' הבלין מסביר על הצלחת המודל שלו לחזות התפרצות ויראלית באיטליה (!) בהרצאה בעברית מ-2014 (מקור)

פרופ' שלמה הבלין, חתן פרס ישראל בשנה שעברה, הוא המדען הישראלי המצוטט ביותר בעולם, דהיינו הויראלי ביותר ברשת המדעית, תכונה שיאה למי שתרומתו בחקר רשתות פתחה תחום מחקר עולמי חדש, ושעסק לא מעט בהתפשטות וירוסים ברשתות - הלא היא התפשטות ויראלית. בחברה נורמלית, האדם הזה היה מוכר יותר מביבי (הוא ודאי חשוב ומעניין ממנו בהרבה) - אבל אנו הרי חיים בחברת ביבי (שהידע שלו על התפשטות אקספוננציאלית נעצר ברמת כיתה ו' - בטור הנדסי). הבלין הוא שסיפק לראשונה בראשית שנות ה-2000 את ההסבר המתמטי לכך שצריך לחסן מעל 90% מהאוכלוסיה כדי ליצור חסינות ברשת חברתית מהתפשטות ויראלית, ולא כ-60%, כפי שהראתה התוצאה הקלאסית בתחום מתמטי זה (לידיעת הקורא ג'ונסון). על קצה המזלג, רשתות עולם אמיתיות הן (ככלל) רשתות עולם קטן מאוד, ולא סתם רשתות עולם קטן (הידועות מהטענה שלפיה יש פחות מ-6 דרגות הפרדה בין כל שני אנשים ברשת). הפער בין המאמר הזה לג'ונסון הוא לא 6 קליקים של אנשים שונים, אלא הרבה פחות (והוא מתנהג כמו יחס לוגריתמי כפול (!) ולא סתם לוגריתמי למספר האנשים ברשת).

כל זה נובע מקיומם של האבים (Hubs), דהיינו אנשים מעטים שיש להם קשרים למספר רב מאוד של אנשים, הרבה יותר מהממוצע ברשת - אותם אנשים שבהידבקותם מכניסים להסגר אלפי אנשים (פוליטיקאים למשל). אלו בדיוק אותם האבים שעמדו בבסיס אלגוריתם החיפוש של גוגל כאתרים מקושרים במיוחד, שבזכותם ניתן לדרג את שאר האתרים, ולקבל דירוג איכות ברשת האתרים (ולא, לא באמצעות ספירה פשוטה של הקשרים - פופולריות איננה זהה לאיכות!). אלו הם גם אותם אנשים מעטים עם אינספור עוקבים בפייסבוק, שהיו מאפשרים לדרג את האנשים בפייסבוק, ולבנות היררכיית איכות וחיפוש יעיל ברשת החברתית, שהיו חוסכות את ההתבהמות הנוכחית (לו צוקרברג היה דוקטורנט למתמטיקה כמו מייסדי גוגל ולא נושר באמצע תואר ראשון...). מדע הרשתות הוא תחום אינטרדיסציפלינרי לעילא, מעצם טבעו, והתובנות שלו חותכות כמעט כל מישור בחיינו (להבלין יש מאמרים חשובים בכל תחום מדעי: ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, אקלים, גיאולוגיה, מתמטיקה, מדעי המוח, כלכלה, מדעי המחשב וכו' - עניין כמעט בלתי נתפס בעידן ההתמחות הצרה). רשתות בעלות האבים (כמו רשת האינטרנט למשל, או רשת התעופה) הן חסינות במיוחד לניתוק קישוריות. לכן כדי לנתק רשתות כאלה ולמנוע לחלוטין התפשטות בהן צריך לנתק כמעט את כל הקשרים, מעל 99% מהקשרים בתוכם, ולא (נגיד) סתם 90% צנועים. סגר טוטאלי. אלא אם כן מטפלים בהאבים עצמם (עוד תוצאה של הבלין, שתרגומה לעולם האמיתי בוודאי לא ימצא חן בעיני פוליטיקאים).

על כל פנים, תוצאותיו של הבלין מהעשור האחרון ממש, על רשתות של רשתות, הן אלה שמסבירות את העומד להתרגש עלינו בעקבות הפלת רשת הקשרים החברתיים. בעולם האמיתי, איננו חיים ברשת אחת, אלא ברשת של רשתות רבות. בניגוד לחסינות הרבה של רשת אחת, שמתפרקת באופן הדרגתי ורציף, בעולם רשתות הרשתות מופיעה תופעה חדשה של שבירות, וזאת במעבר פאזה חד - נפילת רשת אחת מפילה רשתות רבות נוספות, במפל. תופעה זו היא שמסבירה את תופעת המוות עצמו - בקריסת מערכות הגוף (האדם מורכב מרשתות של רשתות, שכל אחת בפני עצמה חסינה ביותר, אך שילובן הוא שביר). תופעה זו היא גם שמסבירה את שבירות הכלכלה - ואת קיומה של תופעת המשבר הכלכלי.

אך האם מישהו שקל להתייעץ עם פרופ' הבלין (כדוגמא), המומחה העולמי היצירתי ביותר בתחום, בנוגע למשבר הרשתי הנוכחי? אפילו התובנה שמדובר במשבר רשתי איננה קיימת במוחם (הרשתי!) של מקבלי ההחלטות. על אחת כמה וכמה שלא פתחו את הנתונים למאמץ משותף של מאות חוקרי נתונים, מתמטיקאים ואנשי מדעי המחשב המומחים בהבנת רשתות והחיים בישראל (שהיא מרכז מוביל עולמי בתחום), שרבים מהם עולים ביכולת הניתוח והיצירתיות שלהם בהרבה על הטכנוקרטים המערכתיים שלנו (שלא לדבר על היכולת להרים במהירות אפליקציות וכלים לטיפול ממוחשב בבעיה). העיקר שביבי "מנהל" את המשבר - בכלים תפיסתיים של ילד, שהדבר הכי חכם שהצליח לחשוב עליו הוא פשוט להפיל את הרשת כולה (ברשת צריך לטפל בצורה רשתית - תוך ניהול סיכונים מבוזר היורד לפרטי פרטים בכלים עדינים בהרבה, באמצעות מיפוי מקיף של הקשרים ותגובות מיידיות. סתם להוריד את השאלטר היא גזירה שהציבור לא יכול לעמוד בה, ולכן לא יעמוד בה - הויראליות לא תישבר, רק הציבור). השיח הציבורי אינפנטילי כמובן בדיוק כמו ביבי - כל עם ראוי למנהיגיו. בואו נראה מנהיג מנסה להסביר לציבור מדיניות מסיבות מתמטיות או לפי תובנות העולות מן הדאטה (כל אחד יטען: אני יודע יותר טוב את "המתמטיקה של החיים" מכל פרופסור למתמטיקה). גם הצעדים שכן ננקטו מראים על אפס הבנה בכלכלה התנהגותית ובבניית תמריצים - הפנייה לאדם לדווח על עצמו מנוגדת לטבע האדם. אבל לנו הרי יש מי שמבין היטב את טבע האדם - ויודע שהפחד מנצח את השכל, כי כשפועלים בפאניקה האייקיו יורד פלאים (ולהפך).

מרגע שחיינו רושתו ללא תקנה, אנחנו חשופים לתופעות של התפשטות רשתית (גם טרומפ, #מי_טו והפייק-ניוז החלו כתופעה ויראלית כזאת), אך כל המנגנונים החברתיים והתפיסתיים שלנו שייכים לעולם היררכי (לכן אנחנו עסוקים בביבי), דהיינו לארכיטקטורה עצית ולא רשתית. הקורונה היא רק קדימון למשמעותה של התפשטות ויראלית ברשת, וחושפת את ערוותם ובורותם של הציבור הרחב ומנהיגיו במושגים בסיסיים בתחום (גם וירוס מחשבים יכול לגרום להרס בל יתואר, וגם לוירוס רוחני מתפשט - וחיינו רוויים בכאלה - יש משמעויות תרבותיות קשות). אולי הלקח החשוב ביותר מהוירוס הוא הצורך ללמד את תורת הגרפים - שם היסטורי מוטעה לגיאומטריה רשתית - כבר בבית ספר יסודי, במקום גיאומטריה אוקלידית. המדובר בתחום פשוט ביותר להבנה אינטואיטיבית, שכל ילד יכול לתפוס בו הוכחות יפהפיות, שתובנותיו רלוונטיות לחייו הרבה יותר ממשפט פיתגורס, ושהוא מבוא מצויין להמשך לימודי המתמטיקה המודרנית והאלגוריתמיקה - ולחשיבה מופשטת באופן כללי. כאשר המרחב הוירטואלי משמעותי לנו הרבה יותר מזה הפיזי - הגיע הזמן להחליף את הנדסת המישור בהנדסת הרשת. כך גם מנהיג שיכולותיו המתמטיות הן של בית ספר עממי - יהיה מסוגל לקבל איזשהו מושג על האתגרים מולם הוא עומד, וגם הציבור העממי עצמו יהיה מסוגל לתפוס לפחות את בורותו מול תופעות רשתיות, ולתמוך בצעדים עוד לפני שהוא רואה מול עיניו את הסיבות בפועל (כלומר - תמיד מאוחר מדי). על אינטלקטואלים שאינם יודעים מתמטיקה (ולכן משקיעים אינספור מילים בתובנות טריביאליות) - כבר דיבר אפלטון בזמנו כשתלה שלט בכניסה: לא בבית ספרנו. אין כניסה לאקדמיה למי שלא למד תורת הגרפים.

הבנה של התופעה הרשתית והוויראלית תהיה קריטית להתמודדות עם בעיות המאה הקרובה, ולתגובה מול אתגרים מהירים יותר מבעבר, ולצערינו - אולי מהירים יותר אף מהקורונה. המחקר מראה שיש לא מעט שניתן לעשות בארכיטקטורה של רשתות על מנת להפוך אותן לשבירות יותר או פחות, לפי הצורך. אך לצורך כך יש צורך בעולם מושגים מתאים ומעודכן. הפרדיגמה של העולם השתנתה והושטחה - ואילו הפרידמה המדינתית תקועה בעבר הישן והטוב וההיררכי. ישראל היהודית בעידן ביבי התייחסה לוירוס בהתאם לאתוס הרגיל הקסנופובי שלה, דהיינו כאיום המגיע מבחוץ (ללא בדיקות בתוך הקולקטיב), והיתה האומה הראשונה בעולם לבודד כל מי שבא במגע עם הגויים, והרגיעה את עצמה שכל המקרים הם הדבקות "מבחוץ" (למרות אינדיקציות הפוכות). חוסר התחכום של המדיניות הישראלית, ביחס הפוך לפאניקה (ולתאומתה - הפאניקה המוסרית), הוא המאפיין המרכזי שלה כבר שנים - ולנו הרי יש כבוד למסורת ישראל. בדיוק כמו בביטחון, שוב הועדפה מדיניות כוללנית גורפת ולא יעילה, עם נזקים סביבתיים ונלווים קשים (ופאתוס חלול), על פני מדיניות גרנולרית אפורה ויעילה - ומבוססת מיפוי ונתונים (וראו להבדיל: דרום קוריאה). מדוע? כי אצלנו יש "ערך גבוה לחיי אדם" (לשכלו ולרוחו - קצת פחות). גם לכסף יש ערך, כמובן, כפי שמוסגר במהירות הדיון כטרייד-אוף פשטני (ושקרי) בין "החיים עצמם" למקום ש-"טוב לחיות בו". כי רק חברה שאין בה מעמד חכמים, ושיש בה בוז מוחלט לניסיון, למומחיות ולמוניטין, יכולה לשקול להיפטר מהזקנים על מנת "לסייע לכלכלה" (הנה, פרופ' הבלין הוא למשל די זקן כבר... לא חבל על קרנות הפנסיה?). הרי כל ילד יודע איך לטפל בקורונה - לא הולכים לבית ספר. איזה מזל שבאמת ילד מטפל במצב.

המשך בחלק ב' - האנטיוירוס: על עתיד הרשת

אקטואליה אלטרנטיבית

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ויראליות: הקורונה כטיפשות רשתית (חלק א') - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia53" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shlomo.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ויראליות: הקורונה כטיפשות רשתית (חלק א')

מהי תסמונת הכשל הישראלי הנרכשת, ומהי משמעותה לחסינות ויראלית?

מאת: כותב לא ויראלי

פרופ' הבלין מסביר על הצלחת המודל שלו לחזות התפרצות ויראלית באיטליה (!) בהרצאה בעברית מ-2014  (מקור)

פרופ' שלמה הבלין, חתן פרס ישראל בשנה שעברה, הוא המדען הישראלי המצוטט ביותר בעולם, דהיינו הויראלי ביותר ברשת המדעית, תכונה שיאה למי שתרומתו בחקר רשתות פתחה תחום מחקר עולמי חדש, ושעסק לא מעט בהתפשטות וירוסים ברשתות - הלא היא התפשטות ויראלית. בחברה נורמלית, האדם הזה היה מוכר יותר מביבי (הוא ודאי חשוב ומעניין ממנו בהרבה) - אבל אנו הרי חיים בחברת ביבי (שהידע שלו על התפשטות אקספוננציאלית נעצר ברמת כיתה ו' - בטור הנדסי). הבלין הוא שסיפק לראשונה בראשית שנות ה-2000 את ההסבר המתמטי לכך שצריך לחסן מעל 90% מהאוכלוסיה כדי ליצור חסינות ברשת חברתית מהתפשטות ויראלית, ולא כ-60%, כפי שהראתה התוצאה הקלאסית בתחום מתמטי זה (לידיעת הקורא ג'ונסון). על קצה המזלג, רשתות עולם אמיתיות הן (ככלל) רשתות עולם קטן מאוד, ולא סתם רשתות עולם קטן (הידועות מהטענה שלפיה יש פחות מ-6 דרגות הפרדה בין כל שני אנשים ברשת). הפער בין המאמר הזה לג'ונסון הוא לא 6 קליקים של אנשים שונים, אלא הרבה פחות (והוא מתנהג כמו יחס לוגריתמי כפול (!) ולא סתם לוגריתמי למספר האנשים ברשת).

כל זה נובע מקיומם של האבים (Hubs), דהיינו אנשים מעטים שיש להם קשרים למספר רב מאוד של אנשים, הרבה יותר מהממוצע ברשת - אותם אנשים שבהידבקותם מכניסים להסגר אלפי אנשים (פוליטיקאים למשל). אלו בדיוק אותם האבים שעמדו בבסיס אלגוריתם החיפוש של גוגל כאתרים מקושרים במיוחד, שבזכותם ניתן לדרג את שאר האתרים, ולקבל דירוג איכות ברשת האתרים (ולא, לא באמצעות ספירה פשוטה של הקשרים - פופולריות איננה זהה לאיכות!). אלו הם גם אותם אנשים מעטים עם אינספור עוקבים בפייסבוק, שהיו מאפשרים לדרג את האנשים בפייסבוק, ולבנות היררכיית איכות וחיפוש יעיל ברשת החברתית, שהיו חוסכות את ההתבהמות הנוכחית (לו צוקרברג היה דוקטורנט למתמטיקה כמו מייסדי גוגל ולא נושר באמצע תואר ראשון...). מדע הרשתות הוא תחום אינטרדיסציפלינרי לעילא, מעצם טבעו, והתובנות שלו חותכות כמעט כל מישור בחיינו (להבלין יש מאמרים חשובים בכל תחום מדעי: ביולוגיה, פיזיקה, כימיה, אקלים, גיאולוגיה, מתמטיקה, מדעי המוח, כלכלה, מדעי המחשב וכו' - עניין כמעט בלתי נתפס בעידן ההתמחות הצרה). רשתות בעלות האבים (כמו רשת האינטרנט למשל, או רשת התעופה) הן חסינות במיוחד לניתוק קישוריות. לכן כדי לנתק רשתות כאלה ולמנוע לחלוטין התפשטות בהן צריך לנתק כמעט את כל הקשרים, מעל 99% מהקשרים בתוכם, ולא (נגיד) סתם 90% צנועים. סגר טוטאלי. אלא אם כן מטפלים בהאבים עצמם (עוד תוצאה של הבלין, שתרגומה לעולם האמיתי בוודאי לא ימצא חן בעיני פוליטיקאים).

על כל פנים, תוצאותיו של הבלין מהעשור האחרון ממש, על רשתות של רשתות, הן אלה שמסבירות את העומד להתרגש עלינו בעקבות הפלת רשת הקשרים החברתיים. בעולם האמיתי, איננו חיים ברשת אחת, אלא ברשת של רשתות רבות. בניגוד לחסינות הרבה של רשת אחת, שמתפרקת באופן הדרגתי ורציף, בעולם רשתות הרשתות מופיעה תופעה חדשה של שבירות, וזאת במעבר פאזה חד - נפילת רשת אחת מפילה רשתות רבות נוספות, במפל. תופעה זו היא שמסבירה את תופעת המוות עצמו - בקריסת מערכות הגוף (האדם מורכב מרשתות של רשתות, שכל אחת בפני עצמה חסינה ביותר, אך שילובן הוא שביר). תופעה זו היא גם שמסבירה את שבירות הכלכלה - ואת קיומה של תופעת המשבר הכלכלי.

אך האם מישהו שקל להתייעץ עם פרופ' הבלין (כדוגמא), המומחה העולמי היצירתי ביותר בתחום, בנוגע למשבר הרשתי הנוכחי? אפילו התובנה שמדובר במשבר רשתי איננה קיימת במוחם (הרשתי!) של מקבלי ההחלטות. על אחת כמה וכמה שלא פתחו את הנתונים למאמץ משותף של מאות חוקרי נתונים, מתמטיקאים ואנשי מדעי המחשב המומחים בהבנת רשתות והחיים בישראל (שהיא מרכז מוביל עולמי בתחום), שרבים מהם עולים ביכולת הניתוח והיצירתיות שלהם בהרבה על הטכנוקרטים המערכתיים שלנו (שלא לדבר על היכולת להרים במהירות אפליקציות וכלים לטיפול ממוחשב בבעיה). העיקר שביבי "מנהל" את המשבר - בכלים תפיסתיים של ילד, שהדבר הכי חכם שהצליח לחשוב עליו הוא פשוט להפיל את הרשת כולה (ברשת צריך לטפל בצורה רשתית - תוך ניהול סיכונים מבוזר היורד לפרטי פרטים בכלים עדינים בהרבה, באמצעות מיפוי מקיף של הקשרים ותגובות מיידיות. סתם להוריד את השאלטר היא גזירה שהציבור לא יכול לעמוד בה, ולכן לא יעמוד בה - הויראליות לא תישבר, רק הציבור). השיח הציבורי אינפנטילי כמובן בדיוק כמו ביבי - כל עם ראוי למנהיגיו. בואו נראה מנהיג מנסה להסביר לציבור מדיניות מסיבות מתמטיות או לפי תובנות העולות מן הדאטה (כל אחד יטען: אני יודע יותר טוב את "המתמטיקה של החיים" מכל פרופסור למתמטיקה). גם הצעדים שכן ננקטו מראים על אפס הבנה בכלכלה התנהגותית ובבניית תמריצים - הפנייה לאדם לדווח על עצמו מנוגדת לטבע האדם. אבל לנו הרי יש מי שמבין היטב את טבע האדם - ויודע שהפחד מנצח את השכל, כי כשפועלים בפאניקה האייקיו יורד פלאים (ולהפך).

מרגע שחיינו רושתו ללא תקנה, אנחנו חשופים לתופעות של התפשטות רשתית (גם טרומפ, #מי_טו והפייק-ניוז החלו כתופעה ויראלית כזאת), אך כל המנגנונים החברתיים והתפיסתיים שלנו שייכים לעולם היררכי (לכן אנחנו עסוקים בביבי), דהיינו לארכיטקטורה עצית ולא רשתית. הקורונה היא רק קדימון למשמעותה של התפשטות ויראלית ברשת, וחושפת את ערוותם ובורותם של הציבור הרחב ומנהיגיו במושגים בסיסיים בתחום (גם וירוס מחשבים יכול לגרום להרס בל יתואר, וגם לוירוס רוחני מתפשט - וחיינו רוויים בכאלה - יש משמעויות תרבותיות קשות). אולי הלקח החשוב ביותר מהוירוס הוא הצורך ללמד את תורת הגרפים - שם היסטורי מוטעה לגיאומטריה רשתית - כבר בבית ספר יסודי, במקום גיאומטריה אוקלידית. המדובר בתחום פשוט ביותר להבנה אינטואיטיבית, שכל ילד יכול לתפוס בו הוכחות יפהפיות, שתובנותיו רלוונטיות לחייו הרבה יותר ממשפט פיתגורס, ושהוא מבוא מצויין להמשך לימודי המתמטיקה המודרנית והאלגוריתמיקה - ולחשיבה מופשטת באופן כללי. כאשר המרחב הוירטואלי משמעותי לנו הרבה יותר מזה הפיזי - הגיע הזמן להחליף את הנדסת המישור בהנדסת הרשת. כך גם מנהיג שיכולותיו המתמטיות הן של בית ספר עממי - יהיה מסוגל לקבל איזשהו מושג על האתגרים מולם הוא עומד, וגם הציבור העממי עצמו יהיה מסוגל לתפוס לפחות את בורותו מול תופעות רשתיות, ולתמוך בצעדים עוד לפני שהוא רואה מול עיניו את הסיבות בפועל (כלומר - תמיד מאוחר מדי). על אינטלקטואלים שאינם יודעים מתמטיקה (ולכן משקיעים אינספור מילים בתובנות טריביאליות) - כבר דיבר אפלטון בזמנו כשתלה שלט בכניסה: לא בבית ספרנו. אין כניסה לאקדמיה למי שלא למד תורת הגרפים.

הבנה של התופעה הרשתית והוויראלית תהיה קריטית להתמודדות עם בעיות המאה הקרובה, ולתגובה מול אתגרים מהירים יותר מבעבר, ולצערינו - אולי מהירים יותר אף מהקורונה. המחקר מראה שיש לא מעט שניתן לעשות בארכיטקטורה של רשתות על מנת להפוך אותן לשבירות יותר או פחות, לפי הצורך. אך לצורך כך יש צורך בעולם מושגים מתאים ומעודכן. הפרדיגמה של העולם השתנתה והושטחה - ואילו הפרידמה המדינתית תקועה בעבר הישן והטוב וההיררכי. ישראל היהודית בעידן ביבי התייחסה לוירוס בהתאם לאתוס הרגיל הקסנופובי שלה, דהיינו כאיום המגיע מבחוץ (ללא בדיקות בתוך הקולקטיב), והיתה האומה הראשונה בעולם לבודד כל מי שבא במגע עם הגויים, והרגיעה את עצמה שכל המקרים הם הדבקות "מבחוץ" (למרות אינדיקציות הפוכות). חוסר התחכום של המדיניות הישראלית, ביחס הפוך לפאניקה (ולתאומתה - הפאניקה המוסרית), הוא המאפיין המרכזי שלה כבר שנים - ולנו הרי יש כבוד למסורת ישראל. בדיוק כמו בביטחון, שוב הועדפה מדיניות כוללנית גורפת ולא יעילה, עם נזקים סביבתיים ונלווים קשים (ופאתוס חלול), על פני מדיניות גרנולרית אפורה ויעילה - ומבוססת מיפוי ונתונים (וראו להבדיל: דרום קוריאה). מדוע? כי אצלנו יש "ערך גבוה לחיי אדם" (לשכלו ולרוחו - קצת פחות). גם לכסף יש ערך, כמובן, כפי שמוסגר במהירות הדיון כטרייד-אוף פשטני (ושקרי) בין "החיים עצמם" למקום ש-"טוב לחיות בו". כי רק חברה שאין בה מעמד חכמים, ושיש בה בוז מוחלט לניסיון, למומחיות ולמוניטין, יכולה לשקול להיפטר מהזקנים על מנת "לסייע לכלכלה" (הנה, פרופ' הבלין הוא למשל די זקן כבר… לא חבל על קרנות הפנסיה?). הרי כל ילד יודע איך לטפל בקורונה - לא הולכים לבית ספר. איזה מזל שבאמת ילד מטפל במצב.

המשך בחלק ב' - האנטיוירוס: על עתיד הרשת

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סיפורה של מלכה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor53" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/queenstory.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סיפורה של מלכה

היא תהיה הפנים שלי החוצה כלפי העולם, השריון שלי, הפרונט - ואני אבלע בתוכה, ורק מדי פעם אציץ החוצה דרך הקסדה ואחזור מייד להתחבא פנימה. בדיוק כמו חתול שמפחד לצאת מהבית, או חרדי שמפחד לצאת בשאלה, או חלמן שמפחד לצאת מהמיטה, או כותב שמפחד לצאת מהמחשב, או עיגול שמפחד לצאת מהקווים השחורים - או גבר עם פנטזיה להיות בתוך אישה. ואני יוצא למסע אמיץ, נועז ואקספרימנטלי לחיפוש מלכת החלומות שלי, לפי קוד האבירות היהודי

מאת: אביר חלומותיי שבא מאגדה אחרת

קתרינה הגדולה  (מקור)

חלמתי שאני מחפש לי פטרונית, שתאהב את החלומות ותתווך ביני לעולם. למה אישה? כי אני שונא גברים. ולא מסתדר איתם. אז למה שהספרות החלומית לא תהיה כמו הספרות החצרונית? כל מה שאני צריך זו מלכה אחת אמיתית, כמו בימי הביניים, אבל הפעם מלכה של עידן המידע. ואז האהבה החצרונית תהפוך לאהבה היחצנית: היא תהיה הפנים שלי החוצה כלפי העולם, השריון שלי, הפרונט - ואני אבלע בתוכה, ורק מדי פעם אציץ החוצה דרך הקסדה ואחזור מייד להתחבא פנימה. בדיוק כמו חתול שמפחד לצאת מהבית, או חרדי שמפחד לצאת בשאלה, או חלמן שמפחד לצאת מהמיטה, או כותב שמפחד לצאת מהמחשב, או עיגול שמפחד לצאת מהקווים השחורים - או גבר עם פנטזיה להיות בתוך אישה.

ואני יוצא למסע אמיץ, נועז ואקספרימנטלי לחיפוש מלכת החלומות שלי, לפי קוד האבירות היהודי. אבל כבר ברור לי שחלום זה לא יהיה, ושמדובר במבצע חשאי מיוחד ומסובך מאין כמוהו. כי קודם כל יש לצאת מהשכיבה ומהישיבה ולאתר (בספרייה?) את הדרקון המפלצתי של עידנינו, שמאיים על המלכה ועל כל הממלכה. ואז יש לנצח אותו במגרש שלו, החילוני, בעזרת טריקים שלמדתי בגמרא, ולהציל את המלכה באמצעות פלפול יצירתי קטלני, שהדרקון לא מבין מאיפה זה בא לו, וגורם לו לקרוס תחתיו. ואז היא תתאהב בי, האביר השחור של החלומות, כי אני גבר-גבר חילוני ולא נעבך חרדי, בתזמון מופלא להחלטה להעניק לי אותה כפרס, ובכך להגשים את השילוש הקדוש, מאז ימי הביניים ועד ימינו (בינתיים): מין, כסף ואלימות (כלומר כל מה שאין לי מושג בו). ורק אז - אוכל לממש את אהבתי ואת תוכניתי להיעלם בתוכה ולא לחזור, ורק מדי פעם להוציא לשון אש דרך הגרון שלה, ולשרוף את מי שקורא לה שמנה (ולא מכבד את זה שאני בפנים - ואת זכותה של מלכה על גופה). ואני שוכב במיטה וחושב: מהו הדרקון הגדול של זמננו? מיהי המפלצת הגדולה של העידן שלנו, שנושפת אש ועשן כל הזמן, ומאיימת לבלוע הכל, ומכניסה תחת כנפיה את כל העולם? יש רק מועמדת אחת: פייסבוק! לכן אני צריך למצוא את הבטן שלה, ולתקוע בה רומח ממש ארוך, ואז כל הממלכה תנשום לרווחה.

אבל אני מתחיל לחשוב שזה מסוכן מאוד לדקור בחרב ארוכה מאוד באמצע הפייסבוק, בבטן הרכה שלה. כי המצב כיום כזה חמור, עם כזאת הזנחה בעולם האצילות, שכנראה הדרקון בלע מזמן את המלכה האצילה, ואני עלול להרוג אותה בפנים. זו בוודאי לא הדרך הנכונה לתוך ליבה של המלכה. עדיף שהדרקון יאכל גם אותי, ואז עם המספריים של הציפורניים (באמת מאיפה שיהיה לי רומח?) אגזור בזהירות את דרכי החוצה, אחרי שאמצא בתוכו את המלכה. ואני פותח את פייסבוק, והופ הופ הופ רץ עם המספריים וקופץ דרך הלוע שלה פנימה - ואמנם האש שורפת אותי לגמרי, אבל אני כבר שחור, מה תעשו לי. ואני נבלע בתוך מפלצת הפייסבוק, בין כל מיני אגפים נסתרים ופיצ'רים עלומים ואלגוריתמים סודיים, עמוק בתוך היישות הדמונית הדומיננטית של ימינו, ומתחיל לחפש איברים פנימיים, בתוך החושך. הסוס של האביר של עידן המידע הוא סוס טרויאני.

ובאמת, זו מפלצת מוזרה מאוד, שונה מכל מה שידוע למדע, ואפילו המדע הימי ביניימי. ואני מתחיל לחתוך את דרכי בציפורניים (כי אבדו לי המספריים, ולכן הציפורניים גדלו מאוד). פה אני דוקר איבר והוא משפריץ עלי חומר שחור סודי של מישהו, ושם אני מוציא קצת דם מטפטף של מישהו שעבר לינצ'טרנט, אבל גם הדם שחור, ואני חותך איזה כבל פה, כדי לעבור, איזה צינור מידע שם, לראות מה זה עושה, מעניין, אולי תקלה עולמית, ואפילו מנסה לדגדג אותה מבפנים - והאיברים כולם פתאום רוטטים ומתנודדים ומקפיצים אותי והרשת גועשת באיזו שערוריה מטופשת, אבל אז אני נתקף פחד שהמפלצת לא תתקע גרעפס - ואני אמחץ. וכך אני ממשיך לחפש בתוכה, וחושב שאף אחד לא היה כזה אבירי מעולם, להילחם במפלצת מתוך המפלצת, וזו מפלצת מסובכת להפליא. עד שבסוף אני מתחיל להתקדם לאיזה אור ורוד עמום בתוך השחור, שעכשיו כבר נדמה לי שהוא ממש שם, ורך יותר. אולי זה האזור של המלכה?

ואני מגיע להתפצלות במפלצת ונאלץ לבחור: יש שני כיוונים ורודים עמומים ועגולים, ואני יכול ללכת רק לאחד מהם, ימין או שמאל? איזה מביניהם יוביל למלכה האמיתית? למרות ששניהם נראים לי בדיוק אותו דבר. לכן הבחירה יכולה להיות רק אידיאולוגית, כי באמת אין הבדל, זה בדיוק אותו די.אנ.איי, וכדי לא להיתקע בבחירה אני עושה את ההפך: אנ-דנ-דינו. ואני שוחה בתוך התווך השומני הימני במשך ימים, הוא צמיגי מאוד, עד שאני מגיע אל סופו, בתקווה שכאן סוף סוף המעבר אל המלכה, או אולי היציאה, והנה אני רואה שראשו חסום בכפתור ענק, כי בסופו של דבר גם הימין, כשמגיעים לראש, הוא חרדי עם כובע. ואני מבין שטעיתי בפנייה ונאלץ לעשות את כל הדרך חזרה, ושוחה בתוך השמאל, שהוא שומני לא פחות, והנה גם בראש השמאל, יש כפתור ענק בצורת כובע, שחוסם הכול, גם הם חרדים, רק מצד שמאל. סימטרי לחלוטין. ואני מתיישב מיואש ליד החלק העליון של השמאל, ולא מבין לאן ללכת מכאן. איפה היציאה? איפה המלכה שהבטיחו לי? ורק אז פתאום נופל לי האסימון: אני בתוך השדיים.

אם כך, יש רק דרך אחת להסביר את זה, ולא באמצעות אנטומיה של דרקון - אני כבר בתוך המלכה. ואני מבין שעליי עכשיו לחתור למטה, למטה למטה, עוד ועוד, לחור השחור, שם היציאה שממנה לא ארצה לצאת לעולם, אלא רק להציץ לעולם. שם מקומו של עיגול שחור. שם החלום, המיטה והבית של חתול הבית - ושם האדונית תתענג עליי כל הימים. ורק דבר אחד אני לא מבין. מתי הספקתי להיבלע בתוך המלכה, בלי שאבחין? מה, יכול להיות שהיא חיכתה עם פה פעור בתוך הגרון של דרקון הפייסבוק, וכשקפצתי פנימה לתוך האש ואיבדתי את המספריים, בעצם נבלעתי פעמיים, פעם אחר פעם, בגרון שבתוך גרון - ולא שמתי לב? ורק אחרי שבועות של נדודים, עמוק בתוך השחור משחור של הבטן, אני קולט בייאוש את המצב האמיתי: אין בכלל דרקון. פייסבוק היא המלכה, והמלכה היא עצמה המפלצת, והמפלצת - היא מלכתי. ואני בתוכה - ללא מוצא, לכוד לעולמים.

חיי לילה


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מי יחליף את בני ציפר? - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tunnel.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מי יחליף את בני ציפר?

האויב הגדול של הגרוע - זה היותר גרוע

מאת: הכלבה

כבר סידרנו הרכבת בואו ילדים לשבת הקטר כבר מצפצף  (מקור)

לאחרונה חגג בני שלנו במזל טוב יום הולדת 66. עימו חגגה הקהילה הספרותית כולה: עוד שנה - משהו כמו חמישים שבועות וקצת - ל-"מניֶק", כמו שאומרים בצבא כשמחכים לשחרור. לא שעשיתי צבא, רק שירות לאומי, אבל כמנהג החוגרים האומללים אני וזוגתי מסמנות כל שבוע בטבלת היאוש עד להגעתו של העורך המיתולוגי לגיל הפנסיה, ואז הרפובליקה הספרותית הישראלית כולה תישא אותו על כפיים ותברכו כפי שמברכים ילד שהגיע לגיל מצוות: ברוך שפטרנו מעונשו של זה. אך לא רק יאוש יש בטבלה אלא גם חשש. יכול להיות יותר גרוע - והרבה. כפי שכותבים באותם מגדלי שמירה מיתולוגיים (עליהם סיפר לי החבר הקרבי שלי דאז): האור שנדמה לך שמופיע בקצה המנהרה - זו הרכבת שבאה ממול.

מה דעתכם על ליסה פרץ כעורכת תרבות וספרות? מה דעתכם על המבקר הקבוע הכמעט יחיד במוסף - ברקוביץ'? בעצם, איזה דור המשך גידל ציפר בתוך העיתון, את מי טיפח הביבי הספרותי שלנו? מי הגדעון סער שלו? כי ברור שתחתיו לא צמח אף אדם שיכול להחליף אותו, בשיטת נתניהו, וכל מי שכוכבו דרך או היה ניתן לטפח לצורך כך הועזב למפלגה אחרת. האם יהיה יבוא מחוץ ל-"הארץ"?

השאלה מי יהיה העורך החדש של "תרבות וספרות" ביום שאחרי בני היא שאלה יותר קריטית לרפובליקה הספרותית מאשר השאלה מי יחליף את בני השני לרפובליקת הבננות הישראלית. יש לה פוטנציאל להשפעה מצטברת משמעותית על דמותה של הספרות הישראלי בעשורים הקרובים - עוד פפיון אחד או כובע ליצן וכבר לא נכיר את פרצופנו במראה. הסוגיה היתה אמורה להיות נושא לדיון מרכזי בשיח הספרותי, מחשש למחטף מוטה טראפיק (כנהוג ב-"הארץ") שסופו בכיה לדורות (טוב, לא נגזים. ציפר כיהן בתפקידו רק דור וחצי), אך בפועל - שתיקה. כמי שהספרות העברית יקרה לליבה, הייתי מצפה מבכירי סופרינו ומשוררינו לגשת לעורך הארץ ולמו"ל עם רשימת שמות ראוייה ופומבית, ולמנוע מראש את הביזיון, שיש רגליים לחשש שהוא מתוכנן (כגראנד פינאלה מוקיוני, בבחינת "עוד תתגעגעו אלי").

ובכן, על מי אנו מהמרות בבורסת השמות? נתחיל עם תסריט גבי אשכנזי החוזר לרמטכלות מהגמלאות לשקם את המערכת. הלוואי שיצחק לאור היה מסוגל לקחת על עצמו את המשימה. יש לו ניסיון רב שנים כעורך מטעם, והוא גם יזכה לתמיכה של ציפר, שלפני ההסתבכות ההומו-אירוטית שלו עם ביבי היה מסובך בקשר מעריץ ללאור. טעמו הספרותי של לאור איננו לטעמנו, אך אין ספק שהוא בחירה ראויה, בוודאי בהשוואה לאלטרנטיבות. לאור גם כותב טורים ספרותיים נפלא, מהטובים שהיו אי פעם ב-"הארץ" (בטורים פוליטיים הוא דווקא לא מהמבריקים. עניין משונה רק לכאורה, אם נחשוב על השירה שלו). זו גם בחירה שתאפשר ללאור לגדל יורש ראוי, ויש לו דווקא טעם לא רע בצעירים.

שני תרחישי אימה, האחד יותר גרוע מהשני, הם רועי (חסן, וצ'יקי ארד). מצמרר לדמיין את המוסף תחת עריכתם, ולכן לא נדמיין זאת. דורי מנור - קצת יותר טוב. תרחיש עדיף בהרבה הוא החזרתם של המבקרים המוערכים והוותיקים - שפרשו בטריקת דלת מציפר - לתפקיד העורך: אריק גלסנר הראה נטיות עריכתיות לאורך השנים ביוזמות שונות, ומסקרן מאוד כיצד יראה מוסף בעריכתו של אורין מוריס. אך התרחיש הטוב ביותר, אליו נשואות עינינו, והוא אף מתבקש (כשחושבים על זה לעומק), הוא לקחת את העורך החרוץ, הידען והאנין ביותר בארץ, שמוציא את כתב העת הספרותי הטוב ביותר בארץ, וכותב גם ביקורות ספרותיות בהארץ שזוכות לטראפיק רב, ולמנות אותו לעורך "תרבות וספרות".

הבעיה המרכזית של יהודה ויזן היא שהוא (בניגוד לציפר) מצומצם מדי בטעמו, וידיר קולות רבים מדי מ-"תרבות וספרות". אבל אין מועמד מושלם, ותיקון יתר הוא חלק מכל תהליך של תיקון והעלאת הסטנדרטים שנחוץ אחרי ההזנייה הנוכחית. מהלך כזה יחזיר עטרה ליושנה למוסף, ישיב למערכת הספרותית את העומק התרבותי והכבוד למסורתה, ויזריק בטחון עצמי מחודש לספרות העברית. לוויזן יש אויבים רבים והוא מייצר אותם בסיטונות, וזה יגרור המולה תמידית שתביא אינסוף טראפיק, אך הפעם מהסיבות הנכונות - מאבק על הנוסח הראוי ועל הפואטיקה של המקום והזמן הזה. אנו מקוות שנטייתו המוגזמת של ויזן לפסול באופן גורף יוצרים שאינם לטעמו תתמתן לאורך השנים ועם הבגרות שמביא התפקיד, ורואות לכך סימנים כבר כיום. אצל הכלבות שמים "ויזן" בקלפי.

לבסוף, כמה מילות הספד מוקדמות על עידן ציפר. המוסף בעריכתו היה עדיין הטוב ביותר במוספי סוף השבוע, והוא שמר על ראש פתוח למדי לאורך השנים ולא התקבע (מעלה לא מבוטלת לאחר כל כך הרבה שנים. הוא מונה לפני שנולדתי!). אינני יודעת עד הסוף עד כמה מכופף אותו העורך הראשי - שהודה שהוא חולם על מדדי טראפיק גם בלילות - תחת סד הקליקים והקליקבייטים ולכן קשה לשפוט את הכרעותיו (הוא לא מהאמיצים מול דמויות סמכות). אך הטאוטולוגיה עומדת בעינה: כל כהונה ארוכה מדי - היא ארוכה מדי. סבא שלי חולה הסרטן ביקש שאצביע לגנץ כי הוא רוצה לראות את ביבי הולך לפני שהוא מת. אני מחכה לראות את ציפר הולך הביתה - ומאחלת לו ימים ארוכים, והלוואי שיספיק להתמנות בשלהי עידן ביבי לראש המכון הישראלי בקהיר כפי שהוא מבקש, שם יהנה מהלבנטיניות ומכל טוב מצרים ובניה תחת חסות דיפלומטית. צירוף קוסמי מוזר אולי יביא לכך שכל זה יקרה ביחד, בעוד פחות משנה. בכל מקרה, הדבר הטוב ביותר הוא לקצוב מראש את כהונת העורך הבא, מכאן ולהבא, לארבע שנים.

ביקורת הארץ


text:
התדרדרות הארץ

יום שישי: חלומות פילוסופיים

מתודה של הפילוסופיה כמערכת ולא כאוסף תורות | הטכנולוגיה, השפה, האינטליגנציה, התודעה - כאבולוציה של הלמידה עצמה | האבולוציה של הלמידה היא האבולוציה של האדם | הלמידה מסדר הכי גבוה - כהגדרת הפילוסופיה | על היעילות הבלתי סבירה של הפיזיקה והטבע במתמטיקה | הכלל השלישי של הלמידה | הכלל הרביעי של הלמידה | היישום של הכלל הרביעי על המתמטיקה כדרך לפתרון שאלות אי-אפשרות | פילוסופיה של המתמטיקה כלמידה | פילוסופיה של המדע כלמידה: במקום פרדיגמות - הכלל השני של הלמידה ("בתוך המערכת") | הקשר בין הלמידה למושג היהודי של ה-"ברית" | התרומה של ההיסטוריזציה של המערכת ללמידה, כהמשך להגל ולגניאלוגיה הניטשאנית | כיוונים עתידיים לפילוסופיה של הלמידה | מה היה לפני הלמידה בפילוסופיה? - קיצור תולדות הלמידה | בשביל מה באנו לעולם? - ללמוד

מאת: סוף מחשבה בלמידה תחילה

החשיבה כקליפה - מתחתיה הלמידה. החשיבה כחזית - מאחוריה הלמידה (מקור)

* הלמידה תשפיע על כל הפילוסופיה, כי היא תהפוך לחלק מהמתודה הפילוסופית: איך הפילוסוף הגיע לזה. כלומר לא רק הנימוקים שלו מתוך עולמו, אלא גם תיאור חיצוני איך הגיע לעולמו, יחשבו לעבודת הפילוסוף. מדוע, למשל, דווקא העתיד, ולא העבר, בגישת הפילוסופיה של העתיד. ומה היה קורה אם היה נבחר זמן אחר, למשל הווה מתמשך או עבר מושלם. מדוע דווקא האני אצל דקארט, ואיזה אופציות נוספות יש (אתה, הוא, הם, נקבה), וכיצד כל אחת יוצרת פילוסופיה אחרת. הפילוסוף לא רק יציג את תוך שיטתו, אלא גם את קשריה המערכתיים החיצוניים בתוך הפילוסופיה כתחום בהתפתחות, ויסביר אילו כיוונים מהעבר הובילו אליו ויציג כיוונים עתידיים ממנו. ככה הפילוסופיה תובן לא כמקבץ שיטות ואוסף יצירות, אלא כמערכת, כמו המתמטיקה.

* בפילוסופיה של המיינד - התודעה כמנגנון למידה. הלמידה היא שיוצרת את התודעה וזה פתרון חידת התודעה. והחידה הבאה, של האינטליגנציה, תיתפס כלמידה לא אישית, בניגוד ללמידה אישית. אבל מה שמתחת גם לתודעה וגם לאינטליגנציה הוא מנגנון הלמידה של המוח, ולכן שתי תופעות נפרדות אלו, לכאורה בלתי תלויות, הופיעו באבולוציה יחד. ומה הוביל אליהן? הלמידה של השפה. כי בניגוד לבעלי חיים השפה תמיד נלמדת. ומה הוביל ליכולת ללמוד שפה? הטכנולוגיה, היכולת להשתמש בכלים וללמוד להשתמש בהם. כלומר הטכנולוגיה היא לא מאפיין חדש של האדם, שיזכר כסוף האדם, אלא גם כתחילתו, מה שיצר את האדם. והשפה היא הטכנולוגיה הרוחנית הראשונה - כלי חברתי. כי הלמידה של השימוש בכלים היא למידה חברתית, ממורה לתלמיד, וכלי הלמידה הוא השפה. ומדוע הלמידה החברתית קדמה לאישית? כי למידה היא תמיד בתוך המערכת. והחברה היא המערכת. ורק בסוף היחיד נוצר גם הוא כמערכת - ולכן התאפשרה למידה בתוכו.

* ניתן לראות כאן עליה כל פעם בסדר של תופעת הלמידה: מסדר ראשון של למידה (טכנולוגיה) לסדר שני של למידה של למידה (שפה) לסדר שלישי של למידה של למידה של למידה (אינטליגנציה) לסדר רביעי של למידה של למידה של למידה של למידה (תודעה). וכל זה מתאפשר מטבעה המושאי של הלמידה כלמידה של, או למידה על, ולכן אפשר לחבר ללמידה על למידה, למידה על למידה על למידה, וכו'. והלמידה על התודעה היא כבר התרבות, ובתוכה הלמידה מסדר שלישי על השפה היא הספרות, והלמידה מסדר רביעי על הטכנולוגיה היא המדע. והלמידה על התרבות היא האמנות. ומהי הלמידה מסדר שני על האינטליגנציה בתוך התרבות? הפילוסופיה.

* הפיסיקה היא הבסיס למתמטיקה - ולא להפך. הסיבה שיש מתמטיקה היא הפיזיקה. ולכן בעיית היעילות הבלתי סבירה של המתמטיקה בפיזיקה ובמדע היא בעיית בדיחה, שנובעת מאידיאליזם פילוסופי גרוע. מה שנכון הוא - היעילות של הפיזיקה במתמטיקה.

* הזמן-חלל הוא לא תופעה בסיסית, גם לא החומר, גם לא חוקי הטבע, ואפילו לא המתמטיקה. הם כולם נובעים מהתופעה הבסיסית של הלמידה. הלמידה היא המתווכת בין שכבת האינפורמציה, הטריביאלית בתיאור היקום, לבין המורכבות של היקום. בלי למידה לא היה כלום, שום דבר לא היה נבנה או מחזיק מעמד או מתפתח. הלמידה היא העיקרון הבסיסי ביותר של היקום (אפילו לא חוק, ואפילו לא תכונה מתמטית). הזמן נובע מהתפתחות הלמידה, מכך שיש בה שלבים (אין רצף בעולם) והתקדמות - ולכן יש לו כיוון. החד-כיווניות של ההכוונה היא הגורמת לציר הזמן, והוא נובע כאשלייה בגלל הלמידה. המרחב נובע מהלמידה במערכת. בתוך המערכת - מכאן נובע היקום, ולכן אין מחוץ ליקום, זו הלמידה הכללית ביותר, והמערכת הגדולה ביותר. חוקי הטבע לא עברו במקרה פיין-טיונינג, או בגלל העיקרון האנתרופי המגוחך, אלא בעקבות למידה. היה שלב למידתי שקודם לוגית למפץ הגדול, וחוקי הטבע השתנו בהתחלה כי הם התהוו. חוקים שלא הובילו למורכבות לא שרדו, כמו שמתמטיקה שאין בה מורכבות לא מעניינת, ולכן היקום התכנס למתמטיקה מסובכת, פרקטלית, עמוקה. הלמידה שואפת לגבול שהוא הכיוון הכי מעניין. לכן היא תמיד לא צפויה. הרעיון של צופה במכניקת הקוונטים הוא לא מדוייק, הרעיון הנכון הוא לומד. האדם איננו מקרי כמו שהאבולוציה איננה מקרית כמו שהיקום איננו מקרי, אבל אינם מתוכננים, אלא תוצאות תהליך למידה. האינטליגנציה איננה מקרית, כי היא תהליך למידה, והיקום מלכתחילה בנוי מלמידה. הגדרה של האל כָלומד ושל השכינה כָלמידה, ושל האדם כתלמיד ולכן של האל המורה, היא הגדרה תקפה (וזו הטענה הדתית) אם כי גם ריקה (וזו הטענה החילונית).

* הכלל השלישי של הלמידה הוא: הכְוונה. האטום של הלמידה זה חץ חד כיווני, אבל חלקי, כלומר הוא לא קובע את הלמידה, כמו סיבתיות, אבל הוא גם לא מאפשר הכול בשרירותיות פוסט-מודרנית, אלא מכווין. דווקא החלקיות הזאת חזקה יותר מהכל או כלום. למשל, מחשבה קודמת היא לא סיבה למחשבה הבאה, אבל כן הכוונה. נתון חדש במציאות איננו סיבה להשערה חדשה בלמידה, אלא הכוונה להשערות חדשות. מורה איננו נותן לתלמיד הוראות, ואיננו מתכנת אותו, אלא נותן לו הכוונות, וכך התלמיד לומד. אלגוריתמים לומדים הם אלגוריתמים שמתייחסים לנתונים כהכוונות ולא כהוראות. ההבדל בין תכנות ללמידה הוא קופסא שחורה שהחוץ לא שולט בה, אלא לומדת בכליה שלה, בעזרת הכוונות.

* הכלל הרביעי של הלמידה הוא: נשים וגברים. במערכות לומדות טבעיות יש שני סוגי סוכנים, שסוג אחד (נשים) מעריך את מה שעשה הסוג השני (גברים) ובוחר ממנו. כל שכבה של נוירונים מעריכה את ביצועי הקודמת ובוחרת ממנה שקלול להעביר הלאה לדור/שכבה הבאה. הגברים הם חיפוש והנשים הן אופטימיזציה. אצל הגברים יש מוטציות והנשים מבקרות. הגברים הם יוצרים והנשים הן אוצרים. הגברים כותבים והנשים עורכות. הגברים הם אתרים והנשים הן קודקודים מסוג "האב", של מבחר אתרים. הפילוסופים הם הגברים והקוראים הם הנשים. הגברים הם התלמידים והנשים הן הבוחנות. הגברים והנשים ביחד מנסים לפתור בעיה לא פולינומיאלית, כלומר כזו שאין לה פתרון יעיל, באמצעות פתרונות (גברים) שנבחנים בידי מעריכים (נשים), שיוצרות מהם קומבינציות לדור הבא, שם הם שוב יוערכו על ידי נשות הדור הבא. למעשה, אין אבולוציה, אלא רק קו-אבולוציה. לפעמים הטורפים הם המעריכים את הנטרפים. וזה גם הרשת החברתית מול רשת האתרים: הרשת הראשונה נותנת הערכות לרשת השנייה, או בוחרת מהרשת השנייה ומשתפת.

* הלמידה היא הקונספט המבטיח ביותר למתמטיקה במאה הבאה. בגלל ההבנה של המתמטיקה כשפה יש בעיה בלהוכיח תוצאות שליליות - מה לא ניתן לעשות. אלו הן גדולות הבעיות שבמתמטיקה כיום, ולא הבעיות הקונסטרוקטיביות, והלמידה יכולה לפתור אותם, כי היא המשגה של הקונסטרוקטיבי - מעליו. כך השאלה מה לא ניתן ללמוד, שאלת גבולות הלמידה, תאפשר תוצאות. בעיית פי = אנ.פי. נובעת מחוסר יכולת למצוא חסמים תחתונים, והגדרות חדשות של למידת אלגוריתמים יוכלו לפרק את האלגוריתמים היעילים לבנייה קונסטרוקטיבית ולומדת, ולכן יוכלו לתת תוצאות שליליות - מה הם לא יכולים לעשות. כמו שתורת גלואה פירקה משוואות לבנייה קונסטרוקטיבית ולכן נתנה תוצאות שליליות - מה לא ניתן לעשות. או מערכת הצירים הקרטזיאנית - על גיאומטריה, ורבות הדוגמאות מתולדות המתמטיקה. איך למשל בונים את הסתירה? אם פי שווה ל-אנ.פי. נבנה מערכת למידה אידיאלית אוניברסלית, ונמצא פונקציה שהיא לא לומדת. אם ניתן ללמוד כל פולינומיאלית בבניה, אז אם ניתן ללמוד פתרון ל-אנ.פי. אז נראה שאחד מרכיביו גם חייב לפתור בעיית אנ.פי, וכך באינדוקציה נרד עד אבסורד. גם בעיית רימן תובן כבעיית למידת הראשוניים, כלומר בעיית הגישור בין פירוק הכפל לפירוק החיבור. יש מספרים שאין שיטה להגיע אליהם מלבד לחבר, אי אפשר לדחוס אותם ולהציג אותם בשיטת הכפל. כלומר, האם ניתן לדחוס את כלל הטבעיים, ולכן ללמוד אותם כשיטה? אם היה מס' סופי של ראשוניים בוודאי, ואם לא, אז זה תלוי בשכיחות שלהם עד כמה זה דוחס. לכן למידה של הטבעיים היא הבנת הראשוניים. שתי הבעיות הן להוכיח שאין שיטה. ולכן תוצאות על למידה של שיטות רלוונטיות אליהן.

* הלמידה תאפשר תוצאות ותובנות בכל רחבי המתמטיקה, למשל למידה של חבורות תתן תוצאות על החבורות, וכך גם בלוגיקה באמצעות הגדרות של למידת הלוגיקה, מה שכיום מחוץ לפורמליסטיקה, כי כיום השאלה איך מוכיחים מתייחסת רק לכללי המשחק ולא לאיך משחקים טוב. למשל: איך לומדים להוכיח במתמטיקה, איך לומדים מתמטיקה, כלומר לומדים הוכחות חדשות, ולא רק איך מוכיחים במתמטיקה (כלומר מהו משחק השפה - חוקי המשחק בלבד). במובן הזה המתמטיקה עצמה תיתפס כלמידה, ולא כגוף ידע (נתונים), וגם לא כלוגיקה או כשפה, אלא כאלגוריתמי למידה והוכחה. לפיכך - משפט עם הוכחה הוא הדגמה. הוא מלמד איך מוכיחים. המשפט הוא רק ההתחלה, משמעותו הוא בשימוש בו, דהיינו בלמידה המתמטית. זוהי מתמטיקה חיה ומתפתחת. ובה יש חשיבות עצומה לאיך לומדים את ההגדרות, ולא רק את המשפטים. הלמידה היא הסינתזה בין גילוי להמצאה. גילוי יותר מתאים להוכחה, והמצאה יותר מתאימה להגדרות. אחת החולשות הגדולות של לימוד המתמטיקה כיום היא השיטה בה מסבירים איך הגיעו למשפטים, בצורה לא נכונה היסטורית (וגם לא נכונה למידתית), אלא ההסבר הוא ההוכחה. אבל חולשה גדולה עוד יותר היא שעוד פחות מסבירים איך הגיעו להגדרות, כאשר היסטורית המאבק על מציאת ההגדרות הנכונות היה הקשה ביותר, והמשפטים קלים יותר. מחקר במתמטיקה תמיד יתפס כחיפוש הוכחות, ולא תוכל להגדיר מחקר כחיפוש הגדרות בעלות ערך, וזה מעכב יצירת תחומים חדשים.

* למידה ב (הקיצור של הכלל השני: למידה בתוך המערכת) = בחירה ואז הערכה (ברית), ולא הערכה ואז בחירה (דייט). כלומר את מנסה לבנות איתו קשר ולא בודקת אם הוא מתאים לקשר. זה מה שמאפשר למידה. כל עוד הוא לא חצה את השער של הבחירה - הוא עדיין בחוץ, והלמידה היא לא בתוך המערכת, ועוד לא נוצרה מערכת של זוגיות. זוגיות היא מעגלי משוב בתוך המערכת, ולצאת אלו מעגלי משוב מחוץ למערכת.

* צריך יותר חשיבה על העתיד במתודה של הפילוסופיה, ויותר חשיבה על הפילוסופיה כתחום למידה - ושוב, לא למידה מושאית מבחוץ (ללמוד את הפילוסופיה כידע ממורה) אלא למידה פילוסופית (התפתחות הפילוסופיה עצמה) - למידה בתוך הפילוסופיה מבפנים. בדומה להבדל בין לימוד מתמטיקה בבית ספר, לא בצורה יוצרת, ללימוד מתמטיקה במחקר אקדמי, לימוד כיצירה. או להבדל בין לימוד בבקיאות ללימוד בעיון בעולם לימוד התורה, או ללימוד כידע במשנה ללימוד כלימוד בגמרא. לכן הפילוסופיה צריכה לעבור לסוג חדש של כתיבה, ארס-פואטי יותר, שמסביר איך היא באמת נלמדה, בדומה להבדל בין הצגת ההיסטוריה של המתמטיקה וכיצד נמצאה ההוכחה ואלו טעויות ותקיעויות היו בדרך, לבין תמונה אידיאלית של ההוכחות המושלמות הסופיות במתמטיקה, כמו שמלמדים מתמטיקה כיום. זה מה שיוצר את התמונה האידיאליסטית המזויפת והסטרילית של המתמטיקה והפילוסופיה כתחומי הרוח הטהורים - האשלייה האנטי למידתית שהיא ההוראה. ויטגנשטיין ואוגוסטינוס - כל פילוסופיה רצינית פותחת בוידוי, ולכן חשוב הווידוי הכן: איך התפתח חוט מחשבתך בפועל, איפה נתקעת ואיפה שינית כיוון ואיפה לא הבנת, בניגוד לנימוקים בדיעבד שמצאת. כלומר תיאור אמת של למידתך, ולא אידיאלי.

* במאה הבאה יוכלו להתפתח כמה אסכולות פילוסופיות שיצאו מהפילוסופיה של הלשון. באנגליה האסכולה של הפילוסופיה המשפטית ובפילוסופיה הקונטיננטלית האסכולה של הפילוסופיה של החשיבה. מושגים נוספים שעליהם אפשר לבנות אסכולה: יצירתיות, עתיד, אינטליגנציה, תודעה, טכנולוגיה, אמנות. למשל: פילוסופיה של האינטליגנציה, פילוסופיה של הטכנולוגיה, אבל במובן של הפילוסופיה של השפה - לא רק פילוסופיה שעוסקת בשפה (כמושא של הפילוסופיה), אלא כזאת שמכוננת ממושג השפה, שהשפה הופכת לבסיס הפילוסופיה כולה (כלומר הפילוסופיה היא מושא של השפה). למשל, כיום קיימת פילוסופיה של האמנות במובן הראשון אבל לא השני. אבל - האסכולה החשובה ביותר, המאחדת, היא הפילוסופיה של הלמידה. והיא המרכז של כל האסכולות הללו (מה שלא אומר שהן לא יכולות לצמוח ממנה אחריה). למעשה, אחת ההוכחות (הלמידתיות!) לחשיבותה היא היותה המרכז הסטטיסטי של כל החצים מסביב, כי היא בול במטרה.

* התגלגלות ההיסטוריה של התפיסות בפילוסופיה של מכונת הלמידה עצמה: אם פעם היה השכל, אחר כך התבונה, אחר כך ההגיון, אחר כך הלוגיקה, אחר כך הרציונליות, אחר כך האינטליגנציה, אחר כך החשיבה, לבסוף - הלמידה. ומה שיוצא? שהפילוסופיה עצמה היא הלמידה. כל פילוסופיה מכילה את כל הקודמות לה כמקרה פרטי, ולכן כל כך קשה לחרוג ממנה בהתחלה, כי היא קבוצה מכילת כל. וכך תולדות הפילוסופיה הן כמו בבושקה הפוכה, שכל פעם מוצאים מבחוץ עוד בבושקה סמויה שמכילה את הגדולה הקודמת.

* מעצם טבענו מה שהמוח שלנו מחפש הוא לא את האמת, אלא רעיון חדש, כי זאת הלמידה. הטעות של כל הפילוסופיה זה שהיא חיפשה תמיד את האמת, ותמיד מצאה רעיון חדש. אמת זה רעיון ישן, ולא מוצלח במיוחד, כי אין באמת דבר כזה, אבל זה לא מפקיר אותנו לשרירותיות, בדיוק בגלל - הלמידה. הלמידה איננה חיפוש האמת, אלא בניית אמת. תמיד חיפשו את האמת, אבל מה שבאמת רצו זה את ההצטברות והאמינות של הלמידה, ורצו להמשיג אותן ברעיון האמת - כי יש משהו באמת מפחיד בלמידה. העולם באמת פתוח.

* מטרת החיים: למידה.

פילוסופיה של העתיד

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יום שישי: חלומות פילוסופיים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia79" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/philodream.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יום שישי: חלומות פילוסופיים

מתודה של הפילוסופיה כמערכת ולא כאוסף תורות | הטכנולוגיה, השפה, האינטליגנציה, התודעה - כאבולוציה של הלמידה עצמה | האבולוציה של הלמידה היא האבולוציה של האדם | הלמידה מסדר הכי גבוה - כהגדרת הפילוסופיה | על היעילות הבלתי סבירה של הפיזיקה והטבע במתמטיקה | הכלל השלישי של הלמידה | הכלל הרביעי של הלמידה | היישום של הכלל הרביעי על המתמטיקה כדרך לפתרון שאלות אי-אפשרות | פילוסופיה של המתמטיקה כלמידה | פילוסופיה של המדע כלמידה: במקום פרדיגמות - הכלל השני של הלמידה ("בתוך המערכת") | הקשר בין הלמידה למושג היהודי של ה-"ברית" | התרומה של ההיסטוריזציה של המערכת ללמידה, כהמשך להגל ולגניאלוגיה הניטשאנית | כיוונים עתידיים לפילוסופיה של הלמידה | מה היה לפני הלמידה בפילוסופיה? - קיצור תולדות הלמידה | בשביל מה באנו לעולם? - ללמוד

מאת: סוף מחשבה בלמידה תחילה

החשיבה כקליפה - מתחתיה הלמידה. החשיבה כחזית - מאחוריה הלמידה  (מקור)

הלמידה תשפיע על כל הפילוסופיה, כי היא תהפוך לחלק מהמתודה הפילוסופית: איך הפילוסוף הגיע לזה. כלומר לא רק הנימוקים שלו מתוך עולמו, אלא גם תיאור חיצוני איך הגיע לעולמו, יחשבו לעבודת הפילוסוף. מדוע, למשל, דווקא העתיד, ולא העבר, בגישת הפילוסופיה של העתיד. ומה היה קורה אם היה נבחר זמן אחר, למשל הווה מתמשך או עבר מושלם. מדוע דווקא האני אצל דקארט, ואיזה אופציות נוספות יש (אתה, הוא, הם, נקבה), וכיצד כל אחת יוצרת פילוסופיה אחרת. הפילוסוף לא רק יציג את תוך שיטתו, אלא גם את קשריה המערכתיים החיצוניים בתוך הפילוסופיה כתחום בהתפתחות, ויסביר אילו כיוונים מהעבר הובילו אליו ויציג כיוונים עתידיים ממנו. ככה הפילוסופיה תובן לא כמקבץ שיטות ואוסף יצירות, אלא כמערכת, כמו המתמטיקה.

בפילוסופיה של המיינד - התודעה כמנגנון למידה. הלמידה היא שיוצרת את התודעה וזה פתרון חידת התודעה. והחידה הבאה, של האינטליגנציה, תיתפס כלמידה לא אישית, בניגוד ללמידה אישית. אבל מה שמתחת גם לתודעה וגם לאינטליגנציה הוא מנגנון הלמידה של המוח, ולכן שתי תופעות נפרדות אלו, לכאורה בלתי תלויות, הופיעו באבולוציה יחד. ומה הוביל אליהן? הלמידה של השפה. כי בניגוד לבעלי חיים השפה תמיד נלמדת. ומה הוביל ליכולת ללמוד שפה? הטכנולוגיה, היכולת להשתמש בכלים וללמוד להשתמש בהם. כלומר הטכנולוגיה היא לא מאפיין חדש של האדם, שיזכר כסוף האדם, אלא גם כתחילתו, מה שיצר את האדם. והשפה היא הטכנולוגיה הרוחנית הראשונה - כלי חברתי. כי הלמידה של השימוש בכלים היא למידה חברתית, ממורה לתלמיד, וכלי הלמידה הוא השפה. ומדוע הלמידה החברתית קדמה לאישית? כי למידה היא תמיד בתוך המערכת. והחברה היא המערכת. ורק בסוף היחיד נוצר גם הוא כמערכת - ולכן התאפשרה למידה בתוכו.

ניתן לראות כאן עליה כל פעם בסדר של תופעת הלמידה: מסדר ראשון של למידה (טכנולוגיה) לסדר שני של למידה של למידה (שפה) לסדר שלישי של למידה של למידה של למידה (אינטליגנציה) לסדר רביעי של למידה של למידה של למידה של למידה (תודעה). וכל זה מתאפשר מטבעה המושאי של הלמידה כלמידה של, או למידה על, ולכן אפשר לחבר ללמידה על למידה, למידה על למידה על למידה, וכו'. והלמידה על התודעה היא כבר התרבות, ובתוכה הלמידה מסדר שלישי על השפה היא הספרות, והלמידה מסדר רביעי על הטכנולוגיה היא המדע. והלמידה על התרבות היא האמנות. ומהי הלמידה מסדר שני על האינטליגנציה בתוך התרבות? הפילוסופיה.

הפיסיקה היא הבסיס למתמטיקה - ולא להפך. הסיבה שיש מתמטיקה היא הפיזיקה. ולכן בעיית היעילות הבלתי סבירה של המתמטיקה בפיזיקה ובמדע היא בעיית בדיחה, שנובעת מאידיאליזם פילוסופי גרוע. מה שנכון הוא - היעילות של הפיזיקה במתמטיקה.

הזמן-חלל הוא לא תופעה בסיסית, גם לא החומר, גם לא חוקי הטבע, ואפילו לא המתמטיקה. הם כולם נובעים מהתופעה הבסיסית של הלמידה. הלמידה היא המתווכת בין שכבת האינפורמציה, הטריביאלית בתיאור היקום, לבין המורכבות של היקום. בלי למידה לא היה כלום, שום דבר לא היה נבנה או מחזיק מעמד או מתפתח. הלמידה היא העיקרון הבסיסי ביותר של היקום (אפילו לא חוק, ואפילו לא תכונה מתמטית). הזמן נובע מהתפתחות הלמידה, מכך שיש בה שלבים (אין רצף בעולם) והתקדמות - ולכן יש לו כיוון. החד-כיווניות של ההכוונה היא הגורמת לציר הזמן, והוא נובע כאשלייה בגלל הלמידה. המרחב נובע מהלמידה במערכת. בתוך המערכת - מכאן נובע היקום, ולכן אין מחוץ ליקום, זו הלמידה הכללית ביותר, והמערכת הגדולה ביותר. חוקי הטבע לא עברו במקרה פיין-טיונינג, או בגלל העיקרון האנתרופי המגוחך, אלא בעקבות למידה. היה שלב למידתי שקודם לוגית למפץ הגדול, וחוקי הטבע השתנו בהתחלה כי הם התהוו. חוקים שלא הובילו למורכבות לא שרדו, כמו שמתמטיקה שאין בה מורכבות לא מעניינת, ולכן היקום התכנס למתמטיקה מסובכת, פרקטלית, עמוקה. הלמידה שואפת לגבול שהוא הכיוון הכי מעניין. לכן היא תמיד לא צפויה. הרעיון של צופה במכניקת הקוונטים הוא לא מדוייק, הרעיון הנכון הוא לומד. האדם איננו מקרי כמו שהאבולוציה איננה מקרית כמו שהיקום איננו מקרי, אבל אינם מתוכננים, אלא תוצאות תהליך למידה. האינטליגנציה איננה מקרית, כי היא תהליך למידה, והיקום מלכתחילה בנוי מלמידה. הגדרה של האל כָלומד ושל השכינה כָלמידה, ושל האדם כתלמיד ולכן של האל המורה, היא הגדרה תקפה (וזו הטענה הדתית) אם כי גם ריקה (וזו הטענה החילונית).

הכלל השלישי של הלמידה הוא: הכְוונה. האטום של הלמידה זה חץ חד כיווני, אבל חלקי, כלומר הוא לא קובע את הלמידה, כמו סיבתיות, אבל הוא גם לא מאפשר הכול בשרירותיות פוסט-מודרנית, אלא מכווין. דווקא החלקיות הזאת חזקה יותר מהכל או כלום. למשל, מחשבה קודמת היא לא סיבה למחשבה הבאה, אבל כן הכוונה. נתון חדש במציאות איננו סיבה להשערה חדשה בלמידה, אלא הכוונה להשערות חדשות. מורה איננו נותן לתלמיד הוראות, ואיננו מתכנת אותו, אלא נותן לו הכוונות, וכך התלמיד לומד. אלגוריתמים לומדים הם אלגוריתמים שמתייחסים לנתונים כהכוונות ולא כהוראות. ההבדל בין תכנות ללמידה הוא קופסא שחורה שהחוץ לא שולט בה, אלא לומדת בכליה שלה, בעזרת הכוונות.

הכלל הרביעי של הלמידה הוא: נשים וגברים. במערכות לומדות טבעיות יש שני סוגי סוכנים, שסוג אחד (נשים) מעריך את מה שעשה הסוג השני (גברים) ובוחר ממנו. כל שכבה של נוירונים מעריכה את ביצועי הקודמת ובוחרת ממנה שקלול להעביר הלאה לדור/שכבה הבאה. הגברים הם חיפוש והנשים הן אופטימיזציה. אצל הגברים יש מוטציות והנשים מבקרות. הגברים הם יוצרים והנשים הן אוצרים. הגברים כותבים והנשים עורכות. הגברים הם אתרים והנשים הן קודקודים מסוג "האב", של מבחר אתרים. הפילוסופים הם הגברים והקוראים הם הנשים. הגברים הם התלמידים והנשים הן הבוחנות. הגברים והנשים ביחד מנסים לפתור בעיה לא פולינומיאלית, כלומר כזו שאין לה פתרון יעיל, באמצעות פתרונות (גברים) שנבחנים בידי מעריכים (נשים), שיוצרות מהם קומבינציות לדור הבא, שם הם שוב יוערכו על ידי נשות הדור הבא. למעשה, אין אבולוציה, אלא רק קו-אבולוציה. לפעמים הטורפים הם המעריכים את הנטרפים. וזה גם הרשת החברתית מול רשת האתרים: הרשת הראשונה נותנת הערכות לרשת השנייה, או בוחרת מהרשת השנייה ומשתפת.

הלמידה היא הקונספט המבטיח ביותר למתמטיקה במאה הבאה. בגלל ההבנה של המתמטיקה כשפה יש בעיה בלהוכיח תוצאות שליליות - מה לא ניתן לעשות. אלו הן גדולות הבעיות שבמתמטיקה כיום, ולא הבעיות הקונסטרוקטיביות, והלמידה יכולה לפתור אותם, כי היא המשגה של הקונסטרוקטיבי - מעליו. כך השאלה מה לא ניתן ללמוד, שאלת גבולות הלמידה, תאפשר תוצאות. בעיית פי = אנ.פי. נובעת מחוסר יכולת למצוא חסמים תחתונים, והגדרות חדשות של למידת אלגוריתמים יוכלו לפרק את האלגוריתמים היעילים לבנייה קונסטרוקטיבית ולומדת, ולכן יוכלו לתת תוצאות שליליות - מה הם לא יכולים לעשות. כמו שתורת גלואה פירקה משוואות לבנייה קונסטרוקטיבית ולכן נתנה תוצאות שליליות - מה לא ניתן לעשות. או מערכת הצירים הקרטזיאנית - על גיאומטריה, ורבות הדוגמאות מתולדות המתמטיקה. איך למשל בונים את הסתירה? אם פי שווה ל-אנ.פי. נבנה מערכת למידה אידיאלית אוניברסלית, ונמצא פונקציה שהיא לא לומדת. אם ניתן ללמוד כל פולינומיאלית בבניה, אז אם ניתן ללמוד פתרון ל-אנ.פי. אז נראה שאחד מרכיביו גם חייב לפתור בעיית אנ.פי, וכך באינדוקציה נרד עד אבסורד. גם בעיית רימן תובן כבעיית למידת הראשוניים, כלומר בעיית הגישור בין פירוק הכפל לפירוק החיבור. יש מספרים שאין שיטה להגיע אליהם מלבד לחבר, אי אפשר לדחוס אותם ולהציג אותם בשיטת הכפל. כלומר, האם ניתן לדחוס את כלל הטבעיים, ולכן ללמוד אותם כשיטה? אם היה מס' סופי של ראשוניים בוודאי, ואם לא, אז זה תלוי בשכיחות שלהם עד כמה זה דוחס. לכן למידה של הטבעיים היא הבנת הראשוניים. שתי הבעיות הן להוכיח שאין שיטה. ולכן תוצאות על למידה של שיטות רלוונטיות אליהן.

הלמידה תאפשר תוצאות ותובנות בכל רחבי המתמטיקה, למשל למידה של חבורות תתן תוצאות על החבורות, וכך גם בלוגיקה באמצעות הגדרות של למידת הלוגיקה, מה שכיום מחוץ לפורמליסטיקה, כי כיום השאלה איך מוכיחים מתייחסת רק לכללי המשחק ולא לאיך משחקים טוב. למשל: איך לומדים להוכיח במתמטיקה, איך לומדים מתמטיקה, כלומר לומדים הוכחות חדשות, ולא רק איך מוכיחים במתמטיקה (כלומר מהו משחק השפה - חוקי המשחק בלבד). במובן הזה המתמטיקה עצמה תיתפס כלמידה, ולא כגוף ידע (נתונים), וגם לא כלוגיקה או כשפה, אלא כאלגוריתמי למידה והוכחה. לפיכך - משפט עם הוכחה הוא הדגמה. הוא מלמד איך מוכיחים. המשפט הוא רק ההתחלה, משמעותו הוא בשימוש בו, דהיינו בלמידה המתמטית. זוהי מתמטיקה חיה ומתפתחת. ובה יש חשיבות עצומה לאיך לומדים את ההגדרות, ולא רק את המשפטים. הלמידה היא הסינתזה בין גילוי להמצאה. גילוי יותר מתאים להוכחה, והמצאה יותר מתאימה להגדרות. אחת החולשות הגדולות של לימוד המתמטיקה כיום היא השיטה בה מסבירים איך הגיעו למשפטים, בצורה לא נכונה היסטורית (וגם לא נכונה למידתית), אלא ההסבר הוא ההוכחה. אבל חולשה גדולה עוד יותר היא שעוד פחות מסבירים איך הגיעו להגדרות, כאשר היסטורית המאבק על מציאת ההגדרות הנכונות היה הקשה ביותר, והמשפטים קלים יותר. מחקר במתמטיקה תמיד יתפס כחיפוש הוכחות, ולא תוכל להגדיר מחקר כחיפוש הגדרות בעלות ערך, וזה מעכב יצירת תחומים חדשים.

למידה ב (הקיצור של הכלל השני: למידה בתוך המערכת) = בחירה ואז הערכה (ברית), ולא הערכה ואז בחירה (דייט). כלומר את מנסה לבנות איתו קשר ולא בודקת אם הוא מתאים לקשר. זה מה שמאפשר למידה. כל עוד הוא לא חצה את השער של הבחירה - הוא עדיין בחוץ, והלמידה היא לא בתוך המערכת, ועוד לא נוצרה מערכת של זוגיות. זוגיות היא מעגלי משוב בתוך המערכת, ולצאת אלו מעגלי משוב מחוץ למערכת.

צריך יותר חשיבה על העתיד במתודה של הפילוסופיה, ויותר חשיבה על הפילוסופיה כתחום למידה - ושוב, לא למידה מושאית מבחוץ (ללמוד את הפילוסופיה כידע ממורה) אלא למידה פילוסופית (התפתחות הפילוסופיה עצמה) - למידה בתוך הפילוסופיה מבפנים. בדומה להבדל בין לימוד מתמטיקה בבית ספר, לא בצורה יוצרת, ללימוד מתמטיקה במחקר אקדמי, לימוד כיצירה. או להבדל בין לימוד בבקיאות ללימוד בעיון בעולם לימוד התורה, או ללימוד כידע במשנה ללימוד כלימוד בגמרא. לכן הפילוסופיה צריכה לעבור לסוג חדש של כתיבה, ארס-פואטי יותר, שמסביר איך היא באמת נלמדה, בדומה להבדל בין הצגת ההיסטוריה של המתמטיקה וכיצד נמצאה ההוכחה ואלו טעויות ותקיעויות היו בדרך, לבין תמונה אידיאלית של ההוכחות המושלמות הסופיות במתמטיקה, כמו שמלמדים מתמטיקה כיום. זה מה שיוצר את התמונה האידיאליסטית המזויפת והסטרילית של המתמטיקה והפילוסופיה כתחומי הרוח הטהורים - האשלייה האנטי למידתית שהיא ההוראה. ויטגנשטיין ואוגוסטינוס - כל פילוסופיה רצינית פותחת בוידוי, ולכן חשוב הווידוי הכן: איך התפתח חוט מחשבתך בפועל, איפה נתקעת ואיפה שינית כיוון ואיפה לא הבנת, בניגוד לנימוקים בדיעבד שמצאת. כלומר תיאור אמת של למידתך, ולא אידיאלי.

במאה הבאה יוכלו להתפתח כמה אסכולות פילוסופיות שיצאו מהפילוסופיה של הלשון. באנגליה האסכולה של הפילוסופיה המשפטית ובפילוסופיה הקונטיננטלית האסכולה של הפילוסופיה של החשיבה. מושגים נוספים שעליהם אפשר לבנות אסכולה: יצירתיות, עתיד, אינטליגנציה, תודעה, טכנולוגיה, אמנות. למשל: פילוסופיה של האינטליגנציה, פילוסופיה של הטכנולוגיה, אבל במובן של הפילוסופיה של השפה - לא רק פילוסופיה שעוסקת בשפה (כמושא של הפילוסופיה), אלא כזאת שמכוננת ממושג השפה, שהשפה הופכת לבסיס הפילוסופיה כולה (כלומר הפילוסופיה היא מושא של השפה). למשל, כיום קיימת פילוסופיה של האמנות במובן הראשון אבל לא השני. אבל - האסכולה החשובה ביותר, המאחדת, היא הפילוסופיה של הלמידה. והיא המרכז של כל האסכולות הללו (מה שלא אומר שהן לא יכולות לצמוח ממנה אחריה). למעשה, אחת ההוכחות (הלמידתיות!) לחשיבותה היא היותה המרכז הסטטיסטי של כל החצים מסביב, כי היא בול במטרה.

התגלגלות ההיסטוריה של התפיסות בפילוסופיה של מכונת הלמידה עצמה: אם פעם היה השכל, אחר כך התבונה, אחר כך ההגיון, אחר כך הלוגיקה, אחר כך הרציונליות, אחר כך האינטליגנציה, אחר כך החשיבה, לבסוף - הלמידה. ומה שיוצא? שהפילוסופיה עצמה היא הלמידה. כל פילוסופיה מכילה את כל הקודמות לה כמקרה פרטי, ולכן כל כך קשה לחרוג ממנה בהתחלה, כי היא קבוצה מכילת כל. וכך תולדות הפילוסופיה הן כמו בבושקה הפוכה, שכל פעם מוצאים מבחוץ עוד בבושקה סמויה שמכילה את הגדולה הקודמת.

מעצם טבענו מה שהמוח שלנו מחפש הוא לא את האמת, אלא רעיון חדש, כי זאת הלמידה. הטעות של כל הפילוסופיה זה שהיא חיפשה תמיד את האמת, ותמיד מצאה רעיון חדש. אמת זה רעיון ישן, ולא מוצלח במיוחד, כי אין באמת דבר כזה, אבל זה לא מפקיר אותנו לשרירותיות, בדיוק בגלל - הלמידה. הלמידה איננה חיפוש האמת, אלא בניית אמת. תמיד חיפשו את האמת, אבל מה שבאמת רצו זה את ההצטברות והאמינות של הלמידה, ורצו להמשיג אותן ברעיון האמת - כי יש משהו באמת מפחיד בלמידה. העולם באמת פתוח.

מטרת החיים: למידה.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מכתב נסער למערכת - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia15" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/blood.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מכתב נסער למערכת

עוד לא מאוחר לחסל את בשאר - יש בכך חשיבות מוסרית עקרונית כמו בהריגת אייכמן. אסור שהוא ימשיך כאילו כלום. על הפשע הנורא של ישראל בסוריה. מכתב שנשלח מעיגול שחור למערכת "הארץ" בעיצומה של מלחמת האזרחים בסוריה ולא פורסם

מאת: יד ושם

כיום מוערך מספר הקורבנות בסוריה ב-700,000-600,000 הרוגים. מעל 3 מיליון ליטר דם. יותר מעשירית שואה מעבר לגבול, כולל טבח בגז - ללא התערבות כלשהי של מדינת היהודים  (מקור)

"ומוזהרין בית דין שלא ליקח כופר מן הרוצח. ואפילו נתן כל ממון שבעולם ואפילו רצה גואל הדם לפוטרו. שאין נפשו של זה הנהרג קנין גואל הדם אלא קנין הקב"ה, שנאמר ולא תקחו כופר לנפש רוצח. ואין לך דבר שהקפידה תורה עליו כשפיכות דמים שנאמר ולא תחניפו את הארץ וגו'. כי הדם הוא יחניף את הארץ וגו'." (רמב"ם הלכות רוצח. תקף גם לגויים)

חלמתי שהגיע דם עד נפש ואני שולח מכתב לעיתון של השמאלנים. שמאלנים - אכפת להם רק כשיהודים הורגים ערבים, כי ערבים מבחינתם זה לא בני אדם, אלא מקבלים את הערך שלהם מיהודים שלא בסדר. כשערבים הורגים רבע מליון ערבים מטר מכאן, בסוריה - זה לא מפריע להם. כל הכיבוש כולו אפילו לא מדגדג את הפשע הזה של מדינת היהודים. סוריה זה הבושה של ישראל - לא פלסטין. לא תעמוד על דם רעך אני השם - נאמן לשלם שכר, ונאמן להפרע. אתם יודעים למה קוראים לזה "שפיכות דמים"? טוב אני יודע שאתם לא מבינים, אז הנה אני שופך כאן הכול בשיח הצבאי המנומס שלכם, שלא תגידו זה הדוס בעל החלומות הלזה, אנחנו לא יודעים מה הוא רוצה לנו מהחיים, עם כל מיני ניואנסים ספרותיים. היה צריך להיכנס באימאימאימא של הקצב הזה, אסד, כשהוא התחיל לטבוח בעם שלו, מבצע של שבועיים וישראל היתה משאירה מהצבא הסורי 1% מהכוח שלו, ומחסלת את המשפחה הלוחמת. את הארמון שלו היה צריך להפציץ ולקבור אותו בפנים. בדיוק כמו שהמערב לא הפציץ את אושוויץ.

גם אם יהרגו שישה מיליון סורים לאף ישראלי לא יהיה אכפת. ערבים הורגים ערבים. פושעים - זה מה שאתם הישראלים, גם היהודים וגם הערבים, גם הערבים הישראלים וגם הפלסטינאים. ידינו לא שפכו את הדם הזה - ושלום עליך נפשי. והשמאלנים הכי צבועים. טבח בחצר האחורית שלהם, והם עסוקים בחוסר המוסריות של המנגל מקדימה. היחיד שצעק על זה, שהקים קול צעקה, היה הרב ברלנד, שכינס את כל החסידים באיצטדיון וזעק על סוריה וקראו תהילים, החסידים היו בהלם. אבל הוא הרי מעלה נשמות לעולם האצילות, ופה רק יודעים לחייך מתחת לשפם ולאחל הצלחה לשני הצדדים.

אז העונש שאללה הביא עליכם זה דעאש. באמת מגיע לעולם המערבי. אובמה החרא הזה. השם לא יסלח לו, ידיו מלאות דם, צריך לבייש אותו בכל מקום. זה הדמוקרט השחור הנאור שלכם? ואנחנו הכי חארות - כי זה קורה מאה קילומטר מכאן. כשפעם אחת יכולנו להראות לעולם הערבי שליהודים אכפת גם מערבים, ולקבוע סטנדרט חדש במזרח התיכון, שמי שמגזים יגזם - אפילו לזה לא היה לנו שכל. היינו מראים לסונים באיזה צד אנחנו, יכולנו להציב אולטימטום יחד עם טורקיה וסעודיה ומצרים, יכולנו לעשות מבצע משותף עם טורקיה, ולדפוק קצת את איראן בחיסול אסד, הרי לא היה צריך הרבה שהצבא הסורי יקרוס, יכולנו לתת לו דחיפה פטאלית, באיזו אמתלה, לא חסר. מבצע אחד קטן, אפילו סודי, של המוסד, להרים את אסד וכל הצמרת במכונית תופת, אפילו רק לחסל אותו אישית, ואפילו בצורה טבעונית, כמו שעשינו לערפאת, לא יכולנו?

אנחנו ממילא הילד הרע באיזור מבחינתם, אז איזה מין בריון שכונתי זה שנותן לילד אחד להרוג במכות ילד אחר, אשכרה להרוג אותו. בעל הכוח הוא בעל האחריות, יכולנו לבקש מנדט מהמערב, שלא רצה לעשות כלום, ורק חיפש מישהו אחר שיעשה את העבודה - היינו מקבלים. אתם יודעים מה, יכולנו לפחות לנסות. לא היה אכפת לנו. ולשמאלנים פחות מכולם. בממסד הביטחוני היה קצת שיח, אפילו שאלה אנשים שדם לא מגעיל אותם, ואני אומר לכם שדם מגעיל, מגעיל, אבל מעל מפלס דם מסויים, אפילו הקצונה הבינה שמשהו ממש לא בסדר, אבל לא היה שום שיח ציבורי. לא היו מנהיגים, לא היו עיתונאים, לא היו משוררים, סופרים, אנשי רוח, חארות כולם, כמו עם הארמנים. פי אלף בושה מהכיבוש.

אנשים פה עוצמים עיניים, והדם של הנרצחים לא מעיר אותם בלילה. לעומת זה איזה מחבל פצוע שנרצח מעסיק אותם בלי סוף. חוסר המוסריות הוא בראש ובראשונה איבוד הפרופורציות. ואיבוד הרגישות לדם. שהתורה כל הזמן ניסתה להכניס לאנשים לראש, דם זה מגעיל, דם זה לא סתם, זה טומאה, על דם צריך לכפר, במיוחד על דם שנשפך. היה אפשר למלא את הכינרת בדם של הסורים. ושהיה מגיע פה לכל בית בכיור מהמוביל הארצי. ואז אנשים היו קולטים שזה מכת דם, ולא מכבידים את הלב, כל פעם שהמספרים עולים, זה אפילו לא כותרות ראשיות כאן.

אתם בטח אומרים שאולי זה לא היה עוזר. אבל ניסיתם? חשבתם? התאמצתם? בכלל שקלתם? בדקתם פתרונות? התחרפנתם? נאדה. על סורים לא מקבלים נקודות בשיח הפנים ישראלי. סורים הם לא בניאדם, כי הם לא פלסטינים. אגב גם הפלסטינים לא היו בני אדם, אם לא היו פה יהודים. לאף אחד בעולם לא היה אכפת מהם. יש רק מדד אחד למוסריות, מאוד אובייקטיבי: ליטרים של דם. ואתם חושבים שזה מעניין אותי? אני בנאדם של של חלומות, של דימויים במיטה, של כוס חלב לפני השינה, של שדיים בחושך. זה הדבר הכי גרוע מבחינתי לכתוב ככה, הורס לי את כל האפקט, הדם מגמד את כל החלב שנשפך, הפאתוס מגחיך את החזה, הלוואי שיכולתי לפרסם את זה בנפרד, כאדם אחר. אני שונא את הפוצים המוסריים, מתעב את כל הקונספט הזה. מבחינה אסתטית זו טעות איומה. אם היו הורגים עשרת אלפים סורים זה לא היה מדגדג לי את קצה הפיטמה. אבל אנחנו מתקרבים כבר למאות אלפים. יותר מדי. אפילו בשבילי. לחשוב על מאות אלפי שדיים שהלכו לאיבוד, שהיה אפשר לשחות בהם, ים של חלב, ובקבר לא נשאר מהשדיים כלום, אפילו לא שלד. טפו על האסד הזה. שתתבייש מי שהניקה אותו. המדינה נסערת כשנשפך דם של תינוק ערבי אחד בידי יהודי, מיד אתם בשצף קצף של מאמרי דעה, אבל ים של דם זורם וזורם במשך שנים באין מפריע.

ואיפה אתם הארץ בתור העיתון היחיד של האינטליגנציה בארץ בכל הדבר הזה? לא היה שום דיון ציבורי, שיתן לגיטימציה למקבלי ההחלטות. אפילו מבחינה תועלתנית, אנחנו רק התחלנו לשלם את המחיר שנשלם מתוך החור השחור הזה, ששואב אליו את כל החרא של העולם, כמו אפגניסטן, הרי זה היה הלקח מהתאומים, שאסור אזורים שיש בהם ואקום. אז הנה קודם כל - שבירת טאבו על נשק להשמדת המונים, טאבו על נשק כימי מאז מלחמת העולם הראשונה (אפילו בשנייה לא היה, ואם מישהו שואל למה, זה בזכות היטלר, שהיה חייל בראשונה ואסר על הנאצים שימוש בנשק כימי). כל החארות מהעולם המוסלמי התנקזו לכאן, האיראנים והחיזבאללה והצ'צ'נים, אח"כ דעאש הזה שאני אף פעם לא זוכר אם העין לפני האלף או להפך, והנה כבר פוטין כאן, חכו חכו, כל החרא של העולם ימשיך להגיע לכאן למעלה ממש מעל הראש שלנו, כמו שטריימל של חרא. אז חלומות שחורים לא פירסמתם, אבל הנה אני מדבר אתכם כמו גולנצ'יק ציוני טוב.

אנחנו אלו שהיה לנו הכי אינטרס שהמזרח התיכון לא יחשב לאיזה ג'ונגל שמותר בו מה שלא מותר בכל איזור אחר, כי זה עוד יחזור אלינו. הכוח של הלא יעלה על הדעת הוא הוא המוסר, המוסר הוא גבולות של חשיבה מה אפשר לעשות, גבול תפיסתי, אפיסטמולוגי, ואנחנו היינו צריכים לדאוג שפריצת גבולות לא תעבור בשקט, שיש גבול, עד שמצאנו מישהו שהעולם הסוני שונא יותר מישראל, החמצנו את ההזדמנות להצטרף, ככה יוצרים בריתות, ככה עושים שלום, מצטרפים כשיש מניאק יותר גדול, נניח אתה הילד הזה שכולם שונאים, ואתה לא רוצה שישנאו אותך, ואז בא הבנזונה הזה אסד, מה תעשה, תעמוד כמו מניאק מהצד, כשכולם מדממים? או תצטרף לאחרים ותיכנס בו, תפוצץ לו את האימא, מה, הם לא מבינים.

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

הידידה

רגעי קסם. רצף של שירים ישנים ואהובים (והפואמה האירוטית ביותר בשירה העברית)

מאת: BFF

ארוספואטיקה (מקור)

נשיקת השערות

"וראית את אחוריי ופניי לא יראו"

ידידתי ההומה בירידת
צמתה מולטי פעמים
מסתירה פניה לפנים

סתור מצווארה
זנב על גב
חשוף נוגע
אל זנב תחוב
באחוריה
ולוחש לה כנחש
את הכי מושכת
הכי מ-ג-י-ע לָך ממש
תודה שאת אינך אהובתי
ולא אשתי

תודה לך ידידת
נפשי שביקשת
שבפניִך לא אתבייש
כי שנינו הכי קרובים
שיש

הזמנה לביתה

הפעמים הרבות מאוד
וכיצד שבְּדמעות מתחננת
שאהיה לָך לעבד
ושאת רק מבקשת לראות
גורמים לי לרעוד

ולציית
להוריד הכול
להסתובב לָדלת
דקה
אחר שנכנסתי לביתֶך
ואת נכנֶסת
לָדעת - כאן
ממלכתֶך
ומשאָלתךְ אינה טבעת ריקה
אלא דווקא - הדוקה
ואצבעֶךְ הדקיקה
אותי תופסת
כקרס
מלכה

הידידה הכי טובה

עשרות הפעמים יוצרות
בי מין
הרגשה שאין אני הנושא
אָת

כתר מסתובב תמיד משיא
לְשפיץ לקראת
עוד שן
אחת
ועוד זווית - ואני נחות
גופנית

ואף רוחנית
לא אוכל להבין
לעולם ולעלמי עלמין
רק לגרום ולגרום ולגרום

מכונת החלום

אגדה חד צדדית

הלילה נופל לתהומות
ואת עולה, נפלאה, הומה כמאות
בהמות
לעולם לא אדע מה שאת יודעת
סודֶך הפנימי ואני הדלעת

מוצמד לקיר

הפה - טבעת מלכה
ואני משתתק כי עתה
תורֶך
ולגבר אסור לסרב

נסער מהבקשה, הסכמה בשתיקה -
ואסיר תודה
לעולם לא אאכזב ידידה
רק כי אנחנו איננו אוהבים
אנו אוהבים -
מכל אוהבים
ויותר מכך - טהורים
כתינוקות, זכים
כמלאכים
שובבים
ובאתי עם
התחתונים האפורים

לשון נופל על לישון

ברוך שעשנו סתם
חברים
ולא אחד הקשרים
לא נישאנו כחָברוּת בע"מ
קורפורייטים במיטתם יקירתי
מזיעים בלי מיזוג
אָת הדבר הטהור ביותר שהיכרתי
דווקא כי איננו זוג
הדובדבנים תחת העקבים
נסחט בערבובים עדינים
ונפשו קשורה
בְּלשון
לא בנפשה

ולא מעשה שגרה
כשגרים כחתול בדירת ידידה
כל ערב הוא פגישה
וירידה לפרטיה דרישה
שכר דירה
בכריעה
הנקרא אליה מהספה
כי ממילא הדלת שקופה

מנדט השמיים ומנדט התקרה

כנות מדברת דרך הקיר
כי היא מה שבחושך שומעים
בדירתֶך הזעירה אין מה להסתיר
ואפשר לחסוך
במים חמים

אישה אמיתית מתלבשת תמיד
אך את כבר דורשת
מחבר נפש
בין ידידים אמיתיים
ללכת בבית בחצי מדים
חוסכת כביסות עם כסות עיניים
הרי למה לא לשטוף בינתיים
כשבמקרה מרימה מהמחשב
בוחנת בהיחבא
בינֶך
לבינֶך
איך זה יושב

אהבה ללא עתידהּ
היא אהבתנו ידידה
אגדה היא - ותישאר אגדה
האופק נדחָה מעֶבר לאופק, והופ, פטנט, הנה השקיעה
מתמידה

הצ-צה

אחרי שהייתי שנה
חיית בית של ידידה
התגלתה לי ליבת הנשיות וסודה:
בינה לבינה
היא מהות מיניותה

ולמנעול הנ"ל אין לנו מפתח
רק מברג מסתובב לנֶצח

הבידוד

הלעולם ועד
הוא בהווה - ואינו בעתיד
ולנו לא יהיה
עֶד
(אולי קנאתה של השכנה)
ותודה לאל לא תהיה חתונה
האהבה
היא בודדה
והיא בְּידיד

במהירות האור זוגיות מתה
ובעלטה
ידידה
לתמיד

החנות

ציית והָסכם למצב היקום
הן יודעות יותר טוב
ממה שבתוך
תוכנו יָקום
הָסכן לה
תן
לָ-
ידידה
הכי קרובה לקנות לךָ ביגוד
אלגנטי הגון, הגד הן
לכל מה שתגיד
גם לאמירתה
שתיכנס עמךָ ביחד לתא המדידה
כשהיא מסתובבת עוצמת עיניים
כשאתה
מוריד מכנסיים
רק כדי לגלות אותה
בטעות מציצה
במראָה

ביקורת כוח השָפוט

הסוד הינו כניעות
הגבר לרצונות
הילדה
הדחקת ההנאה
עד להוראתה
די לה
להפעם הפעם פעם
אחרונה

הסוד הוא הפנמת
המיניות הנחותה לעומתה
חיית מחמד במיטת
הוד מלכותה

והסוד: קנאת תמיד בוערת ביכולתה
השורפת את לב הגבר לאפר
ועפר לרגליה - שלא לדבר
על נעליה - שֶל הנָעלה
מעליךָ, ועקביה דשו
מצוָותךָ - שָל
תשוקתךָ
שלךָ

כי המקום בו אתה עומד
קדוש הוא
התחת שלה

אם אין לךָ איפה להיות אתה יכול לבוא בינתיים אליי

אצילה היוצאת בדרכה לבדה
כל שחר לקרחת
היער
רוכבת עליךָ בדרך הבודדה
עם הסער
והתחת
עמוֹד תמיד - לשירותה
עליונה בָּמעמד - ואתה נקשר
אליה, גלמודה, באורוותה
אבל היא למעלה שם
בת אדם ואתה
קש ואפסר
דע:
הנאתה קדושה, נוראה
כי היא הרועה
ואתה בהמתה, היא האדם
ואתה מכונתה, היא הילדה
ואתה צעצועה היחיד
היא מגיעה
אלפי פעמים בשנה אחת
ואתה אפס כנוע (ונחמד), שכל יתרונך ספרת האחד
העקומה במידה - נוגעת בדיוק
בָּנקודה
מוחזק כחיה בדירתה

חוזה שכירות מוגנת מהעולם

בדירתה הצרה, הבהירה ידידתך, היא המלכה -
והיא החוקה
ביתה הוא מבצרךָ מהחוץ הנורא - וכתמורה
על כל ערב תקבל מיָדה שכרךָ
בְּקערה
בלי עבודה -
מלבד עבודתה

אבל צו בל יעבור בביתה
בהתעוררותה תקרָא בקול דק,
מפונק ונִרפה
לךָ חתולהּ מהספה
ויובלו לה מהבילים למיטה
מאפה מתוק, קפה חזק
וזקפה

אין אפוטרופוס לעריות

הנדיבות הזמנית לידיד בלי בית
שבתה אותי בה
בראשית היתה בקשה פשוטה מאוד
שלא אתבייש
וסקרנות של ילדה: אני רוצה לראות. מה יש?

אחָר כך חיסכון במים בשניים
קרובים מכל קרובים - בן ובת בית
ומעט טובות הנאה -
שירותים הדדיים למחצה
בינינו, בין ידידים כה טובים, מדוע בינתיים
ניוותר בודדים, למה לא בעצם
מה רע בקצת
כששנינו כל כך נחמדים, אבודים
חוזרת בערב, מימים ארוכים
וזקוקה לכמה חיבוקים
קמעה עת דודים
הרי לא תיזרק ככלב - לרחוב העיר
אם אתה ממילא כבר כאן, בסוף היום לרווקה
יש צרכים, הפער בין ילדה
למלכה - בימינו זעיר

ומדוע שלא תשלח ידה
ותשחק לה שם איתם להנאתה
אם ממילא הקריבה מעונה למענךָ
ואיבדה את פרטיותה
מה עם עונתה

אם ממילא אתה שומע אותה
מאוננת כל ערב מעבר לדלת
היא קוראת לךָ לחדרה
בהתחלה להשראה
לראותם בלבד
ולאט לאט - לשירות מיוחד
היא מאוננת באמצעותךָ
כאילו היא לבד

מבצר הפרטיות האחרון

מה ירצה איש
מלבד רצון נשי?
ואיזוהי אש שתבער טהורה, זכה
מרצון תשוקתה של ידידה?
ללא משכנתא, ילודה,
הצגה (!) להוריה וחבורתה
כזכר בתפקיד, כתפיסה בחכה
וגרוע מכך - כתסריט, כרומנטיקה.
רק נטו, בלי ברוטו, כולה עולה
תמימה, אדומה, מסמיקה
הישנה בעולם עוד אהבה
שאינה תלויה בְּדבר?
שלעד לא תהפוך בסוֹפה
מסוּפה פרטית בפוּך -
לעוד סוף פסוק
סמל סטטוס בפייסבוק

הנה למה
המיית עינוגן הומה
בנשמתנו יותר מהנאתינו עצמנו
האין האורגזמה
עצם טוהר הרצון כשמיים כשלעצמו
שלה כשלעצמה?
ולעומת זאת
בתוכנו הזכרים נמוגה במהרה
גם כן איזו
חושךגזמה עכורה

האם לא נסיק דבר -
דבר-מה נורא -
מנחיתותנו המינית הטבעית הגברית האומללה
כהשגת תרנגול המנקר כקורא בספר שירה
וכבעל חיים המענג את בעליו?

זו ילדותֶך השנייה

אם לא נקראתי פנימה - הנני בספה
ואם שירות חדרים מבוקש
הנה הטקס בעיצובה:
קו המגש - קו הלבוש
ועל הטס יוגש
כיבוד למיטה, בחולצה שקנתה - חליפת כפתורים
ומתחתיו עסקת החבילה - גלויה לעין רואים

ואם הכפתור צריך - לוחצת על הכפתור
שהזמינה מסין: קול פעמון ענוג
והחתול הגדול מהסלון יענוד
קולר כלב
(מחנות החיות)
ובלי קול יתגנב
טופף בעלטה על ארבע כפות
ויתכופף
בין נעלי העקב - המונפות
ועל סף המיטה
יכסה בחצאיתה ראשו המלוטף
ויעשה מה שעושה
חתול לחלב

(ולטובתכם/ן לא אכסה סוד חלבן מתחת למכסה:
יקעֶר תחתית לשונו החתולית לצורת צדָף עלה נידף
בעדינות יִנוק כמנשק בשפתיו ואז ברכּוּת בוואקום בלשון ישאב
כשקול הגבר העבה הכול מרעיד מאליו ישאף לריאותיו
מהאף נשימות חצוצרן ואף פיו מוצף רוק ככוכב
לעבוד עם נהימות הסופרן לפי המקצב
בהאצה לריצת צבי מקצב הצב
שירת האישה שרביט וצָו
גוֶון בין קו למסובָב
וכן בכיוון הניצב
סבסָב ושב
כמאליו
כזנב
תו
ו'
-
עד אשר לא תיפסֶק שרשרת הכוֹסף ותמצוץ גולת הזנבנב וישפך כד על המבוע ונכוָוץ הגליל אל הבור;
וישָב החיה על הארץ כשהיה והרוח תשוב אל האדונית אשר פרחה נשימתה;
והיא תשבח: תודה
ואתמלא גאווה חלולה
וקנאה נחותה
וחמדה)

כי כן מכבר,
הרחק בעבר,
בעת רצון וקירבה,
הרבה לפני שנזרקתי מדירתי לדירתה,
גילתה לי סודה
שעוד בהתוודותה - עורר רתיתה
כידידה הממתיקה צפונותיה הכמוסים ביותר
לידידהּ:

מילדותה הקדומה, מאז זוכרת את עצמה
מעולם לא נרדמה
ללא
אורגזמה מרעידה
עוד טרם ידעה לקרוא בשמה

הצצת הקנאה

כשבפיד עיניה
שוטפת בלי גבול
וביד ימינהּ בעכבר תגלול
אמונֶה לעמוד לידה משמאל
אותה תכניס למכנס לחפש ולשחק בְּעָגול
זכותה החוקתית בכל עת בלי לשאול
ותלטף אותי בקול:
אתה חתול גדול

וכשיציץ חתיך בנטפליקס
יד הידיד תיקח ותכניס
למכנסה שאדאג להמיסה
כשהוא מוריד החולצה

מהתקופה שנתקעתי בדירתה
בסגרי הקורונה
שיתפה אותי הידידה
בהרגלי הפורנו
בו צופָה בלפטופה
תוך לטיפתה-לפיתתה
את שפוטה המלקק מתחתיו
לכוד בין הפלסטיק לטוסיק למיטה
בין פֶטיש התשוקה – לסדן הידידה
בין אהבה ללא קנאה לקניין בלי אהבה
שומע את הקולות מעליו
ולא רואה בעיניו

השיעור הכי גדול בחיים

כשאני חתול רע בעלת הדירה
נותנת לי פרס ואומרת
שתחנך בחומרה

והבעלים מצוָוה: תתהפך - ובועלת
אני מתקפל והיא לא מתקפלת
מיילל בעמידת שש
והיא דורשת:
תתבייש,
עונש,
תציית, חתול טיפש
שלי, אני אוהבת אותך
לא עצמאי, לא אימצתי
חתול מהפח כי רציתי בעל מוצלח
מה שהיה - שהצצתי בפנים -
וראיתי בתוכךָ את החיה
הרגישה החמקנית, העירומה נפשית
כזאת שפינטזתי לגדל שנים, זאת אני
שגיליתי לךָ את זהותךָ המינית
החתולית, הלא אנושית
ואני חשה בפנים בהתקשות הערמונית
ועכשיו תתחנן בבקשה כמו תמיד
שאסחוט אותךָ
כְּידיד
הכי מהמם ומדהים שיהיה והיה, מעל ומעבר לכל אהבה
חיָה ברמות לא אנושיות
של קִרבה

(וזה (אני קורס לתוֹכי) ידידתי -
הדדי)

מסע אל תוך האין

לידידה וידיד - אסור לדבר על העתיד
אבל מותר
להתוודות על העבר

כשהצילה אותי מחתוליות רחוב
אצלה, הקרובה לי מאחות
עלתה סוגיית המקלחות
והבחנתי מהר מאוד
כשהיא נכנסת
בחור
המפתחות

חסר סיכון, מלבד כפיות
טובה מהאגדות
לא הרהבתי לבגוד
באמון

אך פעם אחת אחר המקלחת
חשתי מחשבה משונה מתגנבת
מתחת למגבת
שלרווחה נפתחת ונסגרת
וגובה חלציי נמצא תלוי
במחצית הדלת

ובמהירות הצצתי לחושך החוצה
עדיין נוטף מים
והיה לי נדמה שראיתי שם עין

בְּיקום בתוך בית קטן
רק ההווה בלבד קיים
והחוץ הוא הסוף - ולכן הוא אסור
וזהו סוף הסיפור

מערכה ראשונה בטרגדיה

היינו אח ואחות, ועכשיו
זה כמו לשכב
במשפחות
הכי טובות

גילוי אריות בארון הבגדים
בחדר הילדוּת, בהפרת שבועת הידידות
הקדושה בימינו מנישואים, בוגדים
בעצמנו עם עצמנו, במעשייה
היבריס שעוד לא היה
שלא כתוב בספרים
לנצח את השיטה:
לרדת לידידה - לאהוב אותה - ולהישאר איתה
רק ידידים
טהורים

אחותי, מכולן את המיתולוגית
אך אפילו לא תהיי אקסית
לחיות בתוך סיפור אגדה
ילדה-מלכה והחתול ידידהּ

הסוד בן אלף הדורות

בחינוך מיני מסווג לְילדוֹת
המיוחדות במינן - לומדות
גברים הם חיות רעות
אבל מוסתר בהם סוד

שיטה פשוטה לשליטה
בחיית הפרא הנחותה
שבנות אדם מעבירות
מאישה לאחותה
בלחישה

"בין ידידות", בין דורות
בחדרי חדרים, מהמערות

והן מסמיקות מגחכות נבוכות
והן צוחקות-בוכות:
גבר צריך
להפוך

בְּלחש עובר הלחש
כְּקסם עובד על נחש

בלי לומר במפורש
את השם המפורש

המחבוא הנחבא הבא
בבשר
הסוד הנורא
האחרון שנשאר

האבולוציה יצרה בזכר
והטבע טָבע בגבר
אופציה כמוסה אסורה
סימטריה השמורה לנקבה
בָּסתר
לעשות סדר

יצורים בוגדניים, כלבים שפלים, שעירים
הופכים
גורי חתולים מגרגרים
מכורים

והיודעות - יודעות
גילו לה, סיפרו חברות רעות
אם מתחשק לָך להפוך את היוצרות
כל מה שאת צריכה לעשות
כשהוא פשוט - מאוד

כל מה שרציתְ
וחשבתְ תמיד -
רק ההפך המוחלט
נסי את זאת פעם אחת
על ידיד

חינוך מיני לבנים

המחנכת עושה לי בית ספר
קוראת לי לחדרה
מסגבירה:
האל ברא גבר, הוא יצר הרע
חיה בוגדנית, צרה צרורה
וברא לו תבלין - המורָה
ובשיעוריה מתבגר
חתול-מין -
תלמיד
שהרי חינוך אמיתי - מיני תמיד
אהבה אפלטונית
חניך לאדונית
נראה לךָ שלא הבחנתי בָּזאת,
ידידי האפלטוני,
כמה בהית בָּחולצות, לא בָּפָּנים?

אתה לא תהיה כמותם, כלב
חוצות דוחף חוטם
מתחת כל חצאית ברחוב
אתה חתול טוב, מבוית
כל רווקה צריכה אחד

ובלי לרדת לסוף דעתה
אתה מביט בה מלמטה
כחיה בבעליה
מעריץ עריצתך, מושך בכבליה
והיא מכה
אותך בצחוקה
ומלטפת ראשך
המטופש בשתיקה
בשיעור שעבר מעליו בקפיצת
כיתה
ומורידה חולצתה

ההומו ספיינס הוא הומו סטרייט

מי היתה מאמינה
שהיא, הבת
הכי חנונה ביישנית,
תגיע בחדרון נזירי חרישי, בטעות
לתגלית אנתרופולוגית מרעישה על ראשית התרבות:
תחילת החקלאות - החיה המבויתת
הראשונה - היתה הגבר הנחדר
בחדר השינה

הפטריארכיה נועדה לכסות על התחת
של הגבר מהאישה, מנסָה נגד הטבע
לייצר חוסר סימטריה, שסופה
פין בוגדני
בלתי מסופק,
תנוחה מוטעית גופנית
והגמוניה הפוכה
מאופי המין
הביולוגי
לפיו הזכר כפוף לנקבה
ואף נשאר תמיד
ילד קופיף
ורק השָד משתנה בפיו

מעשה בראשית

בראשונה היתה הסקרנות
חיייבת לדעת, לראות בטעות
הקימור האסור במכנס השמוט
כמוס לעד, בכבלי ידידות
בסומק נרעד
נוגעת
בעצמי, גומרת לךָ את הדוד

חוששת מרוגשת, מתביישת פשוט
להושיט יד - לקחת
הרי זה מין
ידית
שבאה עם ידיד
ואחריה אתה בא, הולך אחרי הכבל
לאן שתובל, לכן צריך מנעול
אוהבת שבבית מחכֶּה לי ליד הדלת
חתול

שנת הגשמת שנות דמיונות -
עם הגבר הכי פחות
מאיים שיכולתי לדמיין
אם לא איתךָ עם מי כן
חסר ביטחון וחסון ומסכן
ואני
וילון פותחת
פונֶה לאחור מבוייש ממני
במקלחת
ולבךָ נפתח אליי מהתחת

השבועה

איש סודי,
ידידי,
דָי,
ראיתי לךָ את הכול
ואתה ראית לי, גיליתי וגיליתָ לךָ ולי
סיפרנו הסודות כולם, ניתן להפסיק
להעמיד פנים
שאני ונוס - ואתה מאדים
כילד שמעולם לא ראה זוג
שדיים, לחתוך לשניים
את חשבון המים
שאני מכסָה עבורךָ
פעמיים

כי קרובים משנינו
ביקום - אין
והמשמעות
שאנו יכולים
מה שלא יכולים
אף גבר ואישה באנושות
לשמור תחת הטוש
על הידידות

ידידים אינטימיים - עד אבסורד
להתגבר
על מבוכת המינים - והאיסור
הלא כתוב
יודעת גבר, עד כמה שנינו מגיעים
מעולמות כל כך שונים
וזה הדבר שמחבר
אותנו מבפנים

ידיד נפשי
וגופי, חברי
קרוב מכל אהוב אפשרי
הרי זה טבעי, שומדבר מיוחד
כאן הרי שומן
הושט היד - וגע בם
בדממה בוטחת
מצווים שזה כלום, רק מקלחת
גם לי גם לךָ
יש תחת

כי אתה עָד
כדי כך יודע אותי,
ואני אותךָ, איש אמוני,
שבינינו, אפילו מין - יהיה א-מיני

חרדי לשעבר

נחתתָ מהחללית
בפתח דלתי
יכולתי
לזרוק אותך לחלל הלילה?
תמיד הרי היית נחמד אליי
עד הטרפת דעת,
ושנינו מטורפים
על מקלחת -
וחולקים
תחושת נחיתות מפותחת

אבל כשקמתי מחלום בָּמיטה לשירותים
עברתי על יד סָפָּתי - ובָעלטה הצצתי
ראיתי את הבליטה בסדין
והבנתי שהכנסתי לביתי
בעל חיים

אין גבר תמים
ממך
או אחת באמת תמימה
ממני
וראֶה היכן השניים עומדים
אחרי שלוש שנים
אתה על ארבע מתחנן
שאשב לך על הפנים

סופה של ידידות מופלאה

חברות שלי מתות מקנאה
אך אני יודעת מדוע
הן מחייכות לעצמן
ברישעה
האם אתה כבר חושד?
אני ידידתך האחרונה

בין בנות, ישנם פערים מיניים
קוסמיים. בלונדינית דדנית
או קלסתר דוגמנית
יקסמו רק למי
שטרם טעם
טעם
מולטיאורגזמית
לעומתן - היא חייזרית
מביטה מֶחללית בפשוטות העם
ומה תאמר אתה
הנחות גם מאחת
סתם?
שהקדשתָ את חייך לחוויות של אחרת
שאינך מבין אותן, אף לא דמותן
אך משוכנע בעליונותן
פשוט גזען קטן
ששונא עצמך כגבר
ולא תסלח לגופך עד לקבר
מדמיין שאתה היא - והיא הזכר
ובזמן שאתה מוצץ לה בלהט - שהיא בעלת
פין קטן אבל - פי מיליון מלא און פאליות ממךָ
וכשלפיך דוחפת אגודל - מפנטז שבתוקף בועלתךָ

ואילו היא לעולם לא מקדישה לפער הנורא מחשבה
להקרבתךָ את מיניותךָ על מזבח מיניותה
מדמיין עצמך כאפס הנחדר על ידה
כחפץ שקנתה מוסתר במגירתה
האינך תופס כבר
שהמשמעות היחידה
היכולה להיות לָהקרבה
היא לא ידידה ולא מיניותה
אלא
נו, אהבה?
מדוע איברך מתקשה כסלע
אך לבך התקשה כאבן?
וכיצד כולך בוער בתשוקה לספקהּ
אך בתוכך הנך כד אפר -
אף פעם לא יסופק?
ובשל מה שאיפתךָ לענגה אינה יודעת שובעה
ותקריב שוב פעם אחר פעם
אף את עונגךָ הקטן והמסכן
למען סיכוי קטנטן
לענגה עוד פעם אחת - אחרי עשרות?
למה למרות חיי מין פנומנליים
נשארתָ חסר ביטחון כרוני
ויספיק כישלון יחסי אחד
לתחושת 0 מוחלט?
ואיך קורה שדווקא כשהיא מבקשת את סוף השרשרת,
שהגיע תורךָ להגיע יחד איתה לפלֶיטה
\- שארית השמורה עבורךָ
תחת לשולחן -
לפתע רק אז איברךָ
נחלש?
ומדוע אתה מתעורר מחלומות חרדה
שהיא שוכבת עם אחר במהלך יום עבודתה
כשאתה ממתין לה במיטתה?
ולמה אתה מרגיש שהאורגזמות שלה
הן הערך היחיד
לחייךָ?

האם לא הגיע הזמן להעניק לה, ידיד,
משהו יותר מהותי מעוד שרשרת שיאים אגדית,
את סוף הידידות -
ותחילתו של משהו לתמיד?

נספח: מסביב לנקודה

הזוהר הקדוש

היודעות אינן מדברות
המדברות אינן יודעות
אחת שלא רואים
עליה
בחיים האמיתיים
פורחת עמוק בלֶילהּ
על יד ילדה על ידה
בטוחים: שקטה
אך קמה באשמורות סודה
וענדה
שרשראות זוהר בלתי נראות
על צוואר חלול כל הלילות
עם בליטה

ואתה
הקנאי שהיא עולה נרצית לאל
ואותךָ ומינךָ דחָה לא קיבל
אמרה קהלת מהו הֶבל
אנחה לא נשלטת
חסרת קול
והגה
ואם לא תיטיב שֶׁת
לפתח חטאת רובץ
ואליִךְ תשוקתו המביישת
ואת תמשלי בו בסתר הכס
אוהבת שלָך מותר
מה שאסור
לו - להיכנס
אליו בתרדמתו

הרי מדוע היהודיות יותר נהנות?
כי הזכר לכוד במערכת בריתות
ברית המילה והברית מולה, כלה ומלכוּת
דומיננטיוֹת מול גבר נחות
מכניעות יחד את
השפיכה

כך כל עונגה אני מנגן באוזנה:
כל כך מגיע לָך, מגיע לָך
כך נכנס בה בעוצמה
כל צוואר רחמה:
מגיע לָך
כל -
כך

הבל הבלים, נָשמה קהלת
הבל הבלים, הכול הבל
מה יתרון לאדם בכל עמלו
אשר יעמול - תחת הרגש
אין חדש תחת
הנפש
ומותר הגבר מן הבהמה אין
כי הכול הבל

הרים ההופכים לרכבת

אֶת האורגזמה הכי מתמשכת חיפשתי
בספר השיאים
של ג'ינס
ומצאתי - שעה וחצי
ובעל השיא?
החזיר
אך את מושכת בכוחות ג'י נֶס
שצריך להיכנס לספרים
להכריז
להחריז
להחזיר
לספרי השירים
אפוס פמיניזם חזירי: מפרנס
בתפקוד נמוך עם פניס
בתפקוד גבוה - אור גם חוזר
משרשרת פנינים בחושך
המושלכת לחזירים
מושכת גברים
צריכים
משמעות לתשוקתם-דפיקותם
המיתוס האחד שעוד מחזיק מעמד
נחוץ לזיקפתם
המיסתורין
האחרון
העלטה
במיטתם
החושך היחיד
שנשאר באישה שאיתם
נחש הרחוק מידם - תמיד
נעה בראשה שרשרת דמיונית
שמועה לילית מופלאה על הנאה אלוהית

ומול זריחת האינטליגנציה המלאכותית
המיתולוגיה האורגזמית
הנקבית הטבעית
היא קרן אור
זמנית
טרם שקיעת המין סופית
לקראת הנאה חזירית אמיתית
\- עליית האורגזמה המלאכותית

עידן האובייקטיביות

יקירתי
האם תשמרי אותי
גם כשיהיה לך ויברטורובוטחתולמלכותמלאכותי?

העוד
תאהבי אותי
עדיין כשהוא העתידי
במוח נחושת עדין אף חריף
בלב כסף רך אך אמין מלבבי הפריך
בלשונו הזהב ובחרוזים בזנב וברטיטת פיו
יֶדע לאוהבֶך מכל אדם טבעי?

התיקני לך מחתולי-אקספרס
גבר מלאכותי הורס
הגובר בְּיצועֶך הרבה על האקס
ללא הצרות הרבות מחוץ לו
כשהחברות יקרצו וימליצו לָך
להחליף, ימתיקו סוד כבנות, יצטחקקו כמבינות, יסמיקו כעגבניות שהוא
פי אלף

האם תצטרכי אותי - ואם לא
האם אני חתולֶך
או הומלס. ואם אין בי יותר
צורך -
האם אני בכלל חתול?

כי הנה בא ליל ניצְחון המלאכותי
והנה בא יום המבחן האמיתי
לכל הנאהבים והנעימים
קרֶב אלינו אישי מתָמיד
ואינני מאמין במין
האנושי. הִנה,
מִיאוּ, מה
נשאר
מִימֶנִי
(זנבי?)
מחוץ לדלתֶך
האֶין זה סופי
כחתול כותב?
אחרי שנים של עונג חולף
נמצא בצד הלא נכון של הדלת
צד הכאב

תרבות וספרות

title: הידידה - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הידידה - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut85" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/eros.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הידידה

רגעי קסם. רצף של שירים ישנים ואהובים (והפואמה האירוטית ביותר בשירה העברית)

מאת: BFF

ארוספואטיקה  (מקור)

נשיקת השערות

"וראית את אחוריי ופניי לא יראו"

ידידתי ההומה בירידת
צמתה מולטי פעמים
מסתירה פניה לפנים

סתור מצווארה
זנב על גב
חשוף נוגע
אל זנב תחוב
באחוריה
ולוחש לה כנחש
את הכי מושכת
הכי מ-ג-י-ע לָך ממש
תודה שאת אינך אהובתי
ולא אשתי

תודה לך ידידת
נפשי שביקשת
שבפניִך לא אתבייש
כי שנינו הכי קרובים
שיש

הזמנה לביתה

הפעמים הרבות מאוד
וכיצד שבְּדמעות מתחננת
שאהיה לָך לעבד
ושאת רק מבקשת לראות
גורמים לי לרעוד

ולציית
להוריד הכול
להסתובב לָדלת
דקה
אחר שנכנסתי לביתֶך
ואת נכנֶסת
לָדעת - כאן
ממלכתֶך
ומשאָלתךְ אינה טבעת ריקה
אלא דווקא - הדוקה
ואצבעֶךְ הדקיקה
אותי תופסת
כקרס
        מלכה

הידידה הכי טובה

עשרות הפעמים יוצרות
בי מין
הרגשה שאין אני הנושא
אָת

כתר מסתובב תמיד משיא
לְשפיץ לקראת
עוד שן
אחת
ועוד זווית - ואני נחות
גופנית

ואף רוחנית
לא אוכל להבין
לעולם ולעלמי עלמין
רק לגרום ולגרום ולגרום

מכונת החלום

אגדה חד צדדית

הלילה נופל לתהומות
ואת עולה, נפלאה, הומה כמאות
בהמות
לעולם לא אדע מה שאת יודעת
סודֶך הפנימי ואני הדלעת

מוצמד לקיר

הפה - טבעת מלכה
ואני משתתק כי עתה
תורֶך
ולגבר אסור לסרב

נסער מהבקשה, הסכמה בשתיקה -
ואסיר תודה
לעולם לא אאכזב ידידה
רק כי אנחנו איננו אוהבים
אנו אוהבים -
מכל אוהבים
ויותר מכך - טהורים
כתינוקות, זכים
כמלאכים
שובבים
ובאתי עם
התחתונים האפורים

לשון נופל על לישון

ברוך שעשנו סתם
חברים
ולא אחד הקשרים
לא נישאנו כחָברוּת בע"מ
קורפורייטים במיטתם יקירתי
מזיעים בלי מיזוג
אָת הדבר הטהור ביותר שהיכרתי
דווקא כי איננו זוג
הדובדבנים תחת העקבים
נסחט בערבובים עדינים
ונפשו קשורה
בְּלשון
לא בנפשה

ולא מעשה שגרה
כשגרים כחתול בדירת ידידה
כל ערב הוא פגישה
וירידה לפרטיה דרישה
שכר דירה
בכריעה
הנקרא אליה מהספה
כי ממילא הדלת שקופה

מנדט השמיים ומנדט התקרה

כנות מדברת דרך הקיר
כי היא מה שבחושך שומעים
בדירתֶך הזעירה אין מה להסתיר
ואפשר לחסוך
במים חמים

אישה אמיתית מתלבשת תמיד
אך את כבר דורשת
מחבר נפש
בין ידידים אמיתיים
ללכת בבית בחצי מדים
חוסכת כביסות עם כסות עיניים
הרי למה לא לשטוף בינתיים
כשבמקרה מרימה מהמחשב
בוחנת בהיחבא
בינֶך
לבינֶך
איך זה יושב

אהבה ללא עתידהּ
היא אהבתנו ידידה
אגדה היא - ותישאר אגדה
האופק נדחָה מעֶבר לאופק, והופ, פטנט, הנה השקיעה
מתמידה

הצ-צה

אחרי שהייתי שנה
חיית בית של ידידה
התגלתה לי ליבת הנשיות וסודה:
בינה לבינה
היא מהות מיניותה

ולמנעול הנ"ל אין לנו מפתח
רק מברג מסתובב לנֶצח

הבידוד

הלעולם ועד
הוא בהווה - ואינו בעתיד
ולנו לא יהיה
עֶד
(אולי קנאתה של השכנה)
ותודה לאל לא תהיה חתונה
האהבה
היא בודדה
והיא בְּידיד

במהירות האור זוגיות מתה
ובעלטה
ידידה
לתמיד

החנות

ציית והָסכם למצב היקום
הן יודעות יותר טוב
ממה שבתוך
תוכנו יָקום
הָסכן לה
תן
לָ-
ידידה
הכי קרובה לקנות לךָ ביגוד
אלגנטי הגון, הגד הן
לכל מה שתגיד
גם לאמירתה
שתיכנס עמךָ ביחד לתא המדידה
כשהיא מסתובבת עוצמת עיניים
כשאתה
מוריד מכנסיים
רק כדי לגלות אותה
בטעות מציצה
במראָה

ביקורת כוח השָפוט

הסוד הינו כניעות
הגבר לרצונות
הילדה
הדחקת ההנאה
עד להוראתה
די לה
להפעם הפעם פעם
אחרונה

הסוד הוא הפנמת
המיניות הנחותה לעומתה
חיית מחמד במיטת
הוד מלכותה

והסוד: קנאת תמיד בוערת ביכולתה
השורפת את לב הגבר לאפר
ועפר לרגליה - שלא לדבר
על נעליה - שֶל הנָעלה
מעליךָ, ועקביה דשו
מצוָותךָ - שָל
תשוקתךָ
שלךָ

כי המקום בו אתה עומד
קדוש הוא
התחת שלה

אם אין לךָ איפה להיות אתה יכול לבוא בינתיים אליי

אצילה היוצאת בדרכה לבדה
כל שחר לקרחת
היער
רוכבת עליךָ בדרך הבודדה
עם הסער
והתחת
עמוֹד תמיד - לשירותה
עליונה בָּמעמד - ואתה נקשר
אליה, גלמודה, באורוותה
אבל היא למעלה שם
בת אדם ואתה
קש ואפסר
דע:
הנאתה קדושה, נוראה
כי היא הרועה
ואתה בהמתה, היא האדם
ואתה מכונתה, היא הילדה
ואתה צעצועה היחיד
היא מגיעה
אלפי פעמים בשנה אחת
ואתה אפס כנוע (ונחמד), שכל יתרונך ספרת האחד
העקומה במידה - נוגעת בדיוק
בָּנקודה
מוחזק כחיה בדירתה

חוזה שכירות מוגנת מהעולם

בדירתה הצרה, הבהירה ידידתך, היא המלכה -
והיא החוקה
ביתה הוא מבצרךָ מהחוץ הנורא - וכתמורה
על כל ערב תקבל מיָדה שכרךָ
בְּקערה
בלי עבודה -
מלבד עבודתה

אבל צו בל יעבור בביתה
בהתעוררותה תקרָא בקול דק,
מפונק ונִרפה
לךָ חתולהּ מהספה
ויובלו לה מהבילים למיטה
מאפה מתוק, קפה חזק
וזקפה

אין אפוטרופוס לעריות

הנדיבות הזמנית לידיד בלי בית
שבתה אותי בה
בראשית היתה בקשה פשוטה מאוד
שלא אתבייש
וסקרנות של ילדה: אני רוצה לראות. מה יש?

אחָר כך חיסכון במים בשניים
קרובים מכל קרובים - בן ובת בית
ומעט טובות הנאה -
שירותים הדדיים למחצה
בינינו, בין ידידים כה טובים, מדוע בינתיים
ניוותר בודדים, למה לא בעצם
מה רע בקצת
כששנינו כל כך נחמדים, אבודים
חוזרת בערב, מימים ארוכים
וזקוקה לכמה חיבוקים
קמעה עת דודים
הרי לא תיזרק ככלב - לרחוב העיר
אם אתה ממילא כבר כאן, בסוף היום לרווקה
יש צרכים, הפער בין ילדה
למלכה - בימינו זעיר

ומדוע שלא תשלח ידה
ותשחק לה שם איתם להנאתה
אם ממילא הקריבה מעונה למענךָ
ואיבדה את פרטיותה
מה עם עונתה

אם ממילא אתה שומע אותה
מאוננת כל ערב מעבר לדלת
היא קוראת לךָ לחדרה
בהתחלה להשראה
לראותם בלבד
ולאט לאט - לשירות מיוחד
היא מאוננת באמצעותךָ
כאילו היא לבד

מבצר הפרטיות האחרון

מה ירצה איש
מלבד רצון נשי?
ואיזוהי אש שתבער טהורה, זכה
מרצון תשוקתה של ידידה?
ללא משכנתא, ילודה,
הצגה (!) להוריה וחבורתה
כזכר בתפקיד, כתפיסה בחכה
וגרוע מכך - כתסריט, כרומנטיקה.
רק נטו, בלי ברוטו, כולה עולה
תמימה, אדומה, מסמיקה
הישנה בעולם עוד אהבה
שאינה תלויה בְּדבר?
שלעד לא תהפוך בסוֹפה
מסוּפה פרטית בפוּך -
לעוד סוף פסוק
סמל סטטוס בפייסבוק

הנה למה
המיית עינוגן הומה
בנשמתנו יותר מהנאתינו עצמנו
האין האורגזמה
עצם טוהר הרצון כשמיים כשלעצמו
שלה כשלעצמה?
ולעומת זאת
בתוכנו הזכרים נמוגה במהרה
גם כן איזו
חושךגזמה עכורה

האם לא נסיק דבר -
דבר-מה נורא -
מנחיתותנו המינית הטבעית הגברית האומללה
כהשגת תרנגול המנקר כקורא בספר שירה
וכבעל חיים המענג את בעליו?

זו ילדותֶך השנייה

אם לא נקראתי פנימה - הנני בספה
ואם שירות חדרים מבוקש
הנה הטקס בעיצובה:
קו המגש - קו הלבוש
ועל הטס יוגש
כיבוד למיטה, בחולצה שקנתה - חליפת כפתורים
ומתחתיו עסקת החבילה - גלויה לעין רואים

ואם הכפתור צריך - לוחצת על הכפתור
שהזמינה מסין: קול פעמון ענוג
והחתול הגדול מהסלון יענוד
קולר כלב
(מחנות החיות)
ובלי קול יתגנב
טופף בעלטה על ארבע כפות
ויתכופף
בין נעלי העקב - המונפות
ועל סף המיטה
יכסה בחצאיתה ראשו המלוטף
ויעשה מה שעושה
חתול לחלב

(ולטובתכם/ן לא אכסה סוד חלבן מתחת למכסה:
יקעֶר תחתית לשונו החתולית לצורת צדָף עלה נידף
בעדינות יִנוק כמנשק בשפתיו ואז ברכּוּת בוואקום בלשון ישאב
כשקול הגבר העבה הכול מרעיד מאליו ישאף לריאותיו
מהאף נשימות חצוצרן ואף פיו מוצף רוק ככוכב
לעבוד עם נהימות הסופרן לפי המקצב
בהאצה לריצת צבי מקצב הצב
שירת האישה שרביט וצָו
גוֶון בין קו למסובָב
וכן בכיוון הניצב
סבסָב ושב
כמאליו
כזנב
תו
ו'
-
עד אשר לא תיפסֶק שרשרת הכוֹסף ותמצוץ גולת הזנבנב וישפך כד על המבוע ונכוָוץ הגליל אל הבור;
וישָב החיה על הארץ כשהיה והרוח תשוב אל האדונית אשר פרחה נשימתה;
והיא תשבח: תודה
ואתמלא גאווה חלולה
וקנאה נחותה
וחמדה)

כי כן מכבר,
הרחק בעבר,
בעת רצון וקירבה,
הרבה לפני שנזרקתי מדירתי לדירתה,
גילתה לי סודה
שעוד בהתוודותה - עורר רתיתה
כידידה הממתיקה צפונותיה הכמוסים ביותר
לידידהּ:

מילדותה הקדומה, מאז זוכרת את עצמה
מעולם לא נרדמה
ללא
אורגזמה מרעידה
עוד טרם ידעה לקרוא בשמה

הצצת הקנאה

כשבפיד עיניה
שוטפת בלי גבול
וביד ימינהּ בעכבר תגלול
אמונֶה לעמוד לידה משמאל
אותה תכניס למכנס לחפש ולשחק בְּעָגול
זכותה החוקתית בכל עת בלי לשאול
ותלטף אותי בקול:
אתה חתול גדול

וכשיציץ חתיך בנטפליקס
יד הידיד תיקח ותכניס
למכנסה שאדאג להמיסה
כשהוא מוריד החולצה

מהתקופה שנתקעתי בדירתה
בסגרי הקורונה
שיתפה אותי הידידה
בהרגלי הפורנו
בו צופָה בלפטופה
תוך לטיפתה-לפיתתה
את שפוטה המלקק מתחתיו
לכוד בין הפלסטיק לטוסיק למיטה
בין פֶטיש התשוקה – לסדן הידידה
בין אהבה ללא קנאה לקניין בלי אהבה
שומע את הקולות מעליו
ולא רואה בעיניו

השיעור הכי גדול בחיים

כשאני חתול רע בעלת הדירה
נותנת לי פרס ואומרת
שתחנך בחומרה

והבעלים מצוָוה: תתהפך - ובועלת
אני מתקפל והיא לא מתקפלת
מיילל בעמידת שש
והיא דורשת:
תתבייש,
עונש,
תציית, חתול טיפש
שלי, אני אוהבת אותך
לא עצמאי, לא אימצתי
חתול מהפח כי רציתי בעל מוצלח
מה שהיה - שהצצתי בפנים -
וראיתי בתוכךָ את החיה
הרגישה החמקנית, העירומה נפשית
כזאת שפינטזתי לגדל שנים, זאת אני
שגיליתי לךָ את זהותךָ המינית
החתולית, הלא אנושית
ואני חשה בפנים בהתקשות הערמונית
ועכשיו תתחנן בבקשה כמו תמיד
שאסחוט אותךָ
כְּידיד
הכי מהמם ומדהים שיהיה והיה, מעל ומעבר לכל אהבה
חיָה ברמות לא אנושיות
של קִרבה

(וזה (אני קורס לתוֹכי) ידידתי -
הדדי)

מסע אל תוך האין

לידידה וידיד - אסור לדבר על העתיד
אבל מותר
להתוודות על העבר

כשהצילה אותי מחתוליות רחוב
אצלה, הקרובה לי מאחות
עלתה סוגיית המקלחות
והבחנתי מהר מאוד
כשהיא נכנסת
בחור
המפתחות

חסר סיכון, מלבד כפיות
טובה מהאגדות
לא הרהבתי לבגוד
באמון

אך פעם אחת אחר המקלחת
חשתי מחשבה משונה מתגנבת
מתחת למגבת
שלרווחה נפתחת ונסגרת
וגובה חלציי נמצא תלוי
במחצית הדלת

ובמהירות הצצתי לחושך החוצה
עדיין נוטף מים
והיה לי נדמה שראיתי שם עין

בְּיקום בתוך בית קטן
רק ההווה בלבד קיים
והחוץ הוא הסוף - ולכן הוא אסור
וזהו סוף הסיפור

מערכה ראשונה בטרגדיה

היינו אח ואחות, ועכשיו
זה כמו לשכב
במשפחות
הכי טובות

גילוי אריות בארון הבגדים
בחדר הילדוּת, בהפרת שבועת הידידות
הקדושה בימינו מנישואים, בוגדים
בעצמנו עם עצמנו, במעשייה
היבריס שעוד לא היה
שלא כתוב בספרים
לנצח את השיטה:
לרדת לידידה - לאהוב אותה - ולהישאר איתה
רק ידידים
טהורים

אחותי, מכולן את המיתולוגית
אך אפילו לא תהיי אקסית
לחיות בתוך סיפור אגדה
ילדה-מלכה והחתול ידידהּ

הסוד בן אלף הדורות

בחינוך מיני מסווג לְילדוֹת
המיוחדות במינן - לומדות
גברים הם חיות רעות
אבל מוסתר בהם סוד

שיטה פשוטה לשליטה
בחיית הפרא הנחותה
שבנות אדם מעבירות
מאישה לאחותה
בלחישה

"בין ידידות", בין דורות
בחדרי חדרים, מהמערות

והן מסמיקות מגחכות נבוכות
והן צוחקות-בוכות:
גבר צריך
להפוך

בְּלחש עובר הלחש
כְּקסם עובד על נחש

בלי לומר במפורש
את השם המפורש

המחבוא הנחבא הבא
בבשר
הסוד הנורא
האחרון שנשאר

האבולוציה יצרה בזכר
והטבע טָבע בגבר
אופציה כמוסה אסורה
סימטריה השמורה לנקבה
בָּסתר
לעשות סדר

יצורים בוגדניים, כלבים שפלים, שעירים
הופכים
גורי חתולים מגרגרים
מכורים

והיודעות - יודעות
גילו לה, סיפרו חברות רעות
אם מתחשק לָך להפוך את היוצרות
כל מה שאת צריכה לעשות
כשהוא פשוט - מאוד

כל מה שרציתְ
וחשבתְ תמיד -
רק ההפך המוחלט
נסי את זאת פעם אחת
על ידיד

חינוך מיני לבנים

המחנכת עושה לי בית ספר
קוראת לי לחדרה
מסגבירה:
האל ברא גבר, הוא יצר הרע
חיה בוגדנית, צרה צרורה
וברא לו תבלין - המורָה
ובשיעוריה מתבגר
חתול-מין -
תלמיד
שהרי חינוך אמיתי - מיני תמיד
אהבה אפלטונית
חניך לאדונית
נראה לךָ שלא הבחנתי בָּזאת,
ידידי האפלטוני,
כמה בהית בָּחולצות, לא בָּפָּנים?

אתה לא תהיה כמותם, כלב
חוצות דוחף חוטם
מתחת כל חצאית ברחוב
אתה חתול טוב, מבוית
כל רווקה צריכה אחד

ובלי לרדת לסוף דעתה
אתה מביט בה מלמטה
כחיה בבעליה
מעריץ עריצתך, מושך בכבליה
והיא מכה
אותך בצחוקה
ומלטפת ראשך
המטופש בשתיקה
בשיעור שעבר מעליו בקפיצת
כיתה
ומורידה חולצתה

ההומו ספיינס הוא הומו סטרייט

מי היתה מאמינה
שהיא, הבת
הכי חנונה ביישנית,
תגיע בחדרון נזירי חרישי, בטעות
לתגלית אנתרופולוגית מרעישה על ראשית התרבות:
תחילת החקלאות - החיה המבויתת
הראשונה - היתה הגבר הנחדר
בחדר השינה

הפטריארכיה נועדה לכסות על התחת
של הגבר מהאישה, מנסָה נגד הטבע
לייצר חוסר סימטריה, שסופה
פין בוגדני
בלתי מסופק,
תנוחה מוטעית גופנית
והגמוניה הפוכה
מאופי המין
הביולוגי
לפיו הזכר כפוף לנקבה
ואף נשאר תמיד
ילד קופיף
ורק השָד משתנה בפיו

מעשה בראשית

בראשונה היתה הסקרנות
חיייבת לדעת, לראות בטעות
הקימור האסור במכנס השמוט
כמוס לעד, בכבלי ידידות
בסומק נרעד
נוגעת
בעצמי, גומרת לךָ את הדוד

חוששת מרוגשת, מתביישת פשוט
להושיט יד - לקחת
הרי זה מין
ידית
שבאה עם ידיד
ואחריה אתה בא, הולך אחרי הכבל
לאן שתובל, לכן צריך מנעול
אוהבת שבבית מחכֶּה לי ליד הדלת
חתול

שנת הגשמת שנות דמיונות -
עם הגבר הכי פחות
מאיים שיכולתי לדמיין
אם לא איתךָ עם מי כן
חסר ביטחון וחסון ומסכן
ואני
וילון פותחת
פונֶה לאחור מבוייש ממני
במקלחת
ולבךָ נפתח אליי מהתחת

השבועה

איש סודי,
ידידי,
דָי,
ראיתי לךָ את הכול
ואתה ראית לי, גיליתי וגיליתָ לךָ ולי
סיפרנו הסודות כולם, ניתן להפסיק
להעמיד פנים
שאני ונוס - ואתה מאדים
כילד שמעולם לא ראה זוג
שדיים, לחתוך לשניים
את חשבון המים
שאני מכסָה עבורךָ
פעמיים

כי קרובים משנינו
ביקום - אין
והמשמעות
שאנו יכולים
מה שלא יכולים
אף גבר ואישה באנושות
לשמור תחת הטוש
על הידידות

ידידים אינטימיים - עד אבסורד
להתגבר
על מבוכת המינים - והאיסור
הלא כתוב
יודעת גבר, עד כמה שנינו מגיעים
מעולמות כל כך שונים
וזה הדבר שמחבר
אותנו מבפנים

ידיד נפשי
וגופי, חברי
קרוב מכל אהוב אפשרי
הרי זה טבעי, שומדבר מיוחד
כאן הרי שומן
הושט היד - וגע בם
בדממה בוטחת
מצווים שזה כלום, רק מקלחת
גם לי גם לךָ
יש תחת

כי אתה עָד
כדי כך יודע אותי,
ואני אותךָ, איש אמוני,
שבינינו, אפילו מין - יהיה א-מיני

חרדי לשעבר

נחתתָ מהחללית
בפתח דלתי
יכולתי
לזרוק אותך לחלל הלילה?
תמיד הרי היית נחמד אליי
עד הטרפת דעת,
ושנינו מטורפים
על מקלחת -
וחולקים
תחושת נחיתות מפותחת

אבל כשקמתי מחלום בָּמיטה לשירותים
עברתי על יד סָפָּתי - ובָעלטה הצצתי
ראיתי את הבליטה בסדין
והבנתי שהכנסתי לביתי
בעל חיים

אין גבר תמים
ממך
או אחת באמת תמימה
ממני
וראֶה היכן השניים עומדים
אחרי שלוש שנים
אתה על ארבע מתחנן
שאשב לך על הפנים

סופה של ידידות מופלאה

חברות שלי מתות מקנאה
אך אני יודעת מדוע
הן מחייכות לעצמן
ברישעה
האם אתה כבר חושד?
אני ידידתך האחרונה

בין בנות, ישנם פערים מיניים
קוסמיים. בלונדינית דדנית
או קלסתר דוגמנית
יקסמו רק למי
שטרם טעם
טעם
מולטיאורגזמית
לעומתן - היא חייזרית
מביטה מֶחללית בפשוטות העם
ומה תאמר אתה
הנחות גם מאחת
סתם?
שהקדשתָ את חייך לחוויות של אחרת
שאינך מבין אותן, אף לא דמותן
אך משוכנע בעליונותן
פשוט גזען קטן
ששונא עצמך כגבר
ולא תסלח לגופך עד לקבר
מדמיין שאתה היא - והיא הזכר
ובזמן שאתה מוצץ לה בלהט - שהיא בעלת
פין קטן אבל - פי מיליון מלא און פאליות ממךָ
וכשלפיך דוחפת אגודל - מפנטז שבתוקף בועלתךָ

ואילו היא לעולם לא מקדישה לפער הנורא מחשבה
להקרבתךָ את מיניותךָ על מזבח מיניותה
מדמיין עצמך כאפס הנחדר על ידה
כחפץ שקנתה מוסתר במגירתה
האינך תופס כבר
שהמשמעות היחידה
היכולה להיות לָהקרבה
היא לא ידידה ולא מיניותה
אלא
נו, אהבה?
מדוע איברך מתקשה כסלע
אך לבך התקשה כאבן?
וכיצד כולך בוער בתשוקה לספקהּ
אך בתוכך הנך כד אפר -
אף פעם לא יסופק?
ובשל מה שאיפתךָ לענגה אינה יודעת שובעה
ותקריב שוב פעם אחר פעם
אף את עונגךָ הקטן והמסכן
למען סיכוי קטנטן
לענגה עוד פעם אחת - אחרי עשרות?
למה למרות חיי מין פנומנליים
נשארתָ חסר ביטחון כרוני
ויספיק כישלון יחסי אחד
לתחושת 0 מוחלט?
ואיך קורה שדווקא כשהיא מבקשת את סוף השרשרת,
שהגיע תורךָ להגיע יחד איתה לפלֶיטה
- שארית השמורה עבורךָ
תחת לשולחן -
לפתע רק אז איברךָ
נחלש?
ומדוע אתה מתעורר מחלומות חרדה
שהיא שוכבת עם אחר במהלך יום עבודתה
כשאתה ממתין לה במיטתה?
ולמה אתה מרגיש שהאורגזמות שלה
הן הערך היחיד
לחייךָ?

האם לא הגיע הזמן להעניק לה, ידיד,
משהו יותר מהותי מעוד שרשרת שיאים אגדית,
את סוף הידידות -
ותחילתו של משהו לתמיד?

נספח: מסביב לנקודה

הזוהר הקדוש

היודעות אינן מדברות
המדברות אינן יודעות
אחת שלא רואים
עליה
בחיים האמיתיים
פורחת עמוק בלֶילהּ
על יד ילדה על ידה
בטוחים: שקטה
אך קמה באשמורות סודה
וענדה
שרשראות זוהר בלתי נראות
על צוואר חלול כל הלילות
עם בליטה

ואתה
הקנאי שהיא עולה נרצית לאל
ואותךָ ומינךָ דחָה לא קיבל
אמרה קהלת מהו הֶבל
אנחה לא נשלטת
חסרת קול
והגה
ואם לא תיטיב שֶׁת
לפתח חטאת רובץ
ואליִךְ תשוקתו המביישת
ואת תמשלי בו בסתר הכס
אוהבת שלָך מותר
מה שאסור
לו - להיכנס
אליו בתרדמתו

הרי מדוע היהודיות יותר נהנות?
כי הזכר לכוד במערכת בריתות
ברית המילה והברית מולה, כלה ומלכוּת
דומיננטיוֹת מול גבר נחות
מכניעות יחד את
השפיכה

כך כל עונגה אני מנגן באוזנה:
כל כך מגיע לָך, מגיע לָך
כך נכנס בה בעוצמה
כל צוואר רחמה:
מגיע לָך
כל -
כך

הבל הבלים, נָשמה קהלת
הבל הבלים, הכול הבל
מה יתרון לאדם בכל עמלו
אשר יעמול - תחת הרגש
אין חדש תחת
הנפש
ומותר הגבר מן הבהמה אין
כי הכול הבל

הרים ההופכים לרכבת

אֶת האורגזמה הכי מתמשכת חיפשתי
בספר השיאים
של ג'ינס
ומצאתי - שעה וחצי
ובעל השיא?
החזיר
אך את מושכת בכוחות ג'י נֶס
שצריך להיכנס לספרים
להכריז
להחריז
להחזיר
לספרי השירים
אפוס פמיניזם חזירי: מפרנס
בתפקוד נמוך עם פניס
בתפקוד גבוה - אור גם חוזר
משרשרת פנינים בחושך
המושלכת לחזירים
מושכת גברים
צריכים
משמעות לתשוקתם-דפיקותם
המיתוס האחד שעוד מחזיק מעמד
נחוץ לזיקפתם
המיסתורין
האחרון
העלטה
במיטתם
החושך היחיד
שנשאר באישה שאיתם
נחש הרחוק מידם - תמיד
נעה בראשה שרשרת דמיונית
שמועה לילית מופלאה על הנאה אלוהית

ומול זריחת האינטליגנציה המלאכותית
המיתולוגיה האורגזמית
הנקבית הטבעית
היא קרן אור
זמנית
טרם שקיעת המין סופית
לקראת הנאה חזירית אמיתית
- עליית האורגזמה המלאכותית

עידן האובייקטיביות

יקירתי
האם תשמרי אותי
גם כשיהיה לך ויברטורובוטחתולמלכותמלאכותי?

העוד
תאהבי אותי
עדיין כשהוא העתידי
במוח נחושת עדין אף חריף
בלב כסף רך אך אמין מלבבי הפריך
בלשונו הזהב ובחרוזים בזנב וברטיטת פיו
יֶדע לאוהבֶך מכל אדם טבעי?

התיקני לך מחתולי-אקספרס
גבר מלאכותי הורס
הגובר בְּיצועֶך הרבה על האקס
ללא הצרות הרבות מחוץ לו
כשהחברות יקרצו וימליצו לָך
להחליף, ימתיקו סוד כבנות, יצטחקקו כמבינות, יסמיקו כעגבניות שהוא
פי אלף

האם תצטרכי אותי - ואם לא
האם אני חתולֶך
או הומלס. ואם אין בי יותר
צורך -
האם אני בכלל חתול?

כי הנה בא ליל ניצְחון המלאכותי
והנה בא יום המבחן האמיתי
לכל הנאהבים והנעימים
קרֶב אלינו אישי מתָמיד
ואינני מאמין במין
האנושי. הִנה,
מִיאוּ, מה
נשאר
מִימֶנִי
(זנבי?)
מחוץ לדלתֶך
האֶין זה סופי
כחתול כותב?
אחרי שנים של עונג חולף
נמצא בצד הלא נכון של הדלת
צד הכאב

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

סקס בתרבות וספרות (שימו לב למילה: סקס)

שירים אחרונים וגרועים של המשורר המקשיש הנודע, שמשמשים כמבושים בשבילו וכעלי תאנה עבור שירים ראשונים וגרועים של משוררת צעירה חדשה שנולדה, ולפיכך הם הדבר הקרוב ביותר בעולמנו למשגל ספרותי, שמסתיים בעוד שיא תרבותי. כשההשתנה מהמקפצה הופכת למקפצה מהשתנה - נוצרת עוד אדווה בשלולית השירה העברית. והביקורת, שאף היא הפכה עילגת, שואלת: האם אותם שירים עצמם יכולים להיות גם מרגשים וגם בדיחה? האם אותה בדיחה יכולה להיות גם שירה וגם רגשנות? אם הכול תלוי בהקשר של הקריאה - מה זה אומר על הקריאה (ההקשר: תרבות וספרות)

מאת: מי_טו: גם אני משוררת - על חילופי הדורות בשירת עם ישראל

תמונה תמימה של אישה קוראת (מקור)

שיריו של המשורר לשעבר, אם יש כזה דבר משורר (לשעבר)

האהבה הגדולה

אני מסתכל עליה
הכול מתקלקל
הכול מתקלקל בעולם הזה
אני מסתכל

הימים הטובים

כבר לא יחזרו
אמא (לא ז"ל, לא מתה, עוד לא תמה, אבל) לא עלמה
כבר לא תיסע לחו"ל - לעולם לא
לעלמא
לא נשב שם, ליד הבית הישן, שכבר היה, היתה
תמ"א

חיי

התה היה חם מדי
חיכיתי. עכשיו קר

האסלה הגדולה

חתול הפך לכלב
מטייל במיטה. מטיל מילותיו:
לא איתה

כזרימת הזהב באסלת הכסף
של המחשב, המקלדת - מדרגות לרדת
שמעתי מאחורי המסך, מאָחר הפרגוד. בפנים:
ביפ

הזוג - המזדקן

גם הקילֶה מהמיקרוגל
השכל, הלב, הכול מתקלקל בעולם בגילי גם
המחשב, הרֶגל - לא חושבת, סוחבת
ואת. לא - אוהבת

שיריה של המשוררת המתחילה (וזוהי רק ההתחלה, לא המשוררת)

משפט האין-שירה

בין ירכיי יושב מחשב גולשת בשבילכם הן בשלות ומושכות אך אנוכי חושבת
על פרדוקס
האינפורמציה בחורים שחורים
לפיו המידע שנכנס לתוך חור שחור עלול להיעלם בעקבות תהליך התאדות החור, בקרינה
הנקראת
הוקינג קרינת
הוקינג
כן זו לא
פרוזה, זה פאקינג
שירה! כי זה פיזי, זה פיזיקה (תיאורטית...)
משפט האין-שיער (באנגלית: No hair theorem) הוא משפט בתורת היחסות הכללית המגדיר את כל התכונות של חור שחור שאותן ניתן למדוד מחוץ לאופק האירועים שלו (האורגזמה - שלי!). אופק האירועים של חור שחור הוא משטח נטול אינפורמציה, בדומה לראש נטול שערות אני לא מגלחת
אני חכמה
סוטים
ואתם, גברים פתטיים, לעולם לא תדעו מה
היא אורגזמה
אורגזמה מהי, הו
סוטים
נאלחים, נאנחים

פרסום ראשון

פרסום שני: פרסום הנס

(אף פעם) לעולם לא אדע מדוע
כל הגברים כולם
מנסים מזיעים נרצעים, עובדים כמשוגעים, לענגני כמשוגעת (פעם אחר פעם)
עבור האורגזמת פעם-אחת (!)
העלובה הקטנה, המסכנה
שלהם, מדוע בנים מתעניינים במין, ההונאה
הגדולה בעולם, ההנאה כולה
שלי

\- שאף אם אחשוף
הכול לכולם
עדיין
לי ישאר - המחשוף
ולהם אך הזין

פרסום שלישי: גלידה

ללקק את המקלדת לרדת לדת התבל
בחלד העכבר
אחורי ההר
של הרשת - נקבר משה
נקבר כל גבר - לא נודע פניו, רק אחוריי
כשאני יושבת
עליו - ועליי
לשונו הזהב
בגולת הכסף
ולשוני, גמישה כאָרד
תשיר על שירד, הפסד
הזכר, דור המדבר 2.0
בחרץ האָרץ הנכספת
נוי אביונה - ופרשנה (הנוסף)
מוסף שרת
תרבות וספורנו
בתחרות ספורט הפורנו:
"ויקבר אותו" אם הוא קבר עצמו כדברי קצתם ז"ל (זרע לבטלה) עשתה זאת נפשו הנבדלה.ת
כי הוא מת
בפסגה משם מרחוק את הארץ ראה
כמו הגבר שרואה אותי מגיעה, אה?
בה
הוא
בא

הנה ראש המשורר הבא

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סקס בתרבות וספרות (שימו לב למילה: סקס) - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut78" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/thereader.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סקס בתרבות וספרות (שימו לב למילה: סקס)

שירים אחרונים וגרועים של המשורר המקשיש הנודע, שמשמשים כמבושים בשבילו וכעלי תאנה עבור שירים ראשונים וגרועים של משוררת צעירה חדשה שנולדה, ולפיכך הם הדבר הקרוב ביותר בעולמנו למשגל ספרותי, שמסתיים בעוד שיא תרבותי. כשההשתנה מהמקפצה הופכת למקפצה מהשתנה - נוצרת עוד אדווה בשלולית השירה העברית. והביקורת, שאף היא הפכה עילגת, שואלת: האם אותם שירים עצמם יכולים להיות גם מרגשים וגם בדיחה? האם אותה בדיחה יכולה להיות גם שירה וגם רגשנות? אם הכול תלוי בהקשר של הקריאה - מה זה אומר על הקריאה (ההקשר: תרבות וספרות)

מאת: מי_טו: גם אני משוררת - על חילופי הדורות בשירת עם ישראל

תמונה תמימה של אישה קוראת  (מקור)

שיריו של המשורר לשעבר, אם יש כזה דבר משורר (לשעבר)

האהבה הגדולה

אני מסתכל עליה
הכול מתקלקל
הכול מתקלקל בעולם הזה
אני מסתכל

הימים הטובים

כבר לא יחזרו
אמא (לא ז"ל, לא מתה, עוד לא תמה, אבל) לא עלמה
כבר לא תיסע לחו"ל - לעולם לא
לעלמא
לא נשב שם, ליד הבית הישן, שכבר היה, היתה
תמ"א

חיי

התה היה חם מדי
חיכיתי. עכשיו קר

האסלה הגדולה

חתול הפך לכלב
מטייל במיטה. מטיל מילותיו:
לא איתה

כזרימת הזהב באסלת הכסף
של המחשב, המקלדת - מדרגות לרדת
שמעתי מאחורי המסך, מאָחר הפרגוד. בפנים:
ביפ

הזוג - המזדקן

גם הקילֶה מהמיקרוגל
השכל, הלב, הכול מתקלקל בעולם בגילי גם
המחשב, הרֶגל - לא חושבת, סוחבת
ואת. לא - אוהבת

שיריה של המשוררת המתחילה (וזוהי רק ההתחלה, לא המשוררת)

משפט האין-שירה

בין ירכיי יושב מחשב גולשת בשבילכם הן בשלות ומושכות אך אנוכי חושבת
על פרדוקס
האינפורמציה בחורים שחורים
לפיו המידע שנכנס לתוך חור שחור עלול להיעלם בעקבות תהליך התאדות החור, בקרינה
הנקראת
הוקינג קרינת
הוקינג
כן זו לא
פרוזה, זה פאקינג
שירה! כי זה פיזי, זה פיזיקה (תיאורטית…)
משפט האין-שיער (באנגלית: No hair theorem) הוא משפט בתורת היחסות הכללית המגדיר את כל התכונות של חור שחור שאותן ניתן למדוד מחוץ לאופק האירועים שלו (האורגזמה - שלי!). אופק האירועים של חור שחור הוא משטח נטול אינפורמציה, בדומה לראש נטול שערות אני לא מגלחת
אני חכמה
סוטים
ואתם, גברים פתטיים, לעולם לא תדעו מה
היא אורגזמה
אורגזמה מהי, הו
סוטים
נאלחים, נאנחים

פרסום ראשון

פרסום שני: פרסום הנס

(אף פעם) לעולם לא אדע מדוע
כל הגברים כולם
מנסים מזיעים נרצעים, עובדים כמשוגעים, לענגני כמשוגעת (פעם אחר פעם)
עבור האורגזמת פעם-אחת (!)
העלובה הקטנה, המסכנה
שלהם, מדוע בנים מתעניינים במין, ההונאה
הגדולה בעולם, ההנאה כולה
שלי

- שאף אם אחשוף
הכול לכולם
עדיין
לי ישאר - המחשוף
ולהם אך הזין

פרסום שלישי: גלידה

ללקק את המקלדת לרדת לדת התבל
בחלד העכבר
אחורי ההר
של הרשת - נקבר משה
נקבר כל גבר - לא נודע פניו, רק אחוריי
כשאני יושבת
עליו - ועליי
לשונו הזהב
בגולת הכסף
ולשוני, גמישה כאָרד
תשיר על שירד, הפסד
הזכר, דור המדבר 2.0
בחרץ האָרץ הנכספת
נוי אביונה - ופרשנה (הנוסף)
מוסף שרת
תרבות וספורנו
בתחרות ספורט הפורנו:
"ויקבר אותו" אם הוא קבר עצמו כדברי קצתם ז"ל (זרע לבטלה) עשתה זאת נפשו הנבדלה.ת
כי הוא מת
בפסגה משם מרחוק את הארץ ראה
כמו הגבר שרואה אותי מגיעה, אה?
בה
הוא
בא

הנה ראש המשורר הבא

תרבות וספרות