text:
התדרדרות הארץ

ש

מאת:

(מקור)

האופציה האיראנית

חלמתי שאני חי ביום שאחרי הפצצה. וארץ ישראל הופכת לגיהנום עלי אדמות. מרוב מוטציות כבר אי אפשר למצוא מניין של בני אדם. ברחוב הולך איש עם זנב, מחבק אישה עם אף חזיר, מאחוריהם קשור כלב עם ראש אדם, שרודף אחרי חתול שרודף אחרי זנב העכבר של עצמו. והכניסה לבית הכנסת חסומה מרוב קבצנים ומסכנים. אחד עם זנב במקום אף מחפש מישהו לעשות אתו החלפות, והוא מכשכש מעל הפה: אם יש לו אף במקום זנב, הוא בוודאי סובל מהריח!
\- ומה הוא יעשה עם זנב?
\- אז אולי אדוני במקרה לא אוהב את האף שלו?
ואני תופס את האף שלי ובורח. ומתוך כובע על הרצפה יוצא קול של ארנב: אני מתחנן, בבקשה לא לזרוק מטבעות. ואני תופס מאחור באוזניים חמור אחד שמציץ לעזרת המוטציות, שם נמצאים המתפללים שלא יודעים אם הם זכר או נקבה, והחמור הזה בועט בי ובורח. ובית הכנסת עצמו שורץ אלף אידיאולוגיות הזויות, שונות ומשונות. הרב לקח רשימה של "דברים שאני לא יכול לספר לאף אחד" ותלה אותה על הקיר. יושב לידי דיונון חד-זרועי, שאיבד את שבע הזרועות הקודמות בפעילות קבלית עוינת ונפצע ב"תאונת עבודה". הרבנים הצליחו להציל ממנו רק את המינימום התיאורטי להנחת תפילין - יד וראש, והמקובלים גזרו עליו שתיקה. אז הוא חותך את היד האחרונה, וכותב בדם שלו, ומסתבר שזה דיו שחור. אבל מה כ"כ חשוב לו לכתוב? ואני מציץ ורואה שזה סיסמאות, סתם סיסמאות. לא למדינת הלכה - כן למדינת קבלה. ההלכה בקושי יכולה לנהל קהילה, רק הקבלה יכולה לנהל מדינה. העם רוצה "צדק חברתי"! (בגימטריא: שבתי צבי). ואני שואל אותו: מה קרה לך? מה קרה לכולם עם כל הרעיונות האלה? והוא כותב לי: הרבנים יודעים אבל הם מסתירים. אבל כבר אי אפשר להסתיר את זה: הפצצה האטומית הייתה לא רק פצצה פיזית, אלא גם פצצה רוחנית! וכל הנשמות נפגעו. נמדדו רמות כאלה של קרינה שאפילו משה רבינו במעמד הר סיני לא ספג, שהורגות מלאך תוך 5 דקות. תיזהר, הם מנסים להסתיר את זה בכל מחיר. הם מפחדים. בבקשה, תזכרו את המקרה שלי! והוא מסיים לכתוב והוא אוכל את זה, ונראה שבתיאבון רב.

ואני חוזר הביתה, סוגר את התריסים, ואשתי שואלת: אם אני אמות אתה תצטער? ואני מחבק אותה מאחור, ומרגיש שאשתי פתאום בלי זנב. מה, היא עשתה ניתוח מחוץ לחוק? הרבנים אוסרים באיסור חמור, ככה השם ברא אותנו, אחרת יתחיל מחול שדים, יש קללות איומות ועונשים קשים. נכון שאומרים שהם רק רוצים לשמר את מעמד בני האדם. אבל חייבים, זה הבסיס שעליו בנויה החברה. וההלכה נאלצה לתת תשובות, היא מתפתחת לכיוונים מופלאים. הנה, בסוכות האחרון לא ידעתי איך אפשר לצאת ידי חובה עם האתרוג הגדול בעולם, בגודל של אשתי. ומה עם כיסוי ראש לאישה עם ראש של פרה - הרי לפרה יש שערות גם על האף, שלא לדבר על הזנב? והאם יד שיוצאת מהראש חייבת בתפילין? האם תרנגול עם זנב חזיר הוא כשר? זה לא סתם קוריוז. כבר קשה למצוא בשר נורמלי לשבת. ואנשים שמעלים גירה, מפריסים פרסה, ושוסעים שסע נמלטים ברחובות מחשש שיאכלו אותם. ויש את הסיפור על הזוג חשוך הילדים שיום אחד אחרי אינספור טיפולים נולדה להם פרה, והם פשוט לא היו מוכנים לקבל, מגיע לה אותו יחס כמו כל ילדה רגילה, ויום אחד בדרך לסמינר היא נעלמה. ויש שאלות שמאיימות לפרק אינספור נישואים, ולא מוצאים פתרון, אנשים כבר מפחדים לדבר עליהן. מי שאשתו הפכה לבהמה עובר על כל שוכב עם בהמה מות יומת?

ובוקר אחד במקלחת אני מגלה שיש לי גידול בנשמה. והגידול יכול להתפשט לשורש הנשמה, ומשם לשורש נשמות עם ישראל, ומשם כבר יכולות להגיע גרורות לכל נשמות ישראל. ואני יודע שלא ייקחו סיכונים, שיש רק דבר אחד שיעשו לי - כרת. והכי כואב לי שאני אפילו לא יכול לספר לאשתי על המחלה שלי. אשתי תסגיר אותי לרשויות, והם כבר יתנו לי "תרופות". אני מכיר את ה"תרופות" שלהם. ואין לי ברירה אלא לברוח ולשכוח.

והגידול מתפשט, והיא איתו. ואני שומע עליה שמועה, איזו חברה רחוקה של חברה שראתה אותה. ואני יודע שאסור לי להתעניין, ומקבל מבט חושד, מה אתה מדבר יותר מדיי עם אשתי, יותר מדיי מתעניין. אם הם רק היו יודעים שאני מסווה את הדבר האחד שאני מתעניין בו באלף שאלות אחרות. ואז יום אחד אני רואה אותה, במקרה. מחשבות של אלפיים שנה על הרגע הזה, מה אני אעשה, מה היא תגיד. והיא מחייכת, היי. היי. טוב אז ביי. ביי. והיא מסתכלת בי מבט אחרון. ואני נורא מנסה לדמוע, שתראה, שתראה! - ואני לא מצליח.

עולם הדווקא

חלמתי שאני נמצא בחדר חשוך מלא אנשים ערומים. ואנחנו רצים בתוך מעין מבוך, כשמלמעלה מרביצים לנו בשוטים, ומכניסים אותנו לתוך משהו, מה זה? המבנה המשונה הזה מוכר לי מפעם, מאיזה סרטון ישן באינטרנט - תא גזים! - ובתוך כל הבלאגן הלא מובן והצרחות במכלאות דוחפים את הקבוצה בחשיכה מתחת לאדמה, לא ידעתי שהתאים האלה באים עם מרתף, ישר לגן עדן. והמלאכים שם בוכים, אומרים שהם צריכים להכין אותנו לשוק רציני, ומספרים לנו במיון בכניסה שהיתה שואה - רוחנית. חיסלו את כל נשמות היהודים - שלא הצליחו להיכנס ולהימלט לתוך תאי הגז. ואתם דווקא החיים. כן, הפתרון הסופי היה דווקא הגאולה - הפתרון האינסופי, זו היתה התוכנית האלוהית הגדולה בסוף הגולה, ההפתעה המשיחית הכמוסה שהוכנה לדור האחרון. "היטלר" בגימטריא "חמור", ומכאן תורתו, תורת הגזע הלבן. אבל כל אלה שהתנגדו וברחו ולא עלו לשמיים לא נגאלו. רק אלו שהלכו, כמוכם, כמו צאן לטבח לקדש את השם, זכו להגיע לפה להיות ישראל צאן קדושים ולרעות בגן עדן אצל רועה ישראל - השם רועי לא אחסר. בואו תראו איזה דשא.

ואני קולט שאלוהים מסתיר בסוד כל חצי מעם ישראל מהחצי השני - כל חצי חושב שכל האחרים חוסלו. אבל למה, למה, מה לעזאזל הוא רוצה? ואני יודע שאני יודע עכשיו את הסוד, אבל זו מחשבה אסורה, אסור לי לחשוב עליה, ואני כל הזמן חושב שאסור לי לחשוב על "המחשבה האסורה", שאלוהים בגן עדן לא יגלה שאני יודע, הוא יכול לגלות כל מה שאני חושב, אבל אם כל הזמן אחשוב על משהו אחר הוא לא יוכל לגלות, אסור, חייבים, להסתיר. צריך להלביש את המחשבה הזו במחשבה אחרת, אחרת לגמרי. את הלכת לכיוון לשלך, ואני לכיוון שלי, אבל את יודעת, בסוף דווקא כן, דווקא כנראה שיצא מאיתנו משהו, אמנם בכיוון אחר, אמנם בכיוון חשוך, בלתי אפשרי, לא שמישהו יודע, לא שאפשר לספר אפילו לאשתי, לא שאת יכולה להבין, כבר התרחקתי שנות אור, גם שנות חושך, אבל איכשהו, בסוף, מוזר, דווקא כן. דווקא כן. חיי דווקא. יש חיים בדווקא.

וקוראים לי בכניסה לגן עדן לחקירה. הם חושבים שהם מפחידים אותי עם השטיקים העתיקים האלה. המלאך השומר, השוטר, נראה בעצמו כמו מאפיונר עבריין עם כנפיים, על מי הם עובדים. והוא גוחן עליי: אתה יודע, הסודות העמוקים ביותר זה לא הסודות שאתה יודע, או שאתה לא יודע. זה הסודות שאתה לא יודע שאתה יודע. אתה יודע על מה אני מדבר? ואני מסתכל לו בתוך העיניים, ועונה בשלווה גמורה: לא. והוא מסתכל לי בתוך הפה: דווקא כן, דווקא כן. אתה רוצה לעשות דווקא לאלוהים? והם נותנים לי ביד פרי ושולחים אותי בפנים. ואומרים: זה טעים.

ואני מבין שחייבים לעשות מרד בגן עדן, אי אפשר לתת לזה להימשך, חייבים להגיע למעלה, לדבר עם אברהם יצחק ויעקב או עם הנביאים, לספר להם מה קורה באמת. אבל איך מגיעים אליהם שם למעלה? וכל היושבים בגן עדן רק נופשים ונהנים ולא מעניין אותם שום דבר, לא רוצים לשמוע או לדעת על "החצי השני", לא אכפת להם שאלה האחים שלהם, או אפילו הנשים שלהם, הם יוצאים עם מלאכיות לבנות שלא אוכלות ולא משמינות ורק נהיות יותר צעירות מיום ליום. ואני שם לב שגם הם נהיים יותר צעירים, פתאום יש להם כוח נעורים, והנערים שמחים לחזור להיות ילדים, והילדים נהנים לחזור להיות תינוקות, ואני חושב שאוטוטו לא יישאר מהם כלום. כולם רק אוהבים לשבת על הברכיים, מה שבוודאי מקרב אותם לשדיים החלביים של המלאכיות הלבנות. הזקנים ביותר הם עכשיו בגילאי טרום בר-מצווה, כבר לא חייבים במצוות, ובקרוב גם הם לא ישארו. והם כל הזמן מציעים לי פירות שאני לא רוצה לגעת בהם, ואני מסתכל על כל הילדותיות הזו מסביב, חייב להיות משהו בפירות האלה שעושה צעירים לנצח, אולי זה עץ החיים שהם זוללים ממנו בלי סוף, ולא טועמים בכלל מעץ הדעת? ויש המון תינוקות זרוקים על הרצפה, בוכים וצורחים, מתבוססים בצואה של עצמם וגוססים, ואין מי שיטפל בהם, המלאכיות התעופפו להן מזמן לשחק בעננים, או אולי לענות בשחקים. ואני מחליט לגדל כמה שאני יכול על טהרת הבשר. אבל איפה יש בשר? ואני נותן לפירות להירקב ומאכיל אותם בתולעים וברימות. ואני רץ בין תינוק לתינוק בטירוף, אלפי תינוקות שאם אני לא אאכיל הם ירעבו למוות, וכמובן יש הרבה תקלות ולא פעם אני דורך בטעות על ראשי תינוקות ומרסק אותם, אין זמן, אין זמן, זה המחיר, אני אציל יותר ככה. ואני מלמד אותם באיסור חמור מדאורייתא לא לאכול מהפירות, רק מהזוחל. והצבא החלומי הזה שלי זוחל וגדל וגדל, לקראת כיבוש מחדש של השמים בידי הבשר, לעשות דווקא לאלוהים. חיים של דווקא. ואני חושב עליה, ואני חושב שדווקא כן. דווקא כן.

כנות מוחלטת

חלמתי שהעבודה שלי היא חוקר עצים. אני בא לעץ, ומתחיל להכות אותו בגרזן: אתה חושב שאני החוקר הרע? אני החוקר הטוב. תתחיל לדבר עכשיו, או שאני קורא לדוקטור. ואז התקשרו אליי. מעבירים את הסכום. לקח לכם הרבה זמן. כן, יש בעיה. אין לי חשבון, מזומן בלבד. ונתנו לי איזו כתובת בעיר האסורה. ת"א. אמרתי אני בכיסא גלגלים, שליח יבוא לקחת את הסכום. והתלבשתי שחור לגמרי, מסכת גרב, משקפי שמש. ונכנסתי. ישבה שם הדוקטורית. לבן מוחלט. לחשתי לה את יודעת, את לא יודעת אבל את היית הבאה בתור. הטעות שלך הייתה שילוב של חוסר נאמנות ונאמנות. את טובה ממנה פי שבע, אבל חסר לך הבסיס. מצחיק לחשוב שאת הפיספוס הגדול של החיים שלי, ואני שלך. וכמה שזה היה קרוב! אני בטוח שהרחת משהו, אז. גורלות כאלה לא נחתכים בלי שמרגישים משהו. אני מוציא את הגרזן, וממשיך: אם רק הייתי מחזיק מעמד עוד חודש, או שאת היית מחזיקה פחות חודש. יש בנות שרוצות יותר מדי. את בוודאי מתפלאת שאני מדבר אתך בכנות מוחלטת, ללא מחשבה, למרות הסכנה העצומה, למרות שאני לא מכיר אותך בכלל. את מבינה, אני נשוי, מה שאני צריך זה מישהי לדבר אתה בכנות מוחלטת. פעם בשבועיים, במקום ציבורי. אך ורק כנות מוחלטת משני הצדדים, ולא יותר. מה את אומרת?

כתובת מייל מזוייפת

חלמתי שיש שמועות שמשה חוזר, כל הארץ, גלים של שמועות, ויש כבר תאריך, אף אחד לא יודע מאיפה, אבל כולם אומרים שזה זה זה התאריך, וכל הרבנים הכי גדולים באים ומחכים, והוא יורד מההר, משה האמיתי, לא זה המזויף שהיה צריך מסכה, והוא יורד עם לוחות מזהב וצועק: אלה אלוהיך ישראל! תנאף! תרצח! תחמד! זעקות שבר, צעקות מהקהל: לא! לאאא! הכול היה שקר -

ש'. את לא מכירה אותי ואני לא מכיר אותך, וגם לעולם לא אכיר. הקשר בינינו יתנהל כך ורק כך. אני שולח לך חומרים ואת כותבת לי מה את חושבת. אם את בוחרת בשלב כלשהו לא לענות - הקשר מתנתק. אינני מטרידן. אם את מנסה באיזושהי דרך לברר מי אני - הקשר מתנתק.

אנוכי מי שאנוכי

חלמתי שאני אומר לעצמי: אני אגלה לך סוד. זה כמו להתפלל. אני מחפש אותה ברשת שלוש פעמים ביום, שנים, ואף פעם לא מוצא. אולי היא התחתנה, ושינתה שם משפחה... ואז - יום אחד היא חוזרת בשאלה. ופתאום קל לאתר אותה ברשת - פריצת דרך מודיעינית. ואני רואה תמונה שלה עם בעלה מאחורה. לא קרה לה שום דבר רע. בנות חמודות. עדיין החברה הכי טובה. מאושרת. אין צדק בעולם? לא יכול, לא מאמין, בא לי לפרוץ לאלוהים. אבל אני לא מבין בזה, מאיפה בכלל מתחילים? אני חייב להיות יוזר, צדיק, כדי שתהיה לי בכלל גישה ואפשר יהיה להתחיל לנחש שמות וסיסמאות. ואני מתערב שמכל הצדיקים הזקנים האלה, שבקושי יודעים ללחוץ על אותיות, יש כמה שהסיסמא שלהם היא רשלנות פלילית, ויש לי אפילו כמה מועמדים. אבל מאיפה בכלל נכנסים? חייבים איפשהו להשתיל קוד זדוני, להכניס איזו סתירה שאף אחד לא חשב עליה. ואני מתעטף בטלית, מסתתר בשטריימל, ומתפלל שהתפילה הזו לא תתקבל. מברך שהברכה הזו לא תתקיים. ואלוהים מתחיל להתחמם, המלאכים מנפנפים יותר ויותר מהר בכנפיים, שואגים, ואלוהים נתקע, נכנס ללופ אינסופי. אנוכי אנוכי אנוכי אנוכי... והוא דורש את כל משאבי המערכת, עוד רגע העולם יעלם, השרת קורס. ופתאום התהליך שלו הורג את עצמו. אלוהים התאבד! ואני מסתכל ברשימות המערכת ורואה שהוא נעלם. אז איך אני עוד כאן? האפשרות היחידה היא, שמסתבר שאלוהים הוא לא השרת, גם הוא רק יוזר! אולי סופר יוזר עם הרשאות של אלוהים, שכותב את הקוד של המערכת מבפנים, אבל עוד יוזר. ואני מחפש איפה הוא החביא את מלאך המוות, הוא חייב להיות איפה שהוא. ואני מגלה שהשטן מוצפן אינסוף פעמים. מוצפן בתוך מוצפן. סוד בלי סוף. לא רק האור, גם השחור הוא אין סוף. וגם אם אני אשתמש בכל משאבי המערכת כולם - לעולם אני לא אוכל לפתוח אותו אינסוף פעם. אבל חייבת להיות דרך, אם אני רק אמצא את המקום הנכון בזיכרון, שבו כתוב אם היא חיה או מתה. מספיק לשנות ביט אחד מאפס לאחת כדי להפוך אותה ללא קיימת. להרוג את האישה היחידה שאהבת.

בעל תוקע

חלמתי שאשתי מתלוננת, אף פעם לא מתעניין, לא מתייחס. אז אני שואל אותה: מה שלומך? - תקיעה! שברים! תרועה! נו, זו הסיבה שאני לא מתייחס. לפני השינה אני בא לחבק אותה מאחורה, והיא: תקיעה! שברים! תרועה! וככה כל דבר. תקיעה! שברים! תרועה! אז לקחתי שופרות ותקעתי לה באוזניים, ואני מנסה למשוך אותה ולהוציא אותם, נתקעו. דווקא מתאים לה. נראית כמו איל, או בגלל שזו נקבה, היא בעצם אילה? והחיה הזו חיה אצלי בבית, אוכלת את האורגנו והעציצים, ישנה לידי במיטה. ואני לא יודע מה לעשות - לבוא על חיה? מצד אחד אסור, היא בהמה, מצד שני מותר, היא אשתי, וזו חובה, מצווה. ואני נזכר בדברי חז"ל על רחמה הצר של האילה, שחביבה על בועלה כביאה ראשונה. ואני חושב, אני חייב, לפחות לדפוק את הנאצים, עשו ילדים, לא אהבה. ואני לא יכול ואני מתחתן עם אישה אחרת, וקושר את האיל הזה בחצר. והאישה החדשה אומרת: תגיד לו. כל הזמן הוא מסתכל עלי. יש לו עיניים רעות.
\- תגיד לו? מה את רוצה שאני אעשה לו?
והיא מציקה לי. ואני רואה שהקרניים שלו הסתבכו בסבך, ולוקח אותו להר המוריה. ואנחנו מדברים בדרך, דברי תורה, כשאומרים שהמזבח בוכה על אשתו הראשונה, איזה מזבח זה? זהב, נחושת? זה יכול לגרום חלודה. מזבח אדמה? בוץ. אפילו אם זה במה מאבן - בסוף המים ישחקו אותה, תחשבי על כל הדורות, כל הדמעות. ואני מנסה לעשות כאילו אני בא עם הסכין, שהמלאך יבוא ויעצור אותי, אבל הוא לא בא. ואני בונה מזבח אחר, לעבוד על המלאך, כי הוא בוודאי קורא מחשבות, הפעם זה על אמת, שאני בעצמי אחשוב שזה על אמת, והוא יגיד לי לא, ואני מרים את הסכין, הפעם, ממש, אני רציני! ו - כלום. המלאך בטח רואה ללבב, צריך באמת לכוון להרוג אותה, ורק אז לעצור את עצמי ברגע האחרון (ושוב הצגה שלמה, מזבח חדש) ואז מרים את היד - ואני רואה הפעם בקצה העין שהנה המלאך בא, והנה אני מוריד את היד אבל המלאך במקום לעצור דוחף לי את היד ואוי הסכין נכנס, אבל במקום שחיטה כשרה, חתך בעורק הצוואר, וקילוח אדיר וארוך של דם משפריץ וממלא אותי, והמלאך קורא בניגון: תקיעה! ואז קילוח נוסף, ועוד אחד, ועוד אחד, והמלאך מתחזן: שברים! ונשאר לה עוד קצת דם, אבל האילה לחוצה נורא, הלב שלה פועם כמו מטורף, טיפשה, היא חייבת להישאר רגועה היא לא מבינה. ושארית הדם מושפרצת בקילוחים קטנים אחד אחרי אחד אחרי השני, והמלאך מנגן בנעימה: תרועה! ואז הדם נשפך. בלי כוח ובלי תנופה אבל גם בלי סוף. עוד ועוד עוד. גולש על המזבח, על ההר, על הארץ. מכסה את כל המדינה. כל האדמה. והמלאך מכריז: תקיעה גדולה. והוא תוקע לי באוזן ושר: לשנה הבאה בירושלים.

תורת הסוד

חלמתי שאני שומע בומים במטבח, ואני מתעורר ורואה שאשתי רוקדת כמו שהיא אף פעם לא רקדה אתי. היא מאבדת שליטה ברגל שמאל, מנסה מנסה להחזיק מעמד ובום נחבטת במקרר, והיא לא מוותרת, לא מבינה מה לא בסדר, והפעם רגל ימין לא מחזיקה, היא מנסה מנסה לעמוד, ובום נחבטת בכיור. וכך הלאה, ואני לא מצליח לתפוס אותה. הראש שלה בהטייה מוזרה לצד, כל הזמן מסתכלת ומחפשת לצד אפילו שאין שם כלום, מקשיבה לשם כאילו צריך לבוא מישהו. מישהו שהוא לא אני. ואני מחפש בגמרא מה זו ההתנהגות המוזרה הזו, או שאולי איפשהו בפוסקים אפשר למצוא מה הדין במקרה מיוחד כזה, מה עושים. ואם זו בכלל מחלה רוחנית - איפה אני אמצא מקובל שמקבל עכשיו באמצע הלילה. ואם זה מקרה מודרני של מחלה רוחנית עתיקה, כמו צרעת המחשב, אולי בכלל צריך לקרוא לכהן? ואני מתעמק בספרים, ובסוף היא נרגעת לגמרי, משתרעת על המיטה כמו ישנה, רק העיניים שלה קופצות לצדדים. כלומר הן עצומות לגמרי, והיא לא יודעת כלום - אבל בפנים הן זזות כמו בחלום. ואני מנסה לפענח לפי התזוזות מה היא חולמת, הנה עכשיו ברור שהיא יוצאת מהדלת, פונה ימינה, שמאלה, ופתאום אני מבין שהיא הולכת בחלום לבית למעלה שאף אחד לא יודע מי גר שם. פגישה שאף אחד לא יודע עליה. עם מי זה יכול להיות? מה הם עושים שם, על מה היא חולמת, מה הסוד שלה? ומגיע הבוקר, סופסוף אפשר ללכת אתה לקופת חולים, אבל אני אומר לעצמי: הנה מצבה השתפר, היא נרגעה, לא ישנתי כל הלילה, אני אשן רק 5 דקות ואקח אותה. ואני נרדם. ואני חולם שאני מחכה לה בבית המפחיד למעלה, פגישה סודית, שערורייתית, ובה אוכל לגלות את הסוד, אבל היא לא מגיעה ולא מגיעה. אולי טעיתי במקום המפגש? למה היא מחכה, למה היא לא באה. ופתאום אני מתעורר - ורואה שהשעה 5 אחה"צ. והפעם העיניים שלה פקוחות לגמרי.

דרכי האחרונה

חלמתי שאנחנו עומדים לצאת מהבית, אשתי כבר בחוץ ואני מכבה את כל האורות ופתאום בחושך רואים עליי אור אדום קטן, שאי אפשר היה לראות קודם, נקודה אדומה על הראש, מישהו מכוון עליי לייזר אדום, של מתנקשים! ובאינסטינקט אני נסוג לחדר פנימי ורואה איך הלייזר מחפש אותי ונעלם. ואני חושב שעכשיו הכול ייעלם, אף אחד בעולם לא יודע את הסיסמא של המחשב, ואשתי פחות מכולם. והרעיון לתת לאשתי את הסיסמא מחלחל אותי, הם בטח יבואו עכשיו לחפש אותי בבית, היא השאירה את הדלת פתוחה. ואני בכוונה משאיר את הדלת פתוחה ורץ למעלה בחדר המדרגות, למרות שאין משם לאן לברוח, כי זה בדיוק סוג הדברים שיכולים להציל אותך, דווקא רעיון מטומטם. מי שמנסה לברוח החוצה או להתחבא במקום חכם זה צפוי לגמרי, והוא נתפס ומחוסל. אבל בדיוק סטייה כזו. מספיק שתעלה קצת ותשב בשקט, טיפת מזל, הם עולים למעלה לדירה ולא מוצאים אותך ורצים החוצה לחפש אותך, ואתה חי. אבל מי בכלל ירצה להרוג אותי? באמת יכול להיות שבגלל זה? זה חייב להיות זה, הרי ידעתי, ידעתי שאחטוף סרטן או משהו, מלאך המוות לא סולח, אלוהים לא פראייר. איזה טימטום זה היה לשים הכול על המחשב, הייתי צריך, הייתי צריך, אבל עכשיו מאוחר מדיי. כלום לא יישאר, כלום. ואני מחליט בכל זאת לרוץ החוצה. ובחוץ אשתי עצבנית רצח: כמה זמן אני מחכה, ההורים שלי מחכים, כולם מחכים, שוב עושה לי בושה, שוב פעם שכחת את עצמך במחשב, נכון? עם איזה אדיוט התחתנתי. ואני כל הזמן מקפץ ורוקד ומסתובב סביבה במעגלים בדרך לאוטובוס, כדי שלא יוכלו לכוון אליי את הלייזר, ואשתי בוכה: עם איזה אדיוט התחתנתי.

מערכת הפעלה חלומות

חלמתי שאני מזהירה אותך, דיברנו על זה באוטובוס. אני מתנצלת בעלי. אנחנו דווקא רוצים לשמוע. תראו איך שאני אענה לכם, תשאלו אותי שאלה ברבינו תם. איפה כל הבקבוקים נעלמו מהשולחן. זה לא בסדר שאת לוקחת אותי ביד, את לא יודעת איך אני מתנהג יפה. אתה לא מתבייש לבייש אותי לפני כל המשפחה? אתה נותן לי התחייבות עוד הלילה. הלילה אתה שומע הלילה. הלילה. הלילה.

חג מתן פרה

חלמתי שרבתי עם ההורים שלה כי היא רבה עם ההורים שלי, ועכשיו אכלנו אותה וניאלץ לעשות את סעודת החג לבד ביחד. ואשתי נדהמת: מה אתה עושה על השולחן? שולחן זה מזבח.
\- את יכולה בבקשה להוריד את הסכין?
\- אתה הולך להרוס לי את שולחן החג?
\- בואי תעלי לכאן אם את רוצה לדבר אתי. את לא רואה שאני עסוק באמצע ניתוח מסובך, שאת בכלל לא מבינה? תפסיקי לעשות מכל דבר סלט.
והיא מאדימה כמו עגבנייה: מה אתה בהמה! רק חיות אוכלות על השולחן, בני אדם יושבים מלמטה.
\- יקירתי, יש לך בעיה בניהול כעסים.
\- יקירי, אפשר לחשוב שמדובר בניתוח דחוף להצלת חיים. אוהו איזה מזל יש לי, התחתנתי עם דוקטור. כל המציל נפש מישראל... גועל נפש. עושה לי כל הזמן ניתוחים שאחרי המוות, מקרה פתולוגי - והנה היא שוב עולה לטונים גבוהים, אי אפשר להבין אותה יותר - חיה, גוף, גופה, נבלה.
\- תיזהרי שלא יצא לך הגרון.
והיא לא עונה, ואני נושם לרווחה. סוף סוף דממה דקה. אם אני רק אצליח. להזיז רק את הווריד הזה. בעדינות, בעדינות רבה... היא קמה מהשולחן, ומתחילה להפוך אותו שאני אפול! ואני מחזיק במפת החג בציפורניים: תסתכלי על עצמך מי החיה כאן? את משבשת את כל החקירה, בסוף כמו תמיד יגידו שסיבת המוות - שחיטה כשרה. ואני אומר לך - הפרה הזאת נרצחה, נרררצחה. ואת אוכלת לי ראיות. ועכשיו, אהם, בבקשה. מה שאני מחפש זה קטן קטן קטן...
\- אתה חולה, מה שאתה באמת צריך זה ווטרינר. אני הרי יודעת מה אתה מחפש. החתיכות הדקות האלה שלך, רק עור ועצמות. שאתה מפשיט אותן בידיים המלוכלכות שלך, רק מסתכל? הבהמה הדקה הזאת שלך, אתה חושב שהיא תבלע את הבהמה הגסה? בחלומות שלך.
ואני מסתכל עליה מלמעלה, ומהזווית הזו נדמה שרואים אפילו מחשוף, עם כל הצניעות, זה קצת קשה עם השדיים הענקיים שלה, שאי אפשר להסתיר באף שמלה, ואני חושב שהם הסיבה האמיתית שהתחתנתי איתה. פשוט לא יכולתי לדמיין למות בלי לדעת מה זה לגעת בעיגולים כאלה. והיא קולטת שאני מסתכל, לא בעיניים, היא יודעת איך הם משגעים אותי, ולועגת לי סמוקה, מחקה את מי שהיא קוראת לה ה"בהמה הדקה": בואי בואי לתינוק המגודל שלך, הקטנצ'יק רוצה פרה מחלב, לא מבשר...
\- מה את מערבבת בשר עם חלב, חלב עם בשר!
רק המחשבה גורמת לי להקיא. ואני כבר לא יכול להתאפק. כל מה שנצבר ונצבר בבטן עולה מהקיבה, בשצף קצף, נחשולים אדירים, ויוצא לי עוד ועוד ועוד ואני מנסה לצעוק תוך כדי "סיבת המוות" קיא! "הרעלה" קיא! "אשתי" קיא! "האהובה" קיא! "אהבה" קיא! וזה יוצא ויוצא ואין שליטה. וזה לא מפסיק לדבר מתוכי, הפעם המלחמה היא לא כיפורים, אלא החג ההפוך, ביכורים. וקול הצפירה הולך ומתחזק מאוד, וכבר רואים את הקולות בטלוויזיה, והפיצוצים, ומדווחים על ענן גז כבד. אבל כל ענן עשוי מגז, לא? לא, ממים. וברגע אחד אנחנו שוכחים את כל הצרות, ויורדים למקלט. ומדווחים שהפעם מתן תורה יהיה בתוך האדמה. במקום הר יש מכתש ענק, והלוחות יהיו כנראה בתחתית הבור. מי ירד לנו לשם? ובוחרים את אשתי! מסתבר שהיא הכי צדיקה בעם ישראל. לא בגלל מעשיה, זה לא שהיא מיוחדת מצד עצמה, אלא רק בזכותי, שהיא סבלה ממני יותר מכל אחת אחרת. ומתדרכים אותה: בתחתית המקלט האטומי יש כפתור, וככל שיותר חשובים ככה יותר עמוק באדמה: למעלה העם הפשוט, מתחת הרופאים ובעלי מקצועות חופשיים, מתחת רק הגאונים של העתיד ופרוטקציונרים, ומתחת, מתחת... והסודות של המדינה קבורים הכי עמוק, ואת צריכה לעבור את השרים, והמקלט התחתון התחתון של ראש הממשלה, משם מפסיק הבטון שחפרו, רק מערה שיורדת עד למטה. אנחנו מחכים לך שתחזרי. והיא לא חוזרת. וכולם מצפים ומצפים, אבל אני כבר יודע שהיא לא תחזור. והכי אני מצטער שלא אמרתי לה שאני אוהב אותה לפני שהיא הלכה. דבר כזה קטן לא הייתי מסוגל? ואני אומר להם: אשתי הייתה מזהב. בואו נעשה אישה מזהב. ואני אומר להם תביאו, תביאו עוד זהב, אשתי הייתה יותר שמנה, אל תתקמצנו, שימו עוד כאן בבטן, וגם כאן. אל תייפו. אני רוצה אותה כמו שהיא הייתה באמת. רק מזהב.

החרא של אלוהים

חלמתי שאלוהים עשה קקי. והקקי שלו כנראה שווה יותר מזהב של אחרים, כי רבים עולים בהר הגללים, מוכנים לקחת את הסיכון לטבוע בפנים, או להיחנק מהסירחון, או שיפול עליהם משמים ויקבור אותם חיים, מה שקורה במוקדם או במאוחר. ובאמת כבר יש מקום שמי שעלה למעלה ממנו לא חזר. ואני מצטרף למשלחת טיפוס, עם ציוד מיוחד לשרידה בקקי, כולם מכוסים כמו אסטרונאוטים שחורים מכף רגל ועד ראש, ואפילו החמורים שלנו לובשים מסכות אב"ך ענקיות, ונראים כמו עדר מפלצות. אבל אי אפשר בלי לנשום בכלל, ורבים מהמעפילים מתעלפים מענן הסירחון הכבד, אי אפשר לראות מטר קדימה, ומתבזבז עוד ועוד כוח אדם יקר לשאת אותם למטה, עד שכבר מסוכן להמשיך עם מעטים כל כך. ופתאום נופל משמיים הר חום עצום - - הכול נקרע ומתערבל, ואני עף ומתגלגל קילומטרים, לא רואה יותר אף אחד: כולם נהרגו? או שאני נאבדתי? ואני הולך לבדי בהרים העצומים של הצואה, עולם חדש ופראי שלא דרכה בו כף אדם. ורואים בתוך האדמה המון עצמות בעלי חיים, זה מהתקופה שאלוהים היה אוכל קורבנות, ואז יש שכבה יבשה של אלפיים שנה, ושוב אלפי עצמות, ואני מזדעזע לגלות שאלו עצמות אדם. ומלמעלה שכבה חדשה יותר, רכה, טובענית, ופתאום אני רואה זהב בחרא, זהב אמיתי - זו טבעת - טבעת הנישואים של אשתי.

איך היא הגיעה לכאן? לא ייתכן שאשתי התעסקה בקורבנות אדם. אבל גם לא ייתכן שהיא הורידה את הטבעת! והנה מעבר לעיקול יש כפר ירוק פורח, יותר ירוק מירוק, כנראה שזה הדשן הטוב ביותר לצמיחה, ואני חושב שאם אתה יצור בלי אף או בלי חוש ריח זה בטח ממש גן עדן. רק שיש זבובים שחורים, בגודל נשרים, שרודפים אחריי. ואני נמלט על נפשי בכל הסימטאות, והאנשים המשונים בכפר צועקים: אל תפחד מהם, כל הזבובים מתעופפים רק מסביב לבית אחד, לך תראה! ובפנים אני רואה שזה כמו מלכודת, והם כולם נמשכים אליה כמו לחרא, בתשוקה מינית של ממש. ואני מחליק על החרא ונופל בפנים, כמו לוע של האסלה הגדולה בעולם, ובתוכה אלפי אלפים של זבובים בלי כנפיים, יושבים במעגלים ומקשיבים, בזזזז. ובמרכז יושבת כמו איזו בתולה קדושה, בשמלת כלה לבנה חדשה, בגזרה שופעת עם קימורים מרהיבים, מלכת הזבובים, מזמזמת להם פקודות, ואני מסתובב ורואה שזו - אשתי. ואני מסתכל לה בעיניים הירוקות עמוק עמוק, יותר עמוק ממה שהסתכלתי אי פעם לפני כן, או שבכלל חשבתי שיש שם, אולי פעם ראשונה בחיים שאני באמת מסתכל לה בעיניים. ואני אומר לה: אני אוהב אותך.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ש - אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shin.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

ש

מאת:

(מקור)

האופציה האיראנית

חלמתי שאני חי ביום שאחרי הפצצה. וארץ ישראל הופכת לגיהנום עלי אדמות. מרוב מוטציות כבר אי אפשר למצוא מניין של בני אדם. ברחוב הולך איש עם זנב, מחבק אישה עם אף חזיר, מאחוריהם קשור כלב עם ראש אדם, שרודף אחרי חתול שרודף אחרי זנב העכבר של עצמו. והכניסה לבית הכנסת חסומה מרוב קבצנים ומסכנים. אחד עם זנב במקום אף מחפש מישהו לעשות אתו החלפות, והוא מכשכש מעל הפה: אם יש לו אף במקום זנב, הוא בוודאי סובל מהריח!
- ומה הוא יעשה עם זנב?
- אז אולי אדוני במקרה לא אוהב את האף שלו?
ואני תופס את האף שלי ובורח. ומתוך כובע על הרצפה יוצא קול של ארנב: אני מתחנן, בבקשה לא לזרוק מטבעות. ואני תופס מאחור באוזניים חמור אחד שמציץ לעזרת המוטציות, שם נמצאים המתפללים שלא יודעים אם הם זכר או נקבה, והחמור הזה בועט בי ובורח. ובית הכנסת עצמו שורץ אלף אידיאולוגיות הזויות, שונות ומשונות. הרב לקח רשימה של "דברים שאני לא יכול לספר לאף אחד" ותלה אותה על הקיר. יושב לידי דיונון חד-זרועי, שאיבד את שבע הזרועות הקודמות בפעילות קבלית עוינת ונפצע ב"תאונת עבודה". הרבנים הצליחו להציל ממנו רק את המינימום התיאורטי להנחת תפילין - יד וראש, והמקובלים גזרו עליו שתיקה. אז הוא חותך את היד האחרונה, וכותב בדם שלו, ומסתבר שזה דיו שחור. אבל מה כ"כ חשוב לו לכתוב? ואני מציץ ורואה שזה סיסמאות, סתם סיסמאות. לא למדינת הלכה - כן למדינת קבלה. ההלכה בקושי יכולה לנהל קהילה, רק הקבלה יכולה לנהל מדינה. העם רוצה "צדק חברתי"! (בגימטריא: שבתי צבי). ואני שואל אותו: מה קרה לך? מה קרה לכולם עם כל הרעיונות האלה? והוא כותב לי: הרבנים יודעים אבל הם מסתירים. אבל כבר אי אפשר להסתיר את זה: הפצצה האטומית הייתה לא רק פצצה פיזית, אלא גם פצצה רוחנית! וכל הנשמות נפגעו. נמדדו רמות כאלה של קרינה שאפילו משה רבינו במעמד הר סיני לא ספג, שהורגות מלאך תוך 5 דקות. תיזהר, הם מנסים להסתיר את זה בכל מחיר. הם מפחדים. בבקשה, תזכרו את המקרה שלי! והוא מסיים לכתוב והוא אוכל את זה, ונראה שבתיאבון רב.

ואני חוזר הביתה, סוגר את התריסים, ואשתי שואלת: אם אני אמות אתה תצטער? ואני מחבק אותה מאחור, ומרגיש שאשתי פתאום בלי זנב. מה, היא עשתה ניתוח מחוץ לחוק? הרבנים אוסרים באיסור חמור, ככה השם ברא אותנו, אחרת יתחיל מחול שדים, יש קללות איומות ועונשים קשים. נכון שאומרים שהם רק רוצים לשמר את מעמד בני האדם. אבל חייבים, זה הבסיס שעליו בנויה החברה. וההלכה נאלצה לתת תשובות, היא מתפתחת לכיוונים מופלאים. הנה, בסוכות האחרון לא ידעתי איך אפשר לצאת ידי חובה עם האתרוג הגדול בעולם, בגודל של אשתי. ומה עם כיסוי ראש לאישה עם ראש של פרה - הרי לפרה יש שערות גם על האף, שלא לדבר על הזנב? והאם יד שיוצאת מהראש חייבת בתפילין? האם תרנגול עם זנב חזיר הוא כשר? זה לא סתם קוריוז. כבר קשה למצוא בשר נורמלי לשבת. ואנשים שמעלים גירה, מפריסים פרסה, ושוסעים שסע נמלטים ברחובות מחשש שיאכלו אותם. ויש את הסיפור על הזוג חשוך הילדים שיום אחד אחרי אינספור טיפולים נולדה להם פרה, והם פשוט לא היו מוכנים לקבל, מגיע לה אותו יחס כמו כל ילדה רגילה, ויום אחד בדרך לסמינר היא נעלמה. ויש שאלות שמאיימות לפרק אינספור נישואים, ולא מוצאים פתרון, אנשים כבר מפחדים לדבר עליהן. מי שאשתו הפכה לבהמה עובר על כל שוכב עם בהמה מות יומת?

ובוקר אחד במקלחת אני מגלה שיש לי גידול בנשמה. והגידול יכול להתפשט לשורש הנשמה, ומשם לשורש נשמות עם ישראל, ומשם כבר יכולות להגיע גרורות לכל נשמות ישראל. ואני יודע שלא ייקחו סיכונים, שיש רק דבר אחד שיעשו לי - כרת. והכי כואב לי שאני אפילו לא יכול לספר לאשתי על המחלה שלי. אשתי תסגיר אותי לרשויות, והם כבר יתנו לי "תרופות". אני מכיר את ה"תרופות" שלהם. ואין לי ברירה אלא לברוח ולשכוח.

והגידול מתפשט, והיא איתו. ואני שומע עליה שמועה, איזו חברה רחוקה של חברה שראתה אותה. ואני יודע שאסור לי להתעניין, ומקבל מבט חושד, מה אתה מדבר יותר מדיי עם אשתי, יותר מדיי מתעניין. אם הם רק היו יודעים שאני מסווה את הדבר האחד שאני מתעניין בו באלף שאלות אחרות. ואז יום אחד אני רואה אותה, במקרה. מחשבות של אלפיים שנה על הרגע הזה, מה אני אעשה, מה היא תגיד. והיא מחייכת, היי. היי. טוב אז ביי. ביי. והיא מסתכלת בי מבט אחרון. ואני נורא מנסה לדמוע, שתראה, שתראה! - ואני לא מצליח.

עולם הדווקא

חלמתי שאני נמצא בחדר חשוך מלא אנשים ערומים. ואנחנו רצים בתוך מעין מבוך, כשמלמעלה מרביצים לנו בשוטים, ומכניסים אותנו לתוך משהו, מה זה? המבנה המשונה הזה מוכר לי מפעם, מאיזה סרטון ישן באינטרנט - תא גזים! - ובתוך כל הבלאגן הלא מובן והצרחות במכלאות דוחפים את הקבוצה בחשיכה מתחת לאדמה, לא ידעתי שהתאים האלה באים עם מרתף, ישר לגן עדן. והמלאכים שם בוכים, אומרים שהם צריכים להכין אותנו לשוק רציני, ומספרים לנו במיון בכניסה שהיתה שואה - רוחנית. חיסלו את כל נשמות היהודים - שלא הצליחו להיכנס ולהימלט לתוך תאי הגז. ואתם דווקא החיים. כן, הפתרון הסופי היה דווקא הגאולה - הפתרון האינסופי, זו היתה התוכנית האלוהית הגדולה בסוף הגולה, ההפתעה המשיחית הכמוסה שהוכנה לדור האחרון. "היטלר" בגימטריא "חמור", ומכאן תורתו, תורת הגזע הלבן. אבל כל אלה שהתנגדו וברחו ולא עלו לשמיים לא נגאלו. רק אלו שהלכו, כמוכם, כמו צאן לטבח לקדש את השם, זכו להגיע לפה להיות ישראל צאן קדושים ולרעות בגן עדן אצל רועה ישראל - השם רועי לא אחסר. בואו תראו איזה דשא.

ואני קולט שאלוהים מסתיר בסוד כל חצי מעם ישראל מהחצי השני - כל חצי חושב שכל האחרים חוסלו. אבל למה, למה, מה לעזאזל הוא רוצה? ואני יודע שאני יודע עכשיו את הסוד, אבל זו מחשבה אסורה, אסור לי לחשוב עליה, ואני כל הזמן חושב שאסור לי לחשוב על "המחשבה האסורה", שאלוהים בגן עדן לא יגלה שאני יודע, הוא יכול לגלות כל מה שאני חושב, אבל אם כל הזמן אחשוב על משהו אחר הוא לא יוכל לגלות, אסור, חייבים, להסתיר. צריך להלביש את המחשבה הזו במחשבה אחרת, אחרת לגמרי. את הלכת לכיוון לשלך, ואני לכיוון שלי, אבל את יודעת, בסוף דווקא כן, דווקא כנראה שיצא מאיתנו משהו, אמנם בכיוון אחר, אמנם בכיוון חשוך, בלתי אפשרי, לא שמישהו יודע, לא שאפשר לספר אפילו לאשתי, לא שאת יכולה להבין, כבר התרחקתי שנות אור, גם שנות חושך, אבל איכשהו, בסוף, מוזר, דווקא כן. דווקא כן. חיי דווקא. יש חיים בדווקא.

וקוראים לי בכניסה לגן עדן לחקירה. הם חושבים שהם מפחידים אותי עם השטיקים העתיקים האלה. המלאך השומר, השוטר, נראה בעצמו כמו מאפיונר עבריין עם כנפיים, על מי הם עובדים. והוא גוחן עליי: אתה יודע, הסודות העמוקים ביותר זה לא הסודות שאתה יודע, או שאתה לא יודע. זה הסודות שאתה לא יודע שאתה יודע. אתה יודע על מה אני מדבר? ואני מסתכל לו בתוך העיניים, ועונה בשלווה גמורה: לא. והוא מסתכל לי בתוך הפה: דווקא כן, דווקא כן. אתה רוצה לעשות דווקא לאלוהים? והם נותנים לי ביד פרי ושולחים אותי בפנים. ואומרים: זה טעים.

ואני מבין שחייבים לעשות מרד בגן עדן, אי אפשר לתת לזה להימשך, חייבים להגיע למעלה, לדבר עם אברהם יצחק ויעקב או עם הנביאים, לספר להם מה קורה באמת. אבל איך מגיעים אליהם שם למעלה? וכל היושבים בגן עדן רק נופשים ונהנים ולא מעניין אותם שום דבר, לא רוצים לשמוע או לדעת על "החצי השני", לא אכפת להם שאלה האחים שלהם, או אפילו הנשים שלהם, הם יוצאים עם מלאכיות לבנות שלא אוכלות ולא משמינות ורק נהיות יותר צעירות מיום ליום. ואני שם לב שגם הם נהיים יותר צעירים, פתאום יש להם כוח נעורים, והנערים שמחים לחזור להיות ילדים, והילדים נהנים לחזור להיות תינוקות, ואני חושב שאוטוטו לא יישאר מהם כלום. כולם רק אוהבים לשבת על הברכיים, מה שבוודאי מקרב אותם לשדיים החלביים של המלאכיות הלבנות. הזקנים ביותר הם עכשיו בגילאי טרום בר-מצווה, כבר לא חייבים במצוות, ובקרוב גם הם לא ישארו. והם כל הזמן מציעים לי פירות שאני לא רוצה לגעת בהם, ואני מסתכל על כל הילדותיות הזו מסביב, חייב להיות משהו בפירות האלה שעושה צעירים לנצח, אולי זה עץ החיים שהם זוללים ממנו בלי סוף, ולא טועמים בכלל מעץ הדעת? ויש המון תינוקות זרוקים על הרצפה, בוכים וצורחים, מתבוססים בצואה של עצמם וגוססים, ואין מי שיטפל בהם, המלאכיות התעופפו להן מזמן לשחק בעננים, או אולי לענות בשחקים. ואני מחליט לגדל כמה שאני יכול על טהרת הבשר. אבל איפה יש בשר? ואני נותן לפירות להירקב ומאכיל אותם בתולעים וברימות. ואני רץ בין תינוק לתינוק בטירוף, אלפי תינוקות שאם אני לא אאכיל הם ירעבו למוות, וכמובן יש הרבה תקלות ולא פעם אני דורך בטעות על ראשי תינוקות ומרסק אותם, אין זמן, אין זמן, זה המחיר, אני אציל יותר ככה. ואני מלמד אותם באיסור חמור מדאורייתא לא לאכול מהפירות, רק מהזוחל. והצבא החלומי הזה שלי זוחל וגדל וגדל, לקראת כיבוש מחדש של השמים בידי הבשר, לעשות דווקא לאלוהים. חיים של דווקא. ואני חושב עליה, ואני חושב שדווקא כן. דווקא כן.

כנות מוחלטת

חלמתי שהעבודה שלי היא חוקר עצים. אני בא לעץ, ומתחיל להכות אותו בגרזן: אתה חושב שאני החוקר הרע? אני החוקר הטוב. תתחיל לדבר עכשיו, או שאני קורא לדוקטור. ואז התקשרו אליי. מעבירים את הסכום. לקח לכם הרבה זמן. כן, יש בעיה. אין לי חשבון, מזומן בלבד. ונתנו לי איזו כתובת בעיר האסורה. ת"א. אמרתי אני בכיסא גלגלים, שליח יבוא לקחת את הסכום. והתלבשתי שחור לגמרי, מסכת גרב, משקפי שמש. ונכנסתי. ישבה שם הדוקטורית. לבן מוחלט. לחשתי לה את יודעת, את לא יודעת אבל את היית הבאה בתור. הטעות שלך הייתה שילוב של חוסר נאמנות ונאמנות. את טובה ממנה פי שבע, אבל חסר לך הבסיס. מצחיק לחשוב שאת הפיספוס הגדול של החיים שלי, ואני שלך. וכמה שזה היה קרוב! אני בטוח שהרחת משהו, אז. גורלות כאלה לא נחתכים בלי שמרגישים משהו. אני מוציא את הגרזן, וממשיך: אם רק הייתי מחזיק מעמד עוד חודש, או שאת היית מחזיקה פחות חודש. יש בנות שרוצות יותר מדי. את בוודאי מתפלאת שאני מדבר אתך בכנות מוחלטת, ללא מחשבה, למרות הסכנה העצומה, למרות שאני לא מכיר אותך בכלל. את מבינה, אני נשוי, מה שאני צריך זה מישהי לדבר אתה בכנות מוחלטת. פעם בשבועיים, במקום ציבורי. אך ורק כנות מוחלטת משני הצדדים, ולא יותר. מה את אומרת?

כתובת מייל מזוייפת

חלמתי שיש שמועות שמשה חוזר, כל הארץ, גלים של שמועות, ויש כבר תאריך, אף אחד לא יודע מאיפה, אבל כולם אומרים שזה זה זה התאריך, וכל הרבנים הכי גדולים באים ומחכים, והוא יורד מההר, משה האמיתי, לא זה המזויף שהיה צריך מסכה, והוא יורד עם לוחות מזהב וצועק: אלה אלוהיך ישראל! תנאף! תרצח! תחמד! זעקות שבר, צעקות מהקהל: לא! לאאא! הכול היה שקר -

ש'. את לא מכירה אותי ואני לא מכיר אותך, וגם לעולם לא אכיר. הקשר בינינו יתנהל כך ורק כך. אני שולח לך חומרים ואת כותבת לי מה את חושבת. אם את בוחרת בשלב כלשהו לא לענות - הקשר מתנתק. אינני מטרידן. אם את מנסה באיזושהי דרך לברר מי אני - הקשר מתנתק.

אנוכי מי שאנוכי

חלמתי שאני אומר לעצמי: אני אגלה לך סוד. זה כמו להתפלל. אני מחפש אותה ברשת שלוש פעמים ביום, שנים, ואף פעם לא מוצא. אולי היא התחתנה, ושינתה שם משפחה... ואז - יום אחד היא חוזרת בשאלה. ופתאום קל לאתר אותה ברשת - פריצת דרך מודיעינית. ואני רואה תמונה שלה עם בעלה מאחורה. לא קרה לה שום דבר רע. בנות חמודות. עדיין החברה הכי טובה. מאושרת. אין צדק בעולם? לא יכול, לא מאמין, בא לי לפרוץ לאלוהים. אבל אני לא מבין בזה, מאיפה בכלל מתחילים? אני חייב להיות יוזר, צדיק, כדי שתהיה לי בכלל גישה ואפשר יהיה להתחיל לנחש שמות וסיסמאות. ואני מתערב שמכל הצדיקים הזקנים האלה, שבקושי יודעים ללחוץ על אותיות, יש כמה שהסיסמא שלהם היא רשלנות פלילית, ויש לי אפילו כמה מועמדים. אבל מאיפה בכלל נכנסים? חייבים איפשהו להשתיל קוד זדוני, להכניס איזו סתירה שאף אחד לא חשב עליה. ואני מתעטף בטלית, מסתתר בשטריימל, ומתפלל שהתפילה הזו לא תתקבל. מברך שהברכה הזו לא תתקיים. ואלוהים מתחיל להתחמם, המלאכים מנפנפים יותר ויותר מהר בכנפיים, שואגים, ואלוהים נתקע, נכנס ללופ אינסופי. אנוכי אנוכי אנוכי אנוכי... והוא דורש את כל משאבי המערכת, עוד רגע העולם יעלם, השרת קורס. ופתאום התהליך שלו הורג את עצמו. אלוהים התאבד! ואני מסתכל ברשימות המערכת ורואה שהוא נעלם. אז איך אני עוד כאן? האפשרות היחידה היא, שמסתבר שאלוהים הוא לא השרת, גם הוא רק יוזר! אולי סופר יוזר עם הרשאות של אלוהים, שכותב את הקוד של המערכת מבפנים, אבל עוד יוזר. ואני מחפש איפה הוא החביא את מלאך המוות, הוא חייב להיות איפה שהוא. ואני מגלה שהשטן מוצפן אינסוף פעמים. מוצפן בתוך מוצפן. סוד בלי סוף. לא רק האור, גם השחור הוא אין סוף. וגם אם אני אשתמש בכל משאבי המערכת כולם - לעולם אני לא אוכל לפתוח אותו אינסוף פעם. אבל חייבת להיות דרך, אם אני רק אמצא את המקום הנכון בזיכרון, שבו כתוב אם היא חיה או מתה. מספיק לשנות ביט אחד מאפס לאחת כדי להפוך אותה ללא קיימת. להרוג את האישה היחידה שאהבת.

בעל תוקע

חלמתי שאשתי מתלוננת, אף פעם לא מתעניין, לא מתייחס. אז אני שואל אותה: מה שלומך? - תקיעה! שברים! תרועה! נו, זו הסיבה שאני לא מתייחס. לפני השינה אני בא לחבק אותה מאחורה, והיא: תקיעה! שברים! תרועה! וככה כל דבר. תקיעה! שברים! תרועה! אז לקחתי שופרות ותקעתי לה באוזניים, ואני מנסה למשוך אותה ולהוציא אותם, נתקעו. דווקא מתאים לה. נראית כמו איל, או בגלל שזו נקבה, היא בעצם אילה? והחיה הזו חיה אצלי בבית, אוכלת את האורגנו והעציצים, ישנה לידי במיטה. ואני לא יודע מה לעשות - לבוא על חיה? מצד אחד אסור, היא בהמה, מצד שני מותר, היא אשתי, וזו חובה, מצווה. ואני נזכר בדברי חז"ל על רחמה הצר של האילה, שחביבה על בועלה כביאה ראשונה. ואני חושב, אני חייב, לפחות לדפוק את הנאצים, עשו ילדים, לא אהבה. ואני לא יכול ואני מתחתן עם אישה אחרת, וקושר את האיל הזה בחצר. והאישה החדשה אומרת: תגיד לו. כל הזמן הוא מסתכל עלי. יש לו עיניים רעות.
- תגיד לו? מה את רוצה שאני אעשה לו?
והיא מציקה לי. ואני רואה שהקרניים שלו הסתבכו בסבך, ולוקח אותו להר המוריה. ואנחנו מדברים בדרך, דברי תורה, כשאומרים שהמזבח בוכה על אשתו הראשונה, איזה מזבח זה? זהב, נחושת? זה יכול לגרום חלודה. מזבח אדמה? בוץ. אפילו אם זה במה מאבן - בסוף המים ישחקו אותה, תחשבי על כל הדורות, כל הדמעות. ואני מנסה לעשות כאילו אני בא עם הסכין, שהמלאך יבוא ויעצור אותי, אבל הוא לא בא. ואני בונה מזבח אחר, לעבוד על המלאך, כי הוא בוודאי קורא מחשבות, הפעם זה על אמת, שאני בעצמי אחשוב שזה על אמת, והוא יגיד לי לא, ואני מרים את הסכין, הפעם, ממש, אני רציני! ו - כלום. המלאך בטח רואה ללבב, צריך באמת לכוון להרוג אותה, ורק אז לעצור את עצמי ברגע האחרון (ושוב הצגה שלמה, מזבח חדש) ואז מרים את היד - ואני רואה הפעם בקצה העין שהנה המלאך בא, והנה אני מוריד את היד אבל המלאך במקום לעצור דוחף לי את היד ואוי הסכין נכנס, אבל במקום שחיטה כשרה, חתך בעורק הצוואר, וקילוח אדיר וארוך של דם משפריץ וממלא אותי, והמלאך קורא בניגון: תקיעה! ואז קילוח נוסף, ועוד אחד, ועוד אחד, והמלאך מתחזן: שברים! ונשאר לה עוד קצת דם, אבל האילה לחוצה נורא, הלב שלה פועם כמו מטורף, טיפשה, היא חייבת להישאר רגועה היא לא מבינה. ושארית הדם מושפרצת בקילוחים קטנים אחד אחרי אחד אחרי השני, והמלאך מנגן בנעימה: תרועה! ואז הדם נשפך. בלי כוח ובלי תנופה אבל גם בלי סוף. עוד ועוד עוד. גולש על המזבח, על ההר, על הארץ. מכסה את כל המדינה. כל האדמה. והמלאך מכריז: תקיעה גדולה. והוא תוקע לי באוזן ושר: לשנה הבאה בירושלים.

תורת הסוד

חלמתי שאני שומע בומים במטבח, ואני מתעורר ורואה שאשתי רוקדת כמו שהיא אף פעם לא רקדה אתי. היא מאבדת שליטה ברגל שמאל, מנסה מנסה להחזיק מעמד ובום נחבטת במקרר, והיא לא מוותרת, לא מבינה מה לא בסדר, והפעם רגל ימין לא מחזיקה, היא מנסה מנסה לעמוד, ובום נחבטת בכיור. וכך הלאה, ואני לא מצליח לתפוס אותה. הראש שלה בהטייה מוזרה לצד, כל הזמן מסתכלת ומחפשת לצד אפילו שאין שם כלום, מקשיבה לשם כאילו צריך לבוא מישהו. מישהו שהוא לא אני. ואני מחפש בגמרא מה זו ההתנהגות המוזרה הזו, או שאולי איפשהו בפוסקים אפשר למצוא מה הדין במקרה מיוחד כזה, מה עושים. ואם זו בכלל מחלה רוחנית - איפה אני אמצא מקובל שמקבל עכשיו באמצע הלילה. ואם זה מקרה מודרני של מחלה רוחנית עתיקה, כמו צרעת המחשב, אולי בכלל צריך לקרוא לכהן? ואני מתעמק בספרים, ובסוף היא נרגעת לגמרי, משתרעת על המיטה כמו ישנה, רק העיניים שלה קופצות לצדדים. כלומר הן עצומות לגמרי, והיא לא יודעת כלום - אבל בפנים הן זזות כמו בחלום. ואני מנסה לפענח לפי התזוזות מה היא חולמת, הנה עכשיו ברור שהיא יוצאת מהדלת, פונה ימינה, שמאלה, ופתאום אני מבין שהיא הולכת בחלום לבית למעלה שאף אחד לא יודע מי גר שם. פגישה שאף אחד לא יודע עליה. עם מי זה יכול להיות? מה הם עושים שם, על מה היא חולמת, מה הסוד שלה? ומגיע הבוקר, סופסוף אפשר ללכת אתה לקופת חולים, אבל אני אומר לעצמי: הנה מצבה השתפר, היא נרגעה, לא ישנתי כל הלילה, אני אשן רק 5 דקות ואקח אותה. ואני נרדם. ואני חולם שאני מחכה לה בבית המפחיד למעלה, פגישה סודית, שערורייתית, ובה אוכל לגלות את הסוד, אבל היא לא מגיעה ולא מגיעה. אולי טעיתי במקום המפגש? למה היא מחכה, למה היא לא באה. ופתאום אני מתעורר - ורואה שהשעה 5 אחה"צ. והפעם העיניים שלה פקוחות לגמרי.

דרכי האחרונה

חלמתי שאנחנו עומדים לצאת מהבית, אשתי כבר בחוץ ואני מכבה את כל האורות ופתאום בחושך רואים עליי אור אדום קטן, שאי אפשר היה לראות קודם, נקודה אדומה על הראש, מישהו מכוון עליי לייזר אדום, של מתנקשים! ובאינסטינקט אני נסוג לחדר פנימי ורואה איך הלייזר מחפש אותי ונעלם. ואני חושב שעכשיו הכול ייעלם, אף אחד בעולם לא יודע את הסיסמא של המחשב, ואשתי פחות מכולם. והרעיון לתת לאשתי את הסיסמא מחלחל אותי, הם בטח יבואו עכשיו לחפש אותי בבית, היא השאירה את הדלת פתוחה. ואני בכוונה משאיר את הדלת פתוחה ורץ למעלה בחדר המדרגות, למרות שאין משם לאן לברוח, כי זה בדיוק סוג הדברים שיכולים להציל אותך, דווקא רעיון מטומטם. מי שמנסה לברוח החוצה או להתחבא במקום חכם זה צפוי לגמרי, והוא נתפס ומחוסל. אבל בדיוק סטייה כזו. מספיק שתעלה קצת ותשב בשקט, טיפת מזל, הם עולים למעלה לדירה ולא מוצאים אותך ורצים החוצה לחפש אותך, ואתה חי. אבל מי בכלל ירצה להרוג אותי? באמת יכול להיות שבגלל זה? זה חייב להיות זה, הרי ידעתי, ידעתי שאחטוף סרטן או משהו, מלאך המוות לא סולח, אלוהים לא פראייר. איזה טימטום זה היה לשים הכול על המחשב, הייתי צריך, הייתי צריך, אבל עכשיו מאוחר מדיי. כלום לא יישאר, כלום. ואני מחליט בכל זאת לרוץ החוצה. ובחוץ אשתי עצבנית רצח: כמה זמן אני מחכה, ההורים שלי מחכים, כולם מחכים, שוב עושה לי בושה, שוב פעם שכחת את עצמך במחשב, נכון? עם איזה אדיוט התחתנתי. ואני כל הזמן מקפץ ורוקד ומסתובב סביבה במעגלים בדרך לאוטובוס, כדי שלא יוכלו לכוון אליי את הלייזר, ואשתי בוכה: עם איזה אדיוט התחתנתי.

מערכת הפעלה חלומות

חלמתי שאני מזהירה אותך, דיברנו על זה באוטובוס. אני מתנצלת בעלי. אנחנו דווקא רוצים לשמוע. תראו איך שאני אענה לכם, תשאלו אותי שאלה ברבינו תם. איפה כל הבקבוקים נעלמו מהשולחן. זה לא בסדר שאת לוקחת אותי ביד, את לא יודעת איך אני מתנהג יפה. אתה לא מתבייש לבייש אותי לפני כל המשפחה? אתה נותן לי התחייבות עוד הלילה. הלילה אתה שומע הלילה. הלילה. הלילה.

חג מתן פרה

חלמתי שרבתי עם ההורים שלה כי היא רבה עם ההורים שלי, ועכשיו אכלנו אותה וניאלץ לעשות את סעודת החג לבד ביחד. ואשתי נדהמת: מה אתה עושה על השולחן? שולחן זה מזבח.
- את יכולה בבקשה להוריד את הסכין?
- אתה הולך להרוס לי את שולחן החג?
- בואי תעלי לכאן אם את רוצה לדבר אתי. את לא רואה שאני עסוק באמצע ניתוח מסובך, שאת בכלל לא מבינה? תפסיקי לעשות מכל דבר סלט.
והיא מאדימה כמו עגבנייה: מה אתה בהמה! רק חיות אוכלות על השולחן, בני אדם יושבים מלמטה.
- יקירתי, יש לך בעיה בניהול כעסים.
- יקירי, אפשר לחשוב שמדובר בניתוח דחוף להצלת חיים. אוהו איזה מזל יש לי, התחתנתי עם דוקטור. כל המציל נפש מישראל... גועל נפש. עושה לי כל הזמן ניתוחים שאחרי המוות, מקרה פתולוגי - והנה היא שוב עולה לטונים גבוהים, אי אפשר להבין אותה יותר - חיה, גוף, גופה, נבלה.
- תיזהרי שלא יצא לך הגרון.
והיא לא עונה, ואני נושם לרווחה. סוף סוף דממה דקה. אם אני רק אצליח. להזיז רק את הווריד הזה. בעדינות, בעדינות רבה... היא קמה מהשולחן, ומתחילה להפוך אותו שאני אפול! ואני מחזיק במפת החג בציפורניים: תסתכלי על עצמך מי החיה כאן? את משבשת את כל החקירה, בסוף כמו תמיד יגידו שסיבת המוות - שחיטה כשרה. ואני אומר לך - הפרה הזאת נרצחה, נרררצחה. ואת אוכלת לי ראיות. ועכשיו, אהם, בבקשה. מה שאני מחפש זה קטן קטן קטן...
- אתה חולה, מה שאתה באמת צריך זה ווטרינר. אני הרי יודעת מה אתה מחפש. החתיכות הדקות האלה שלך, רק עור ועצמות. שאתה מפשיט אותן בידיים המלוכלכות שלך, רק מסתכל? הבהמה הדקה הזאת שלך, אתה חושב שהיא תבלע את הבהמה הגסה? בחלומות שלך.
ואני מסתכל עליה מלמעלה, ומהזווית הזו נדמה שרואים אפילו מחשוף, עם כל הצניעות, זה קצת קשה עם השדיים הענקיים שלה, שאי אפשר להסתיר באף שמלה, ואני חושב שהם הסיבה האמיתית שהתחתנתי איתה. פשוט לא יכולתי לדמיין למות בלי לדעת מה זה לגעת בעיגולים כאלה. והיא קולטת שאני מסתכל, לא בעיניים, היא יודעת איך הם משגעים אותי, ולועגת לי סמוקה, מחקה את מי שהיא קוראת לה ה"בהמה הדקה": בואי בואי לתינוק המגודל שלך, הקטנצ'יק רוצה פרה מחלב, לא מבשר...
- מה את מערבבת בשר עם חלב, חלב עם בשר!
רק המחשבה גורמת לי להקיא. ואני כבר לא יכול להתאפק. כל מה שנצבר ונצבר בבטן עולה מהקיבה, בשצף קצף, נחשולים אדירים, ויוצא לי עוד ועוד ועוד ואני מנסה לצעוק תוך כדי "סיבת המוות" קיא! "הרעלה" קיא! "אשתי" קיא! "האהובה" קיא! "אהבה" קיא! וזה יוצא ויוצא ואין שליטה. וזה לא מפסיק לדבר מתוכי, הפעם המלחמה היא לא כיפורים, אלא החג ההפוך, ביכורים. וקול הצפירה הולך ומתחזק מאוד, וכבר רואים את הקולות בטלוויזיה, והפיצוצים, ומדווחים על ענן גז כבד. אבל כל ענן עשוי מגז, לא? לא, ממים. וברגע אחד אנחנו שוכחים את כל הצרות, ויורדים למקלט. ומדווחים שהפעם מתן תורה יהיה בתוך האדמה. במקום הר יש מכתש ענק, והלוחות יהיו כנראה בתחתית הבור. מי ירד לנו לשם? ובוחרים את אשתי! מסתבר שהיא הכי צדיקה בעם ישראל. לא בגלל מעשיה, זה לא שהיא מיוחדת מצד עצמה, אלא רק בזכותי, שהיא סבלה ממני יותר מכל אחת אחרת. ומתדרכים אותה: בתחתית המקלט האטומי יש כפתור, וככל שיותר חשובים ככה יותר עמוק באדמה: למעלה העם הפשוט, מתחת הרופאים ובעלי מקצועות חופשיים, מתחת רק הגאונים של העתיד ופרוטקציונרים, ומתחת, מתחת... והסודות של המדינה קבורים הכי עמוק, ואת צריכה לעבור את השרים, והמקלט התחתון התחתון של ראש הממשלה, משם מפסיק הבטון שחפרו, רק מערה שיורדת עד למטה. אנחנו מחכים לך שתחזרי. והיא לא חוזרת. וכולם מצפים ומצפים, אבל אני כבר יודע שהיא לא תחזור. והכי אני מצטער שלא אמרתי לה שאני אוהב אותה לפני שהיא הלכה. דבר כזה קטן לא הייתי מסוגל? ואני אומר להם: אשתי הייתה מזהב. בואו נעשה אישה מזהב. ואני אומר להם תביאו, תביאו עוד זהב, אשתי הייתה יותר שמנה, אל תתקמצנו, שימו עוד כאן בבטן, וגם כאן. אל תייפו. אני רוצה אותה כמו שהיא הייתה באמת. רק מזהב.

החרא של אלוהים

חלמתי שאלוהים עשה קקי. והקקי שלו כנראה שווה יותר מזהב של אחרים, כי רבים עולים בהר הגללים, מוכנים לקחת את הסיכון לטבוע בפנים, או להיחנק מהסירחון, או שיפול עליהם משמים ויקבור אותם חיים, מה שקורה במוקדם או במאוחר. ובאמת כבר יש מקום שמי שעלה למעלה ממנו לא חזר. ואני מצטרף למשלחת טיפוס, עם ציוד מיוחד לשרידה בקקי, כולם מכוסים כמו אסטרונאוטים שחורים מכף רגל ועד ראש, ואפילו החמורים שלנו לובשים מסכות אב"ך ענקיות, ונראים כמו עדר מפלצות. אבל אי אפשר בלי לנשום בכלל, ורבים מהמעפילים מתעלפים מענן הסירחון הכבד, אי אפשר לראות מטר קדימה, ומתבזבז עוד ועוד כוח אדם יקר לשאת אותם למטה, עד שכבר מסוכן להמשיך עם מעטים כל כך. ופתאום נופל משמיים הר חום עצום - - הכול נקרע ומתערבל, ואני עף ומתגלגל קילומטרים, לא רואה יותר אף אחד: כולם נהרגו? או שאני נאבדתי? ואני הולך לבדי בהרים העצומים של הצואה, עולם חדש ופראי שלא דרכה בו כף אדם. ורואים בתוך האדמה המון עצמות בעלי חיים, זה מהתקופה שאלוהים היה אוכל קורבנות, ואז יש שכבה יבשה של אלפיים שנה, ושוב אלפי עצמות, ואני מזדעזע לגלות שאלו עצמות אדם. ומלמעלה שכבה חדשה יותר, רכה, טובענית, ופתאום אני רואה זהב בחרא, זהב אמיתי - זו טבעת - טבעת הנישואים של אשתי.

איך היא הגיעה לכאן? לא ייתכן שאשתי התעסקה בקורבנות אדם. אבל גם לא ייתכן שהיא הורידה את הטבעת! והנה מעבר לעיקול יש כפר ירוק פורח, יותר ירוק מירוק, כנראה שזה הדשן הטוב ביותר לצמיחה, ואני חושב שאם אתה יצור בלי אף או בלי חוש ריח זה בטח ממש גן עדן. רק שיש זבובים שחורים, בגודל נשרים, שרודפים אחריי. ואני נמלט על נפשי בכל הסימטאות, והאנשים המשונים בכפר צועקים: אל תפחד מהם, כל הזבובים מתעופפים רק מסביב לבית אחד, לך תראה! ובפנים אני רואה שזה כמו מלכודת, והם כולם נמשכים אליה כמו לחרא, בתשוקה מינית של ממש. ואני מחליק על החרא ונופל בפנים, כמו לוע של האסלה הגדולה בעולם, ובתוכה אלפי אלפים של זבובים בלי כנפיים, יושבים במעגלים ומקשיבים, בזזזז. ובמרכז יושבת כמו איזו בתולה קדושה, בשמלת כלה לבנה חדשה, בגזרה שופעת עם קימורים מרהיבים, מלכת הזבובים, מזמזמת להם פקודות, ואני מסתובב ורואה שזו - אשתי. ואני מסתכל לה בעיניים הירוקות עמוק עמוק, יותר עמוק ממה שהסתכלתי אי פעם לפני כן, או שבכלל חשבתי שיש שם, אולי פעם ראשונה בחיים שאני באמת מסתכל לה בעיניים. ואני אומר לה: אני אוהב אותך.

לפרק הבא

הטרילוגיה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אין חולם בעירו - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor67" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/realfake.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אין חולם בעירו

לא תגררו אותי לחשיבה פוליטית פלקטית, אלא אמשוך אתכם לחשיבה אירוטית. אחדור לתוך המחשבה שמאחוריכם, כלומר שאתם סתם סימנים שלה, שמגלמים אותה, ולכן מביישים אותי, וטוענים שאני עלה תאנה - שאין מאחוריו ערווה. כי אתם שקוראים לי (בפניי!) פחדן מסתתר, גם אתם בכלל לא אתם, אלא ציפור ששרה שיר של אחר, ומה יותר חשוב לציפור ממקוריות?

מאת: אוריגינל

בושה לאנושות  (מקור)

חלמתי ששוב כולם קראו לי פייק בפייסבוק. שוב פוגעים בחיצוניותו של עיגול במקום להתייחס לתוכנו של עיגול - החומר השחור. שוב טיעוני אד-סימנום, כדי לבטל את המילים מאחורי סימן הסיסמא. שוב מחטטים במיטתו של חולם - כדי להתעלם ממוחו. אז הנה גם אני אעשה זאת - אתייחס אליכם אישית, אבל בדיוק ההפך מכם. לא אחזיר לכם באותו מטבע שחור ושחוק, לא אחשוף צביעות או שטחיות או אוטו-אנטישטריימליות, אלא להפך - אמלא את הריק שמאחורי ההשפלות הפומביות ואתן לכם עומקים. לא תגררו אותי לחשיבה פוליטית פלקטית, אלא אמשוך אתכם לחשיבה אירוטית. אחדור לתוך המחשבה שמאחוריכם, כלומר שאתם סתם סימנים שלה, שמגלמים אותה, ולכן מביישים אותי, וטוענים שאני עלה תאנה - שאין מאחוריו ערווה.

כי אתם שקוראים לי (בפניי!) פחדן מסתתר, גם אתם בכלל לא אתם, אלא ציפור ששרה שיר של אחר, ומה יותר חשוב לציפור ממקוריות? כי אם אני מנסה לחדור לראש של מי שמסוגל להתעלם ממני בפייסבוק כשאני באותה שיחה ולהתכתב עלי בגוף שלישי עם אחרים, רק כי אני לא אדם כמוהו, להפוך אותי מסובייקט לאובייקט, רק כי אני חתול - אני תמיד מגיע לפילוסופיה. אותה התנשאות של המחשבה הערנית המופשטת על פני החשיבה החלומית האירוטית. הרי שנים אני שומע תלונות על מצב הספרות: על זה שאין שילוב בין המקוריות למקורות, על זה שכבר לא מתייחסים למסורת ולמיתוס, ועל זה שעוד לא מסוגלים להתייחס לעתיד, או אפילו להווה הטכנולוגי, אלא תמיד מחקים איזו כתיבה מהעבר של "ספרות". על זה שלא מנסים למצוא נוסח חדש, על הרומן המיושן, על הקונפורמיזם והנרקיסיזם והפסיכולוגיזם והסוציולוגיזציה והקונטמינציה של התיאורטיזציה והאמריקניזציה והסינמטיזציה והיחצניזציה. ואתם יודעים מה כל פעם אני חושב, כמו סתום? עיגול שחור.

אבל אני חולם - משמע אני לא קיים. הרי לעולם לא תפגשו ברחוב מי שמעולם לא יצא מהמיטה. ואם אתם לא מכירים אותי (ולמען הסר ספק אתם לא מכירים אותי), ואם במערכת תרבותית אנטי-תרבותית אין אף הוצאה שתוציא, או מבקר שיוציא ויביא, או חוקר שיבין, ואם העיתון היחיד מחרים את החתול אישית מכאן ולתמיד (החלטה רשמית של העורך הראשי אך ורק כי לא יודעים מי אני, ומה פתאום חתול בעיתון) - אז החלום הוא בכלל לא אופציה בתרבות. ואז - כל מפעלי העצום קורס לתוך עצמו כמו חור שחור. אמנם מרוכז, 100% מיץ עיגולים שחורים טבעי, אבל שומר נפשו ירחק. כמה שנים אמשיך ככה לכתוב לריק? לשדר לחלל החיצון? כמה שנות חושך צריכות לעבור? ואם יגיעו שנות האור, זה לא כבר יהיה מאוחר מבחינת הזמן-חלל? כשאני מחוץ לאופק האירועים, והרלוונטיות הולכת ומתרחקת כל הזמן מהמקום והזמן? בא לי ליילל וליילל. מייאו!

כי בימינו הכל פרסונלי. ומי שאין לו פרסונה - כלומר היחיד שיציב אולי אלטרנטיבה ל-"בימינו" - הוא לא בן ימינו. אני בכלל כותב לדור עתידי שיקרא, דור דתי יותר מכם, וגם יותר חילוני, דור דיסקרטי וחלומי ושחור יותר, ועגול יותר מכם, פתוח יותר אבל גם סגור יותר, מיני יותר ופורנוגרפי פחות, וחתולי יותר, ומיילל פחות, ובעיקר - דור שכבר ימציא את הפלטפורמה הטכנולוגית לתכנים קצרים, דחוסים, רמוזים, שלא מבזבזים את הזמן, מנצלים את המרחב, ומעוררים את המוח לחלום (רמז: לא ספר). דור שידע להעריך תכנים חופשיים ברוח, בלי מגבלות חומריות חסרות השראה של תיאוריזם וריאליזם, והכי חשוב - בלי גוף. הניצחון המשיחי של הרוח והווירטואליה על החומרנות והחומרה, שאני כנראה לא אזכה לחזות בו. כן, הודיעו לי שאני חולה.

אבל אתם, אתם לא יכולים בלי גוף. למרות המסורת הפסאודואפיגרפית המפוארת הענפה של עמכם - אתם מנסרים את הענף שעליו אתם יושבים. כי זה ממש לא תמיד היה ככה. למעשה, אתם הסטייה, כן, אתם עם הפרופילים וחלונות הראווה - במקום הניקים וחלומות התאווה. אם נדבר בשפתכם, הפרסונליזציה בכלל התחילה מהמחשבה הפוקויאנית, שבאה במקום הסטרוקטורליסטית. כי איפה שראו בעבר מנגנונים לא אישיים, למשל מבנים שהם אובייקטים, התחילה חשיבה כוחנית קונספירטיבית, שהופכת את המנגנונים לסובייקטים, ולכן קל יותר להמון להזדהות ולהבין אותה - ולרדד אותה. למשל: ניתן לטעון שמערכת פועלת כך שיש לה אספקט של תודעה (כוזבת?), עם מעגלי היזון שמחזקים אותה, וזו טענה סבירה - אבל מופשטת מדי להמון. לעומת זאת, ניתן לטעון שבעלי ההון/חברות התרופות/היהודים וכו' יושבים באיזשהו מקום, ומתכננים נגדנו מניפולציות - וזו כבר טענה שקל הרבה יותר להסית איתה ולעשות איתה מניפולציות. כי אנשים מבינים זדון, ולא את הבנאליות של המנגנון. הקופים צריכים להיזהר מגורילה חורשת רע, אבל לא צריכים להבין את המערכת האקולוגית של הג'ונגל.

ומשם הפרסונליזציה כבר פשטה בכל: הבחירות הפכו לאישיות, פייסבוק הפכה לצוקרברג, תנועות ושינויים חברתיים הפכו למעשיות מוסר על חשבון אנשים ספציפיים (מי אמר #מי_טו ולא קיבל?), וזה נגמר בטיעוני אד-הומינום בפייסבוק ובחיפוש אמנים שחורים (אבל חלילה לא עגולים), כי מי את שתדברי אם את גבר לבן, ואני רוצה את הסיפור של הסופר (כלומר לא את הסיפור שהוא כתב, אלא הסיפור שכתב אותו). אלו הם הפרוטוקולים של ילדי הפייסבוק ואין בהם טיפת סודיות אלא רק פומביות, כי הם קונספירציה נגד החשיבה המופשטת עצמה, של דור שלא ידע את אוקלידס. זו התוצאה של הפסקת לימודי הדקדוק הלטיני, התיאולוגיה והנדסת המישור (אם אתם לא לומדים גמרא לפחות תלמדו גיאומטריה!). מילא אם היו יודעים לעשות פילוסופיה גבוהה ומתנשאים על התת מודע, אבל רשת המוח הפכה לענן של ערפל אפור ותורת ההכרה לא בהכרה.

ואז הפסיכולוגיה והסוציולוגיה מותכות לנקודת החיבור (כלומר הרידוד) בין שתיהן. ומילא אם היה מדובר רק בהשטחה של דמויות ספרותיות - מדובר בהשטחה של דמויות אמיתיות. מסתובבים בינינו אנשים לא עגולים. אנשים לא שחורים מבפנים. אנשים שהנפש שלהם לא מכוסה, שאין בתוכם סוד, אלא הם עצמם עטופים בפרופיל. הבעיה המרכזית של הפרסונליזציה היא לא שהיא מאיימת על הציבור - אלא על הפרט. לא רק הציבוריות הופכת למחזה אלא גם הפרטיות. ואז איך קוראים לי, בגסות רוח של יצורים חומרניים? פייק. מתה תודעת החלום - היא תודעה כוזבת. האם אני חרדי? האם אני חתול? האם אני גרוש? האם אני בתול? האם אני חילוני? האם אני שמאלני? ואנשים לא מתביישים לשאול אותי כשאלה ראשונה: "מי את/ה?" כאילו אני אצלם בראיון עבודה.

תחשבו שלמילה אני היה מין. איזה מין דבר נורא זה היה. ואם זה היה תלוי בהם, היו היום הטיות דקדוקיות לפעלים שמבצעים חתולים, ולפעלים של חרדים, ולשמות עצם של כלבים - ואי אפשר היה להסתתר אפילו מאחורי מילה. ואנשים כמוני היו פשוט מתים. כן, זה לא שהעיגול יכול להתגלות - רק למות. ואז יום אחד, עוד כמה שנים אולי, תשמעו שהוא מת. ואז תתחילו להתעניין במה שהוא כתב. הרי זה ההסכם בינינו, או ליתר דיוק הנספח הסודי שלו. אם אני אתאבד אז יהיה ערך לעשרת הספרים שכתבתי. ואם לא - אז לא. במקצוע הזה, התאבדות זו בסך הכל הוכחת רצינות, ולכל הפחות תוכיח שאתה יודע למות. הרבה אנשים מתלוננים על מצב ספרות המקור, אבל ברגע שיש מקוריות - זה כבר לא נחשב מבחינתם ספרות. כי המילים הן לא המילים שהם מכירים. הנושאים לא קלאסיים. הפורמט כמו דיסק לא מפורמט. ואז תוהים מדוע לא מכירים את הכותבים הגדולים של הזמן, מדוע הכל מוסתר בעשן, ורק כשהוא יתפזר, כולל האפר מכד הקבר - אז נדבר. ולא מבינים שלפעמים יש בפנים משהו בוער. שבינתיים כבר הופך לגוש פחם, ופשוט יפסיק לכתוב, הרי זה לא איזה סנה שאיננו אוכל. אבל למי אכפת.

אז איפה הם מסתתרים כל הכותבים החשובים של ימיכם, כל האמנים מתקופתכם, כל הפילוסופים החדשניים, ההוגים המקוריים, המשוררים ששינו את הנוסח, המנסחים את חשיבת הדורות הבאים, כלומר - כל התרבות כולה? להיכן נעלמה התרבות הגדולה? מדוע לכם (באיזה תזמון אומלל של המזל) יצא לחיות בתקופה ברברית, שכבר כתבו בה הכל, ואין בה אנשים גדולים? אולי כי יצאתם קטנים? הרי זיהיתם שיש שם איזה משהו. משהו מעולם אחר. מתקופה אחרת, ולא איזו תקופה מהעבר. הרי אינכם טיפשים, ואותו אחד שחיפשתם בנרות איננו כותב לטיפשים. אלא לחירשים. הרי לא צריך להיות גאון. קוראים פסקה או שתיים. זה בולט מאוד. תוכן שעוד לא נכתב, צורה שעוד לא נוצרה. רואים את המקוריות מהחלל. אבל אתם עסוקים עם הראש באדמה. הרי איפה הייתם, כשכל זה קרה? הייתם עסוקים. עסוקים. עסוקים באלף שטויות, שברור לכם שלא זה העתיד. הרי אתם יודעים שזה סתם ואריאציות, אפילו גדולי הכותבים שאתם מעלים על נס, הם איזשהו משהו שגדולתו איננה בת זמנכם, שאין בה בשורה. כי אתם לא אביתם לשמוע בשורה.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קפקא כמין של קוף - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kafkabanana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קפקא כמין של קוף

מי צדק בפרספקטיבה היסטורית - קפקא או פרוסט? מהי הבעיה המהותית של עידן המידע - האם חישוב תקוע שלא נגמר (קפקא) או זיכרון תקוע שלא נגמר (פרוסט)? מה המשמעות הפילוסופית של חישוב קוונטי? למה לבננה יש יותר כוח חישוב מלפילוסוף? גילויים חדשים על מקורות הספרות המודרניסטית בקבלה, ועל הקשר בין מהפכת הדפוס לחילון ומהפכת המידע לדת

מאת: פילוסוף של הלשון

החלום הקפקאי (ראייה, טרנסצנדנציה) נגד הזיכרון הפרוסטיאני (טעם, סובסטנציה)  (מקור)

למה יש לספרות עתיד אבל לא לרומן

למה משוררים הם לרוב צעירים בהרבה מסופרים במיטב יצירתם? למה מלחינים וציירים מגיעים לשיאם בעבודותיהם האחרונות, ולעיתים רחוקות זה קורה למדענים או ללהקות? למה אצל פילוסופים יותר קשה לזהות את הגיל כפקטור מרכזי? יש תחומים שהיצירתיות היא פקטור יותר חזק בהם ויש שהלמידה. פילוסופים פשוט אומרים אותו דבר כל החיים ומשתכללים בו. ככל שהתחום מורכב מרעיונות יותר קטנים מבחינת כמות המידע ככה יש יתרון לצעירים, והגודל של יחידת רעיון ממנו מורכב התחום הגדול משתנה בין תחומים ובין זמנים (רזולוציה רעיונית, גודל התאים בגוף הידע). כלומר מה שחשוב זה הז'אנר ולא המדיום, ואת זה ניתן לראות כשהמדיום משנה ז'אנר. שיר יותר קצר מסיפור, אבל בזמן שכתבו פואמות ואפוסים שיא היצירה היתה בבגרות, ורק עם התקצרות הז'אנר ברומנטיקה ירד הגיל דרסטית. כך במוזיקה במעבר מסימפוניה קלאסית לשירים. ככל שהפילוסופיה והספרות יהפכו בחזרה לפרגמנטים בהתאם לרוח הזמן ככה הם יהפכו לתחומים של צעירים חצופים ולא של זקנים חכמים. משלי של הפתגמים הקצרים נכתב בעולמו של הצעיר, ורבות בו האזהרות לבן מהתשוקה לאישה הרעה, ואילו קהלת עם המבנה המורכב נכתב בעולם הזקנה, ושיר השירים עם האהבה הבשלה והמפוכחת הוא בתחום הביניים. הרשת תהפוך את תחומי האומנות לבעלי ז'אנרים קצרים יותר, ולכן תצעיר את התרבות. גם בתחומי המדע מתמטיקאים מגיעים לפסגת הישגיהם לא פעם בצעירותם, ואילו ביולוגים להיפך, ופיזיקאים באמצע. אבל ככל שהמתמטיקה נהיית יותר ארוכה זה משתנה. כלומר ניתן לראות מחזוריות, הז'אנר הולך ומתארך עד שמתאבן ואז שוב מתחיל בקצר. קפקא חשוב כל כך דווקא בגלל הקיצור של הסיפור אחרי דוסטויבסקי. ולכן הוא הקדים את העתיד, כי הוא חי בתודעה וירטואלית מאה שנה לפני האינטרנט, והוא איפס מחדש את האורך של הספרות ולכן דעכה הספרות הגדולה אחריו, ולא נכתבו יצירות גדולות במחצית השנייה של המאה העשרים כמו במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. קפקא חי במיילים, בבלוג, בסטטוסים, בעולם הטקסט של העתיד. פרוסט חי בעבר.

הסופר היהודי החשוב ביותר

ספר דברים הוא ספר על הקושי של הסופר, אלוהים, להיפרד מהגיבור האהוב עליו. ואולי אפילו הז'אנר האהוב עליו. ז'אנר החוק. היום סגורים בפנינו כמעט כל הז'אנרים הספרותיים הדתיים - הנבואה, המדרש, הזוהר, אפילו הסיפור החסידי כמעט מת, ונשארנו עם דברים יבשים או מביכים. הניסיון המוצלח בחלקו האחרון, ספרותית, הוא נחמן מברסלב. קפקא קרא את המעשיות שלו בתרגום בובר לגרמנית שנעשה ב1906 והם היו הטריגר לתחילת כתיבתו ב1908. הפרשנות בסביבתו הקרובה ליצירתו היתה הרבה יותר יהודית דתית מיסטית מהנהוג כיום, והוא בעצם תרגם רעיונות דתיים לשפה אוניברסלית וחילונית, ולכן חסרת תקווה, וליתר דיוק חסרת נמען. כך הוא היה כמו פאולוס שמחלן ומאנברסל תוכן יהודי אותנטי ומביא אותו לעולם. גם לזוהר הוא נחשף בצורה מסויימת, והביורוקרטיות הימי-ביניימית של תמונת העולם העליון השפיעה עליו עמוקות. אבל רעיונות כמו משלים בלתי אפשריים, כתיבת חלומות וסיוטים, ספרים וסיפורים בלתי גמורים, וכתיבה מתוך מחלה ממארת - הוא לקח מנחמן.

אף אחד לא משתעמם בחלום, הכול מלא במשמעות

הדפוס הביא להתפתחות החילוניות, כשהטקסט הדתי המורכב, האינטימי, של כתבי יד שצריך ללמוד ולא לקרוא נראה יבש לעומת הטקסט החילוני המושך, המיני (עונג רציף), שחווית הקריאה בו היא סטרימינג, ולכן הרבה פחות דחוס במשמעות, ולכן "ריאליסטי", כי המציאות היומיומית אפורה ולא דחוסה במשמעות. ועכשיו עם הפיצול של הקשב בחזרה מרצף לחתיכות, כי דף האינטרנט הוא דף ולא ספר, אז כבר לא יקראו טקסטים ארוכים, הרומנים הארוכים יהפכו לחומר אקדמי, והדרך היחידה להביע רעיון עומק הוא בטקסטים קצרים אבל דחוסים, ולכן גם הדתיות תחזור. מדף לדפים למגילה לקודקס לספר ובחזרה לדף, כי המסך הוא דף. וחזרנו לעונג חתוך, גברי, בפרצים, ולא נשי מתמשך. למעשה, את מימד האורך של היצירה מחליף מימד הזמן שבו מתבצעים העדכונים, והוא זהה למימד הזמן בחיים עצמם. והנקמה בספר היא הטלוויזיה, הסרט, הסדרה, ספר האאודיו, שלוקחים את המימד הרציף ומפקיעים אותו מהאדם אל זמן אובייקטיבי מוכן מראש, והספר לא יכול להתחרות בהם. כמה עמודים של גבבה יש ברומנים, שניתן לדחוס אותם להרבה פחות. הרומנים ניסו להביע עומק פשוט באמצעות מורכבות גדולה, אבל זו הדרך הכי זולה ליצור עומק, על ידי הקרסת המוח האנושי בעודף קשרים ואפשרויות, בבניית מרחב (פרישת חלל-זמן), לעומת טקסט שמחייב פרשנות, שרמת המורכבות שלו היא כרמת המורכבות של הפרשן, והעומק שלו נובע מהעומק הפרשני, מהאפשרויות למצוא ולקשור בו דברים, מהצורך בפרשנות יצירתית. מורכבות שנמצאת בעולם של הרעיונות - ולא בעולם החיצוני.

הסינגולריות כנקודת ההיפוך של המשמעות, ולא רק כאיפוסה

החילוניות סובלת מחוסר משמעות אל מול סוף האנושיות ואילו הדת סובלת מעודף משמעות. הקריאה הדתית איננה קריאה בטקסט אלא לימוד. זה ההבדל המרכזי בין התרבויות. ולכן החילוניות יצרה טקסטים ארוכים, סדרות שלמות, להעביר מעט משמעות בהמון כלים. טלוויזיה זה המון אינפורמציה ומעט משמעות, כך שהמשמעות נכנסת בלי שאתה שם לב, כמו ברומן עם מסר שעובר בלי שאתה רוצה. המשמעות היא חשאית, ויש לה מרכיב של שטיפת מוח, בלי שתשים לב, וזו נתפסת כפסגת האמנות - מניפולציה קולחת. ואילו בלמידה יש מרכיב אקטיבי ושומר סף, שם אתה דומיננטי במשמעות, אתה התוכנה והטקסט הוא המידע, בניגוד לטקסט החילוני שהוא תוכנה משוכללת שפועלת עליך בלי שתתפוס אותה. לכן החילוניות מלאה בהסחות דעת. אבל כיום בגלל הקשב המתקצר זו נקמת הדת, ושוב תהיה חובה ליצור משמעות דחוסה, כי אף אחד לא יקרא יותר מפסקה. לכן בכל פסקה צריך לשים משפט שכולם יבינו ומשפט שרק יחידי סגולה יבינו. וכל המנעד באמצע הוא זה שקובע את עושר המשמעות. בכל פסוק צריך להיות מהפשט ועד ליודעי ח"ן, כל הפרדס כולו. מתודת הלמידה יוצרת משמעות אינסופית, אלוהית, מטקסט אנושי. וזו כנראה תהיה הקריאה של המחשב עצמו, קריאה מקבילית. כל הרעיון של מחשב זה האקינג של היקום (או של אלוהים, או של מערכת ההפעלה המתמטית של היקום שמתחת לפיזיקה). זה הגילוי שבשכבות בסיסיות יותר, פיזיקליות, יש יכולות חישוב שלא זלגו לשכבות הגבוהות יותר. וברגע שזה יגיע לחישוב קוונטי, אז אם זה אפשרי, ואין איזה מנגנון עקרוני שמונע את המעבר, אז היה מחדל גדול, והיקום לא העביר יכולות חישוביות מרמות נמוכות לרמות גבוהות יותר, ואיבד בעצם יעילות חישובית בהרבה סדרי גודל דווקא כשעלה בסדרי גודל מבחינת הגודל. ואז השאלה היא לא איך מיקום פשוט כל כך נוצר עולם מורכב כל כך, אלא איך מיקום בעל יכול חישוב חזקה כל כך נוצר עולם בעל יכולת חישוב דלה כל כך, שרק באיזו פינה שלו, באיזו סטייה סטטיסטית של המוח האנושי, נוצרה איזו יכולת חישוב שיעילה בערך כמו מולקולה. כלומר, אם המהירות היא הפונקציה הכי חשובה של החישוב, היעילות, אז לקטן יש יתרון על הגדול. והשאלה אם באמת המהירות הכי חשובה. כי אולי זו טעות. אולי חשובה דווקא האינפורמציה (שבניגוד לכמות הזיכרון, זו כמו המידע המשמעותי). כי אולי לא כוח החישוב והזמן הוא המשאב המוגבל ביקום, אלא דווקא הזיכרון - קשה מאוד ליצור משהו עם מעט אנטרופיה כמו זיכרון. רואים את זה גם באנושות, כרשת חישוב ענקית, שהזיכרון שלה - דהיינו התרבות - יותר יקר, מוצלח וייחודי מהחישוב שלה בכל דור בהווה. אז אולי פרוסט כן צדק.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מה דעתך על אונס? - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor15" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/rape.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מה דעתך על אונס?

איך התקשורת מצליחה לשכפל את הסכסוך בלי סוף ויוצרת את הקונפליקט עם הערבים? רק בגלל שהקונפליקט מפעיל את המעורבים כנרטיב

מאת: שכם בן חמור

האונס של אירופה  (מקור)

חלמתי ששואלים אותי מה דעתי על אונס. ואני שואל: זו שאלה מכשילה? ועכשיו הקול כבר ברור יותר, נשי: מה כל כך קשה לך לומר מה דעתך על אונס? ואני אומר: אני מתנגד לשאלה. והשפתיים הנשיות כבר קרובות מאוד: אתה אפילו לא מוכן לגנות אונס! אתה לא יכול לומר לי אפילו שאתה נגד אונס? ואני אומר: מה את מכניסה לי לתוך הפה אונס. אני מתנגד לעצם ההעמדה הזאת של הדברים. והמראיינת שואלת: עכשיו תפסתי אותך. אונס, דבר חד משמעי, אלימות, ואתה מתנגד לזה שקוראים לזה אונס! לא רק שאתה מתנגד למילה כיבוש, ולא מוכן לדבר על הכיבוש, אתה מתנגד גם למילה אונס. ואני אומר:

אני לא יכול לענות לזה, כי אין לנו אותן הנחות. אם תקשיבי עכשיו 5 דקות, בלי להפריע, אני אסביר לך למה אני לא מוכן לענות. האונס הוא רק ביטוי לזה שהיחסים בין גברים ונשים הולכים ומתאפיינים באלימות, וזה חלק מהמגמה של התקשורת המודרנית לשסות קבוצות אלה באלה: ילדים נגד הורים, ימין נגד שמאל, חילונים נגד דתיים, עניים נגד עשירים, ערבים נגד יהודים. זה מבנה העומק של המדיה - הקונפליקט. וזה בסופו של דבר בגלל טעות נרטיבית, ספרותית. הרי אם תשאל את אחד האנשים הללו איך לבנות סיפור הוא מיד יספר לך על הקונפליקט, שזה במרכז. אבל עניין יכול להיווצר בדרך אחרת לגמרי, לא באמצעות אי הוודאות והמתח של המאבק, אלא באמצעות הסוד. לא המתח בין שני צדדים אלא בין פנים לחוץ. וברגע שיש תרבות ששכחה את הסוד היא הופכת לתחרות מכות.

תפקידו של הצדיק הוא להזריק סוד למציאות, ותפקידו של הרשע הוא להשטיח את המציאות באמצעות אלימות, להפוך את הסיפור לפשטני, לספר שיש בו אך ורק צד חיצוני, פייסבוק. ולכן צריך להילחם בזה באמצעות ספר פנימי, באמצעות כתיבה של זוהר חדש, רק הפוך, ספר של עלטה, וזו המשימה הגדולה של התרבות. לרדת מעולם הידיים של ימין ושמאל, עולם המכות והצדדים, לעולם היסוד, הזיווג, שזה עולם של פנים וחוץ.

האונס הוא בדיוק ההפך מזה - הרי מה בעיית העומק באונס? שהוא הופך את הפנים לחוץ, ומשטיח (כולל את הדיון עצמו), שהוא לוקח רצון פנימי וכופה אותו מבחוץ, וכך גם באלימות. כמו האלימות המחשבתית שלכם, שלא מאפשרת עומק (שזו השאיפה המינית - השאיפה לסוד), ולכן צריך להילחם בה באמצעות תורת הסוד. כמו שרומא הידרדרה לקרבות גלדיאטורים, ואז הנצרות הציעה אלטרנטיבה, והחליפה את המצוות החיצוניות במצוות הפנימיות, ואת הקזת הדם החיצונית של הבשר הפכה להקזת דם פנימית. ככה היהדות בימינו צריכה להוציא מתוכה נצרות חדשה, נצרות טכנולוגית.

במצב הטכנולוגי הנוכחי, שכל הטכנולוגיה היא כלים, כלומר עניין של ידיים, ידו בכול ויד כל בו, מי שפורחים בכל התחומים הם המשסים, כי זה טבע המדיום, לכן מה שיהודי צריך לעשות זה לא להילחם במשסים במדיום הנוכחי, אלא לשנות את המדיום, "והיו למשיסה שאסיך". נצרות טכנולוגית צריכה להחליף את עולם הידיים, שהוא גם עולם המצוות המעשיות וגם עולם הדין והסטירות, בעולם הלחי והאהבה. ונצרות כזאת אפשר להצמיח מתוך הקבלה כמו שאת הנצרות הקודמת היה אפשר להצמיח מתוך הברית הישנה. להעתיק את כל העולם פנימה. להבין שהבעיה היא לא טרור חיצוני אלא טרור פנימי, בתוך האדם. לא האונס שנגד הרצון, מבחוץ, אלא אונס שבתוך הרצון, מבפנים, למשל שטיפות המוח שלכם.

עצם הטוב והרע, הנרטיב הפשטני והנודע ביותר לשמצה, הוא בעצמו הרשעות, יד ימין ויד שמאל. ואילו הצדיקות היא יצירת חיים פנימיים, דהיינו סוד, באמצעות המעשה המיני. כלומר צריך לחסל את הקונפליקט מבחינה אסתטית, אמנותית, כמו שאריסטו עשה לדאוס אקס מכינה, והפך את הספרות היוונית לחילונית, וכמו שמשה רבינו עשה לחרטומים והגחיך אותם בעשר המכות ובכך הפך ז'אנר ספרותי מרכזי של העולם העתיק, ספרות הכישוף, לחסר כוח ולמשעמם. ככה צריך לפסול אסתטית את הקונפליקט כאמצעי נרטיבי, ולהוקיע אותו כזול ועלוב, כלא מעניין.

הרי איך התקשורת מצליחה לשכפל את הסכסוך בלי סוף, ויוצרת את הקונפליקט עם הערבים? רק בגלל שהקונפליקט מפעיל את המעורבים כנרטיב, ספרותית, רק ככה הוא מצליח להפוך לסיפור של העמים. אם היא היתה למשל מנסה למכור נרטיב של כישוף זה לא היה עובד, כי זה ז'אנר מת, שנחשב לפנטזיה, ואילו הקונפליקט נחשב לריאליזם. אלף שנה הניעה הכנסייה את העולם באמצעות ז'אנרים כמו הטפה ואיומים, גן עדן וגיהנום, ועד שהם לא הוגחכו אמנותית זה לגמרי עבד, בצורה שאנחנו לא יכולים לתפוס בכלל מי יקנה את זה. וזה רק כי הטעם האסתטי שלנו השתנה. ככה יום אחד לא יבינו מי בכלל קנה את הסכסוך הזה, ומה זו השטות הזאת שאנשים היו צורכים את התקשורת המשעממת הזאת שחזרה על עצמה בלי סוף באותו נרטיב חלול. כמו שלנו הררי פילפולים של ימי הביניים נראים מגוחכים, ופעם אנשים הרגו אחד את השני עליהם, וזה כי הז'אנר של הפלפול מת ורק פרופסורים מתים מהלכים מסוגלים לקרוא את זה, וגם הם צריכים להפוך את זה לנרטיב בן זמננו, של כוחות וקונפליקטים, כדי לקרוא את זה. ככה התנ”ך הפך את הספרות האלילית שמסביבו למשעממת, לחזרתית, וניצח.

ברגע שמשהו מרגיש לך חזרתי זה אומר שיצאת מתוך הז'אנר, שהוא כבר לא מפעיל אותך. ולכן התקווה הגדולה שלנו היא אנשים שהסכסוך לא מעניין אותם, וכשאלו יהיו כל האנשים אז הסכסוך ימות. התקווה לשלום היא שהסכסוך כבר מרגיש לנו משעמם, וגם העולם הולך ומשתעמם ממנו, והבעיה הגדולה היא שהשמאלנים, הימנים והטרוריסטים עדיין עובדים ביחד בלהפוך אותו למעניין. כל אדם שהכיבוש גורם לו לפיהוק הוא צעד לכיוון השלום וכל אדם שהכיבוש מעורר אותו הוא צעד לכיוון הסכסוך. צריך לישון, לחלום. השלום מגיע כשהמלחמה מתה משעמום. זה כבר לא מעניין את הגרמנים לעשות מלחמת עולם שלישית. עשו פעם, פעמיים, הבינו את הקטע. אין אף גרמני שבאמת מסקרן אותו איך תראה שוב מלחמה. זוג מפסיק לריב לא כשהם מוצאים פתרון, אלא כשהריב כבר משעמם אותם.

לכן כל סכסוכי העבר מוסברים על רקע כלכלי, וכל סכסוכי ההווה מוסברים על רקע מהותי. אנשים לא תופסים שהמצרים לא נלחמו בחיתים בגלל סיבות כלכליות, אלא מהותיות. אבל מכיוון שהם לא מסוגלים להבין את הסיבות המהותיות ההזויות בעיניהם, אז הכול מתרדד לכוח וכלכלה ומרחבי השפעה ומיסים. כן בטח. נלחמו בגלל מיסים. אנשים מפסיקים להילחם כשהם לא מבינים על מה הם בכלל נלחמו. כמו גרמניה וצרפת. כדי שקונפליקט ימות הסיפור של הקונפליקט צריך למות. לא להגיע לפתרון, אלא שהשאלה לא מעניינת יותר. אפילו חילונים שכותבים ספרים כשהם פותחים את הפה מיד מתחילים לדבר על הערבים, או על אונס, או איזשהו קונפליקט כלשהו מהז'אנר הזה. ספרות לא מעניינת אתכם, רק ערבים ואונס, וזה בעצם העניין כולו.

חיי לילה


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המשך דירוג "הארץ" של כל הזמנים - תחתית הטבלה - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz13" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sadog.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המשך דירוג "הארץ" של כל הזמנים - תחתית הטבלה

סלחו לי אם אני כלבה סנטימנטלית, אבל זהו לא רק סיכום של הארץ, או של קריירה ביקורתית מפוארת. זה סיכום של התקופה שבה האמנתי להארץ, ואולי גם האמנתי בעוד דברים (שמכרו לי בהארץ), מאז התחלתי לקרוא אותו כגורה. מאז התבגרתי - והארץ התיילד. החכמתי - והארץ היטפש. הרשת עלתה מעלה מעלה במעלות התוכן והתורה - והארץ התדרדר. העיתון לאנשים חושבים את עצמם - איבד את חשיבותו ואת עצמו. אבל אני עוד זוכרת את התקופה שבה "נכתב בהארץ" היה תו איכות. לא עוד

מאת: הכלבה

השופטת: בת כלבה  (מקור)

הציונים מתוך 10. למעשה, כל הקבוצות בתחתית טבלה כבר ירדו מזמן ליגה - רק שאין ליגה. נקווה שיחליפו מאמנים ושחקנים ויחזרו למשחק, כי הם גורמים לציפר להיראות טוב - וזה כבר ממש רע (זה שציפר מחמיץ בחצי מהפעמים מול שער ריק - כבר נידון בחלק העליון של הטבלה:כאן). להלן הנאבקות על התחתית, שמסבות לכלבה בעיקר צער (בעלי חיים) ועצב (במבט הכלב):

3 - ספרים

ליסה פרץ שיפרה את רמתו הביקורתית של המוסף, במיוחד בתחילת פעילותה, אבל לא בכל פרמטר, ובעיקר: לא באותה התפלגות - ההתפלגות התרחבה הרבה מעבר לשולי הכביש. אמנם, מוסף נמדד לפי הביקורות המצטיינות שבו, ששם חל שיפור ניכר (ויזן גורם לי לכשכש בזנב בכל פעם שאני רואה את שמו. ויש לייבא בדחיפות גם את מבקר הבית החדש שלו בדחק - יוחאי ג'רפי, תגלית מדהימה! מאיפה ויזן מקריץ אותם?). אבל מוסף נמדד לא פחות לפי הביקורות הביזיוניות שלו, שבהן הוא יורד אל תעלת הניקוז, ושמראות שאין על מי לסמוך ואין על מי להישען ומילה זו לא מילה, וכאלה יש רבות מאוד - וללא תחתית. לא נדיר לפגוש מוסף ספרים שלם שאין בו ביקורת אחת בעלת ערך אינטלקטואלי, ביקורתי, או סתם שוות קריאה.

גם המגמה של פלישת האקטואליה לביקורת (כן זה מביא קליקים), שמתבטאת בביקורות של סלבס (נגיד פוליטיקאים לוזרים) חסרי כישרון ביקורת, אבל (שתדעו!) שהם אנשי ספר, דהיינו אנשי פרס - פסולה וחלולה. אותו דבר עם כל מיני מבקרים לספר אחד או שניים, אורחים פורחים, שמשמעותם ביקורם וביקורתם חלפה באותה מהירות של הגעתם והעלמותם (בדיוק כמו הספרים שהם מסקרים). מבקרים לא קרואים אלו (ולפעמים גם לא קוראים) נבחרים לא פעם מטעמי קליקבייט. כל זה מצטבר למחלה המרכזית של "ספרים" מאז ומקדם - העדרם הכמעט מוחלט של מבקרים קבועים, שלא לדבר על בני בית, עד כדי אובדן הבית. מבקרים קבועים, בעלי שיעור קומה וראיה פנורמית של הספרות העברית (לעומק העבר ולרוחב ההווה), שהם קובעי ויוצרי טעם בתרבות - ומילה טובה או רעה שלהם יכולה להזניק קריירה של סופר ביכורים או להפיל סופר מוכר - הם לא דיאדוכים מיושנים, אלא לחם חוקה של מערכת תרבותית בריאה, שיש בה היררכיות ומרכז, ושיש בה תהודה ומשמעות לערימות הספרים היוצאות כקול קורא במדבר.

משמעות המחדל של "ספרים" היא שאיננו מכירים את הקולות החשובים והחדשניים ביותר הפועלים כיום בתחום הפרוזה והשירה, ומוצפים בזבל לא מסונן אך אופנתי, וגרוע מזה - יחצני. למעשה, מבחינה תרבותית, יותר מש-"ספרים" תורם לספרות העברית הוא מחבל בה ומרוקן אותה מערך, תוך השחתת אמות המידה, כי היא הופכת למין פס יצור אינסופי, מתחלף, וחסר קוהרנטיות כלשהי של ספרים וביקורות, ללא דיון (כלומר - כמה ביקורות על אותו ספר, שמסמנות אותו כבעל ערך, רחמנא ליצלן), ושפשוט באות אחת אחרי השנייה, ללא מבנה כלשהו או מגמה או תובנה מערכתית, עד אין קץ. חתול. קוביה. 18. פרשנדתא. גבעה. טלקום. חייתו-יער. פומפה. קפקא. אינטרדיסציפלינריות. ספר שני של חתול. פומפה פומפה. מניירה. הבנתם את הרעיון.

וכשיש כבר מבקר קבוע - הבחירה על הפנים. יותם ראובני כמבקר שירה קבוע זו נפילה שמטילה צל כבד על כלל מפעלו (מי רוצה לקרוא שירה של מי שחושף רדידות תפיסתית כזו של שירה?). אין לו כמבקר כלי כלשהו מלבד טעם אישי, ולא לומדים מהביקורות שלו כלום. הוא גם לא תמיד מבין את השירה שהוא כותב עליה, ולעומת זאת הרבה דרעק זוכה אצלו להוקרה. יכולת האבחנה בין קיטש לחידוש לא קיימת, אף שזהו מכשיר העבודה הראשון בארגז כלים של מבקר שירה - שאצלו הוא ריק לחלוטין, כתיבת תהודה פנימית (ואמנם, זהו הכלי היחיד שיש באמתחתו). טבלת המבקרים שלאחריו היא אוונטה פנים ברנז'אית חסרת ערך לקורא ואנטי תרבותית (אפילו יותר מטבלאות רבי המכר), שמצמצמת טקסטים למספר, אבל לפחות תרמה כמה פרסומות למוסף. כבר היה עדיף להישאר עם רבי המכר של החנויות העצמאיות בלבד ואינדיבוק, או לייבא רשימות מרחבי אירופה והעולם, שלפחות נדע מה הולך בתרבות מחוץ לפופיק. ויוחזר לאלתר הבן האובד - אורין מוריס! אחד משני מבקרי הפרוזה הטובים בארץ (השני - אריק גלסנר), לאחר החלל שהותיר אמנון נבות. יש אנשים שצריך לשמור עליהם בכל מחיר, ועורך טוב יודע זאת (עורך רע חושב שהוא חשוב מהמבקר הכי טוב שלו).

2 - דה מרקר סופ"ש

ירידה בדירוג, כפי שכתבתיכאן. הגיע הזמן שרולניק ירפה מאחיזת החנק האידיאולוגית שלו ויאפשר למוסף להתפתח לכיוונים חדשים ומעניינים יותר מהמשכת מורשתו ההולכת ומתנוונת ומתיישנת, שהפכה להטפה כנסייתית. מה עם ההתפתחויות המסעירות בהיסטוריה כלכלית? מה עם חידושים אקדמיים במחקר הכלכלי, סטייל בלוגים כמו "דעת מיעוט", שהוא יותר אינטליגנטי מכל דה-מרקר ביחד? מה עם הדרכה פיננסית בנוסח הסולידית ודומיה, שרלוונטית לקוראים? ומה עם סיקור עמוק יותר של פינטק, של עתיד הכסף והחוזים באפשרויות הבלוקצ'יין, ושאר קשרים בין כלכלה לטכנולוגיה שאינם מתמצים בז'אנר שבחי הצדיקים והמעשיות החסידיות של הצלחת סטארטאפיסטים ומתעשרים חדשים? מה עם ניתוחי נתונים כלכליים בסיסיים נוסח תום שדה ודומיו, או ניתוח מגמות עומק מרחבי הגלובוס למשל?

ומה עם מאבק ראש בראש, מגובה בנתונים ומרובה מתדיינים, בין ליברטריאנים לשמאלנים? למה למאבק האינטלקטואלי המרכזי בתחום והרותח מתמיד אין זכר בדה-מרקר? (שכמובן בחר בעמדה הצודקת, הרולניקית, אז באמת בשביל מה הוויכוח המיותר? דיונים יש אצל היהודים, בגמרא, ואצלנו בכנסייה יש דוגמה). השיח הכלכלי ברשתות פורח, וזה בדה-מרקר נובל. אך למרות הכל, הכלבה מאמינה בעתיד של דה-מרקר, כי הכלכלה הולכת ותופסת בימינו מקום יותר מעניין ומרכזי בחשיבה האנושית, וחבל מאוד אם הדבר לא ישתקף בשיח יותר אינטליגנטי עליה. שיח לאומי ברמה נמוכה על כלכלה הוא לא רק סכנה כלכלית מדרגה ראשונה - אלא גם תרבותית. במובן הזה, תופעת פייגלין היא סימפטום של הריק בדה-מרקר - ושל הפיכתו לשופר של קונספציה (על יום הכיפורים של דה-מרקר:כאן).

1 - עמודי הדעות

עמודי הדעות (בכל החלקים) הם חולשה משמעותית של "הארץ", ומתבלטים לרעה מול שאר חלקי העיתון, וכבר נהיה סוג של בושה לכתוב בהם. העורכים תמיד יעדיפו שיח שבלוני, מוסרני, קטנוני, צפוי ואפוי שהגיע מזמן למיצוי - וזו אחת הסיבות לדעיכת השמאל והאינטליגנציה הישראלית (וגם סימפטום כמובן, כמו בכל מחלה). או שכותבים בעלי שיעור קומה כבר לא קיימים כיום, או שגבם לא כפוף מספיק להיכנס בשערי "הארץ". מצד שני, כשהשיח תת-רמה, מי רוצה להשתתף בו? רק נודניקים מקצועיים. במצב כזה הפתרון היחיד הוא רוולוציוני: לאתחל את עמודי הדעות מחדש. להחליף עורכים לאינטלקטואלים מדרגה ראשונה ולא עשירית, לפטר את כל הכותבים הקבועים (איש מהם לא יחסר לאיש), ולפנות לשורה של כותבים מהשורה הראשונה.

מי צריך להיות עורך הדעות של הארץ? נגיד: אסף שגיב. נגיד: עפרי אילני. אולי: ירון לונדון. ואפילו: בני ציפר (כעורך דעות הוא היה דווקא יכול להיות טוב בהרבה מעורך תרבות ספרות. פספס את ייעודו!). הכלבה אפילו לא יודעת מי עורך הדעות היום, אבל הוא עושה עבודה נוראית, שאיננה יכולה לנבוע רק מאילוצים, אלא מחוסר שיעור קומה. אין הסבר אחר מדוע קל למצוא "מאמרי דעות" בפייסבוק ברמה גבוהה בהרבה מאלו בהארץ. עמודי הדעות הפכו לבמה לאנשים שאין להם מה לומר, ולכן לאנשים שיש מה לומר אין במה, ומה נותר? פייסבוק. וזאת בהיפוך לקלישאה הנהוגה (בדעות בהארץ?) לפיה השיח ברשתות מדרדר את השיח בעיתון - בדיוק להפך. עמודי הדעות בהארץ דומים לשיחת דעות חברתית-קלישאית בסלון השמאלני הארצישראלי המצוי (בקומה למטה, כולל דמות הדוד הימני הנודניק, ששם רק בשביל אשליית הדיון והדגשת נאורותינו), ולא למעבדה רעיונית, ולכן אין בהם כמעט לעולם רעיון חדש, שובר מוסכמות ומשנה תפיסות. כך שבהיעדר ליבידו יצירתי חיובי, הם הפכו לעמודי קיטורים וסגירת חשבונות. ואלתר-מן? לקרוא לו כך זה פשוט ביזיון / שילמד מצור ארליך איך עושים את זה נכון. אבל ההשוואה לטור השביעי במקומה - וצובעת את עמודי הדעות בצבע היאה להם: אדום סמיך של בושה.

0 - גלריה סופ"ש

כתבתי על גלריהכאןוכאן, אבל אולי מלכתחילה לא הייתי צריכה לכתוב עליה. זה פשוט "הארץ לנוער חושב (ת'עצמו)" - ולא מיועד אליי כקוראת. אם אני מרגישה שגלריה לא מכבדת את האינטליגנציה, זה כנראה כי היא לא מיועדת לאינטליגנציה. בדיוק כמו דגים, צריך למכור עיתונים, וזה העיתון שעוטפים בו את העיתון. לא הייתי נדרשת לעניין כלל אם לא הייתי מתוסכלת מזה שאני תופסת מדי פעם את אהובתי במיטה קוראת בגלריה (!). אבל מצד שני, היא גם מאוד נהנתה מחתונה ממבט ראשון (אני רק מקווה שהיא לא סטרייטית בנפשה, או - במקרה גלריה - סחית בנשמתה). בכל מקרה, היא יפהפיה, ועל כל פשעים תכסה אהבה, גם על החלק היחיד בהארץ שראוי להשתנת כלבות ולחרם קוראים, כי אפילו בסטנדרטים המתדרדרים של הארץ - גלריה היא בושה לשאר העיתון.

אפשר אולי לסכם את גלריה בתופעה אחת מגוחכת ומצחיקה, שמעידה על עומק הדי.אנ.איי. של המוסף הזה, וזוהי תופעת ה-"הכתרות". אם גלריה היה מגזין תרבות נמוכה בלתי מתיימר, מוצר זול בינוני ורגיל מסוגו, הוא היה זוכה ליחס כלבתי מפוהק כמו טבלת שידורי הטלוויזיה. אבל גלריה מתיימר להיות מוסף "תרבות", ומתוך איזו השחתה פנימית עמוקה שהוא מנסה להפיץ בקרב קוראיו הבורים, מרבה להכתיר בכל גיליון אינספור כתרי סופרלטיבים מנותקים לאין שיעור מכל ערך אמת ומבזים (את הקורא): "הסופרת החשובה ביותר באמריקה כיום", "המוזיקאי פורץ הדרך ביותר בעולם בשנים האחרונות", "איש התרבות הגדול ביותר ביקום הנצפה", "האינטלקטואלית המובילה בישראל", "יצירת מופת", "אמנות נדירה", וכגודל הנפיחה - כך הריח הרע שהיא משאירה מאחוריה באפה הרגיש של הכלבה. לכן, באותו מטבע, גלריה הוא "המוסף הבזיוני ביותר ביקום התרבותי הנצפה", ו-"שיא העולב של עיתון הארץ".

ביקורת הארץ