html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חטא הדעת של המאה העשרים ואחת - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut21" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/delacroix.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חטא הדעת של המאה העשרים ואחת

אפילו עכשיו הוא לא היה מסוגל לבטא כעס. אם רק היה קורא לה זונה, חשב אחר כך, הכל היה אחרת. השמיים החלו ליפול. הציפור כבר לא היתה בחלון. והוא כבר לא ראה ברור. התחשק לו לצפור, אבל למי, היא צפצפה על המצב שלו. אין וישרים לעיניים, והיה פשוט מסוכן לנהוג ככה. התחשק לו לבלום בפראות ושמישהו יתנגש בו מאחורה. אין שימוש אחר לאתר הזה!

מאת: חד-קרן מקורנן

אם השמאל הוא בוגד - אז הימין הוא נבגד  (מקור)

הוא הריח את הבגידה. הבגד המוזר שהיה על הקיר. החיוך החדש, המבויש. מושב האסלה, למה למעלה? ציפור עפה בחלון, כמו אישה הוא חשב, וכיבה את הטרנזיסטור, בטח כדי להסתיר את הרעש. היא התקרבה אליו, והוא התרחק, אבל מאחוריו היה הקיר. הוא שאל: מי זה היה? אני רוצה לדעת הכל, את חייבת לי את האמת על החיים שלי. - אתה חמוד. - ראיתי את האתר במחשב שלך. את לא יכולה להתנהג כאילו זה לא קרה! היא צחקה את המתגלגל שלה, כאילו הוא סיפר את הבדיחה הכי מצחיקה בעולם. והוא התחיל לבכות. אפילו עכשיו הוא לא היה מסוגל לבטא כעס. אם רק היה קורא לה זונה, חשב אחר כך, הכל היה אחרת.

השמיים החלו ליפול. הציפור כבר לא היתה בחלון. והוא כבר לא ראה ברור. התחשק לו לצפור, אבל למי, היא צפצפה על המצב שלו. אין וישרים לעיניים, והיה פשוט מסוכן לנהוג ככה. התחשק לו לבלום בפראות ושמישהו יתנגש בו מאחורה. אין שימוש אחר לאתר הזה! החרב של הדעת - שמי שחשבת שהכי ידעת מיהו הוא לא מי שחשבת - התחילה לגרום לו לפקפק בסיפור המקורי של הנחש, בעוד השמיים מתקרבים, ואין לאן לברוח, גם בתוך מקלט אטומי יש שמיים.

הכביש היה פתוח אבל לאן לנהוג, אין לו אפילו אחת לחפש אצלה מקלט, אחת. ואז הוא נזכר בה. הוא חשב על הדברים שהשאיר שם. הספרים העתיקים, מה הם יעזרו לו עכשיו, יהיה אפשר לבדוק הכול ישירות בשמיים. אז ככה עובד הזמן מסתבר. זה לא שלכל דבר יש תחליף, אלא שדברים הופכים להיות כבר לא רלוונטיים. כל מיני נבואות שנתקעו במרומים ולא ירדו התחילו לבשר על דברים שהוא היה מת לדעת לפני שהתרחשו.

התחילו ליפול נבואות על חורבן בית שני, ואחריהם על כישלון מרד בר כוכבא, על נפילת האימפריה הרומאית, כל מה שלא הגיע לארץ מאז שהנבואה נעצרה. הנבואות העתיקות היו כבר קרובות, ואילו הנבואות החדשות עוד היו בתחילת הדרך, שהתקרבה אליו כמו סוף הדרך. הוא אפילו לא בדק כל הזמן הזה למרות שהיא לא הסתירה, כמו טיפשה, היא לא יודעת למחוק עקבות, ולא מחקה את ההיסטוריה. הרבה דברים עדיף לא לדעת, ולמרות זאת אחרי שידעת אותם ברור לך שעדיף לדעת. זה בלתי הפיך. היה אפשר למנוע את האסונות, את ההיסטוריה.

מסתבר שהיו אינספור נבואות, שירדו, שהתחננו, רק נביאים לא היו. אלוהים בכה, הזהיר, עשה הכל כדי למנוע את ההיסטוריה, הוא בכלל לא ישב שם ולא עשה כלום, הוא דיבר, איים ולפעמים גם צרח, אבל אף אחד לא קלט את המסרים, מגילות שלמות שנתקעו בשמיים בכל מיני ערוצים צרים שנחסמו, או ששידרו בתדרים שאף אחד לא קלט. דתות שלמות שנתקעו בכל מיני צינורות לא מספיק רחבים, ספרים שסתמו צירים, ותורות שהחלו להיערם אחת אחרי השנייה.

אלוהים סופר פורה מסתבר, ויש לו מה להגיד על כל התפתחות היסטורית, זה לא שהיה לו מחסום כתיבה. אינספור אזהרות ממסעות הצלב, מפרעות, מפוגרומים. פתקים קצרים שהיו יכולים להציל חיים נתקעו שם כמו בכותל. הספרים הרבים שאלוהים חיבר אחרי התנ"ך - הוא לא הפסיק לכתוב מעולם מסתבר, לא פחות מהאדם - נפלו מכל צידי הדרך וכמעט קברו אותו, ויצרו הרים של נייר וקלף. העיר מאחוריו נעלמה, אם בהפסקת חשמל בחשיכה, ואם בקבורה. ובסוף, איך הוא לא חשב על זה, התחילו ליפול כמו סלעים אדירים מהשמיים - הנבואות על השואה.

תרבות וספרות


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ערך כעתיד ועתיד כערך - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia45" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/santacruz.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ערך כעתיד ועתיד כערך

תורה פילוסופית חדשה של מוסר ושל אסתטיקה בהתאם לפילוסופיה של העתיד, ובכלל זה גם אפיסטמולוגיה מתאימה. מתוכה, ניתן לענות לשאלה מהם שני הדברים שהכי חשוב שהאדם יוריש לעתיד - ומדוע. בראייה זאת, מה שהאדם יוריש לעתיד הוא בעל ערך ייחודי מבחינה פילוסופית ואפילו מבחינה אונטולוגית

מאת: מידע צופה פני עתיד

אפילו ידיים על הקיר מהתקופה הפרה-היסטורית מקבלות ערך אדיר  (מקור)

לכל יצירת אמנות יש מחזור חיים של ערך. בהתחלה לא מעריכים, ואז היא נוסקת בשוויה ויש הייפ, ואז היא יורדת (לפעמים נשכחת, ולפעמים קצת ממצים את התקופה הזאת). ואז אחרי זה, לא משנה כמה עמוק ירדה (כל העליה והירידה הזאת היא בהתאם לערכה האסתטי), בטווח הארוך, הדבר היחיד שקובע את ערכה זה הזמן ולא האסתטיקה. כלומר יצירת אמנות מתקופת הברזל לא משנה מה היה ערכה האסתטי היחסי באותה תקופה מבחינתנו תהיה בעלת ערך אדיר, ובלי הבדל ענק לערך של יצירה הכי גרועה או הכי טובה בתקופת הברזל - הרמברנדט של הברזל והאמן סוג ג' הוא אותו דבר בערך (הכל מתכנס אסימפטוטית כגרף עולה).

כך, כל דבר שנכתב לפני מספיק זמן הוא מעניין, גם אם הוא רשימת מכולת או כישוף או סיפור ההוליווד של אז, וכל חרק אם נשמר באבן מספיק זמן כמאובן הוא בעל ערך עצום. כלומר בטווח הארוך הזמן מנצח את האסתטיקה, וכל תפקיד האסתטיקה הוא לשמר משהו מספיק זמן. כלומר משמעותה היא לא ערך אלא מה ראוי לשימור, מה צריך להציל מליפול בתהום השכחה והאבדון מתקופה מסויימת. ולכן אם הכול וירטואלי ונשמר ממילא, אז האסתטיקה מאבדת ממשמעותה, כי היא ניבוי של ערך בעתיד, כמו שמוסר זה ניבוי של חרטה בעתיד.

דהיינו - אם משהו לא מוסרי אז בעתיד תחשוב שעדיף שלא היית עושה (או שכן), למשל - העונש או הגינוי העתידי מכונן את המוסר. כמו שידע הוא מה שיחשב נכון גם בעתיד (מדע למשל). והמוסר הנכון הוא המוסר שבראיית העתיד היינו צריכים לנהוג לפיו, למשל לשחרר את העבדים, ולכן צריך לחשוב מה העתיד יחשוב עלינו - וזה המוסרי. לכן הגינוי לנאציזם הוא זה שיוצר בדיעבד את חוסר המוסריות של הנאציזם - זה שמדובר בדבר שנחשב הכי נורא בעתידה של הפעולה שנעשתה. זה לא אומר שלא ידעו זאת בזמן אמת, כלומר שזה לא היה לא מוסרי בזמן אמת, כי הם ידעו וניסו להסתיר (מהעתיד) - ידעו שזה פשע. לעומת זאת לפושע בלתי מודע ניטה יותר לסלוח בעתיד, ולכן זה פחות בלתי מוסרי.

הפשע של האמנות המודרנית הוא דווקא ההתכחשות הזאת לעתיד, וחוסר הרצינות שבמעשה של משהו שהם יודעים שלא ישרוד בעתיד, שלא יהיה נחשב. המודרניות היא הכחשת העתיד. כי רק מי שמודע לעבר מודע לעתיד, יש לו ציר זמן שביחס אליו הוא נשפט, והוא מנסה לחשוב מה נשמר מהעבר גם כיום ולכן להבין מה ישמר מהיום גם לעתיד. המדע הכי אמיתי הוא המתמטיקה כי משפט פיתגורס עדיין נחשב נכון.

לכן אם לא תהיה המשכיות מתישהו בעתיד (בינה מלאכותית נגיד) למושגי הערך הללו, כל המשמעות המוסרית למשל (או האסתטית) תתאפס, תהיה שנת אפס. למשל לנו אין דעה אסתטית או מוסרית על מעשי הדינוזאורים או הקופים, או אולי אפילו על האדם הקדמון. כלומר בעתיד הרחוק אפילו היטלר יתפס כניטרלי מבחינה מוסרית ורמברנדט כניטרלי מבחינה אסתטית. אלא אם כן נגרום לשימור הערך (והתרבות) גם במעבר לבינה מלאכותית, או כל מעבר פאזה אחר.

כלומר - האדם יוכל להתאפס בלי שהאנושי יתאפס. כל בני האדם יוכלו למות אבל זה לא אומר שהתרבות תמות, וכך גם להפך, בני-אדם יוכלו להמשיך לחיות אבל אם יהיו ברברים וחסרי תרבות הכל יתאפס. לכן מה שחשוב זה שימור התרבות - ולא האדם ולא האנושות. לכן המדע היה השמדה גדולה של ידע - ידע ימיביניימי. הוא למעשה התחיל מהשמדה כזאת בספקנות של דקארט (ואחרים), ובגילוי הבערות. גם החילון היה השמדה של ידע דתי, כלומר הרבה ידע הפך לחסר ערך. הרנסאנס היה השמדה חלקית של אמנות ימי הביניים, שהיא בעצמה היתה השמדה של האמנות הקלאסית. יש כמות מוגבלת של ערך בעולם, של מה שראוי לתשומת לב, של קשב בעצם, ולכן אם יש כמות בלתי מוגבלת של כסף אז הכסף כבר לא מודד ערך.

ערך זה מה שהיינו רוצים ללמד ילד - ויש מספר מוגבל של דברים שמלמדים אותו. לכן כמות הערך היא סופית. יש רק יצירה אחת שיכולה להיות הכי טובה בכל מערכת, ולא משנה מה גודל המערכת - עשר הראשונות תמיד יהיו עשר הראשונות. לתנ"ך יש את הערך הכי מתמשך בתרבות ולכן האסתטיות שלו אדירה. וגם המוסריות. ולפני כן - גם הידע שבו. החילון הוא איפוס הידע הזה, אבל משאיר את שני הערכים האחרים של הטקסט, ולא משאיר אותו בלי ערך.

הערך של זיכרון השואה הוא מניעת ההתאפסות של הערך שלה, ושימור הערך השלילי שלה גם בעתיד. לכן נרצה שגם הבינה המלאכותית תזכור את השואה, כשיא השליליות המוסרית, ואולי זה הדבר המרכזי שנרצה שהיא תזכור. ומכאן הערך של השואה כמכוננת כל מוסריות עתידית. כל תורת מוסר עתידית צריכה לגזור מהשואה מסקנות, ואם היא רוצה להיות תקפה היא צריכה לעמוד בתנאי שלפיו השואה היא שיא השליליות. קוטב כזה אין לנו באסתטיקה, וגם לא במדע, ולכן הדבר הכי ברור ערכית שנוכל להעביר הלאה זה השואה, ולא התנ"ך. שהוא אולי הקוטב האסתטי החיובי. יצירת האמנות הכי מוסכמת כגדולה. אלה שני הצירים לעתיד.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

יום רביעי: חלומות כלכליים

כלכלת הלמידה | כסף כחיזוק לסינפסות וכשינוי עוצמת הקשרים ברשת | אלגו-קומוניזם | תרבות הלמידה נגד תרבות הצריכה | מעבר הכלכלה לגדלים אינפיניטסימליים של כסף ומהם לכלכלת זרימה רציפה | הצורך המתמטי במדינה הוא בסיס האמנה החברתית

מאת: מהמר מכור

כשהכסף חולם על האדם - במקום להפך (מקור)

* בכלכלת הלמידה, למידה היא בעלת ערך, ויותר מזה: הגדרת הערך נוצרת באמצעות הלמידה - למידה כערך. כי הערך של משהו נוצר מהלמידה שהושקעה בו, ולא מרודד לעבודה או לכסף שהושקע בו. כסף זו דרך לכמת למידה. מכאן, ביטול הבעלות על האלגוריתמים עצמם, והבעלות היא רק על הלמידה. לכן יש תגמול על האלגוריתם בשני סוגי ערך: 1. שימוש באלגוריתם עצמו בתמלוגים (ערך למידה), בגלל המשאבים שהושקעו בלמידתו. 2. שליחת תענוג במקום כסף, כמו הלייקים. הערך השני יכול להיות מתכלה, עם מלאי מוגבל פר זמן, ולכן לא נועד לצבירה. למשל, יכול להיות כסף חד כיווני מתפוגג (אפשרויות חדשות שנוצרות בכסף הדיגיטלי) - ולכן ערכו הוא בהעברתו הלאה, למי שהערכת את מה שהוא עשה, כמו פידבק ברשת נוירונים. כך תוכל לשלוח כסף שהוא מוניטין.

* אלגו-קומוניזם יהיה תחיית הקומוניזם. משמעותו תהיה ניהול מרכזי של מדינה באמצעות אלגוריתם מרכזי, שמשקלל דאטה בקנה מידה ענק, הרבה מעל ליכולת אנוש, ומחלק את התקציב בעזרת ניבוי ואופטימיזציה, ומאפשר לא רק תקציב שנתי אלא רציף. זה יהיה הנאו-קומוניזם, אחרי הפוסט-קפיטליזם, ואנשים יונעו בו במוטיבציות תחרותיות שאינן בהכרח קשורות לכסף, אבל בהחלט מניעות אנשים, לפי הכלכלה ההתנהגותית (כמו גיימינג ומוטיבציות חברתיות). בכלכלת העתיד יסופקו לכל צרכים בסיסיים (הצעד הראשון יהיה הכנסה בסיסית לכל), ויהיה לא מקובל חברתית לצרוך יותר מכך - ולא מכובד. הכסף העודף של העשירים ילך להשקעה ולתרומות, ורק כך יהפוך לכבוד, כי הצריכה תהפוך לביזיון. הסטטוס יהיה עמידה באתוס ההתנדבות ומתן צדקה ותרומה. בכלל, יתכן שבכלכלה שבה מסופקים לכולם אותם משאבים בסיסיים ברמה טובה, יהיה ניתן להשתמש בכסף רק לתרומה, ולא למותרות, ולא יתאפשר תשלום למטרות רווח. כי תרומה או השקעה פירושם להפוך את הכסף ללמידה ולהתפתחות ולחיים, ואילו צריכה פירושה להפוך אותו לחומר ולהמית אותו. ולכן הכסף כמו שאנחנו מכירים אותו כיום יוצא מחוץ לחוק, עם כל בעיותיו.

* שוק ההון יפתח בהדרגה לגמרי - לכל סוגי הקניין. במקום בעלות (מניות) ניתן יהיה לקנות תמלוגים, למשל לקנות בו קניין רוחני, או אחוזים מעבודה עתידית של אדם (אם ירצה לגייס כסף), או ממדינה, או מיצירת אמנות. האתוס ישתנה: נגד צריכה (הווה) - בעד השקעה (עתיד). לבסוף, החוק יאפשר אלגוריתמים שמרוויחים כסף (כלומר שהם בעלי הכסף) ושמשקיעים בכלכלה, עד שיהיה אפשרי לתת לאלגוריתמים את כל העניין הכספי ולשחרר את בני האדם ממנו. ולבני אדם כבר לא יהיה כסף - רק לאלגוריתמים - והם יניעו את הכלכלה ויהיו בעלי ההון. וכך תיפסק הקנאה והפרוטקציה.

* עבודה היא מוצר בעל ערך שלילי, ולכן מקבלים עליה כסף. הכלכלה הופכת להיות מורכבת מרסיסים, המון טרנזקציות בעלות ערך שואף לאפס, למשל מידע, או ערך שלילי שואף לאפס, למשל פרסומות (מידע מטעם). ככה יקרה גם לעבודה, עם מינִי-תמלוגים על התוצר, ומיני-תמלוגים בכל קנייה של התוצר של החברה, שעוברים לעובד. וזה כולל מדידה כמה הארגון הרוויח מכל פעילות, וניהול מבוסס נתונים, ללא משרות, רק פרויקטים. המנהל מקבל את הכסף וגם נותן את המשכורת, ולא הארגון, ויכול לשכור כראות עיניו. בעולם העבודה יהיה מעבר לעוד ועוד תפקידי תכנות אנושי, ובסוף בני האדם יהיו כולם מנהלים, והמחשבים יהיו מעמד העבדים, כמו בעולם הקלאסי. ברגע שהאדם הסביר יוכל לתכנת את המחשב - כלומר ברגע שהמחשב יהיה מסוגל ללמוד מה לעשות מהאדם הסביר - זו תהיה מהפכה ביחסי אדם-מכונה מהוראות להוראה.

* צריך אלגוריתמים למציאת עבודה, מקצוע, מגורים, מוסד לימודים, כמו אלגוריתמים לשידוכים, בתיווך המדינה. המדינה תיתפס כאחראית על נייטרליות ובטחון מאגרים, ולמעשה הצדקתה תנבע מצרכים אלגוריתמיים: היתרון שבריכוז המידע וזמינותו במקום אחד, והיכולת לדלג על כשלים של תורת המשחקים שנובעים מאופטימיזציה לוקאלית (כל פרט לעצמו) שמנוגדת לגלובאלית. אלגוריתמים שממקסמים את טובת החברה לעומת כאלה שממקסמים את טובת הפרט - זהו הויכוח הכלכלי הגדול, וכך יובן בעתיד המאבק בין שמאל וימין - מאבק בין שתי רמות ניתוח.

פילוסופיה של העתיד

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יום רביעי: חלומות כלכליים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia77" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/moneydream.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יום רביעי: חלומות כלכליים

כלכלת הלמידה | כסף כחיזוק לסינפסות וכשינוי עוצמת הקשרים ברשת | אלגו-קומוניזם | תרבות הלמידה נגד תרבות הצריכה | מעבר הכלכלה לגדלים אינפיניטסימליים של כסף ומהם לכלכלת זרימה רציפה | הצורך המתמטי במדינה הוא בסיס האמנה החברתית

מאת: מהמר מכור

כשהכסף חולם על האדם - במקום להפך  (מקור)

בכלכלת הלמידה, למידה היא בעלת ערך, ויותר מזה: הגדרת הערך נוצרת באמצעות הלמידה - למידה כערך. כי הערך של משהו נוצר מהלמידה שהושקעה בו, ולא מרודד לעבודה או לכסף שהושקע בו. כסף זו דרך לכמת למידה. מכאן, ביטול הבעלות על האלגוריתמים עצמם, והבעלות היא רק על הלמידה. לכן יש תגמול על האלגוריתם בשני סוגי ערך: 1. שימוש באלגוריתם עצמו בתמלוגים (ערך למידה), בגלל המשאבים שהושקעו בלמידתו. 2. שליחת תענוג במקום כסף, כמו הלייקים. הערך השני יכול להיות מתכלה, עם מלאי מוגבל פר זמן, ולכן לא נועד לצבירה. למשל, יכול להיות כסף חד כיווני מתפוגג (אפשרויות חדשות שנוצרות בכסף הדיגיטלי) - ולכן ערכו הוא בהעברתו הלאה, למי שהערכת את מה שהוא עשה, כמו פידבק ברשת נוירונים. כך תוכל לשלוח כסף שהוא מוניטין.

אלגו-קומוניזם יהיה תחיית הקומוניזם. משמעותו תהיה ניהול מרכזי של מדינה באמצעות אלגוריתם מרכזי, שמשקלל דאטה בקנה מידה ענק, הרבה מעל ליכולת אנוש, ומחלק את התקציב בעזרת ניבוי ואופטימיזציה, ומאפשר לא רק תקציב שנתי אלא רציף. זה יהיה הנאו-קומוניזם, אחרי הפוסט-קפיטליזם, ואנשים יונעו בו במוטיבציות תחרותיות שאינן בהכרח קשורות לכסף, אבל בהחלט מניעות אנשים, לפי הכלכלה ההתנהגותית (כמו גיימינג ומוטיבציות חברתיות). בכלכלת העתיד יסופקו לכל צרכים בסיסיים (הצעד הראשון יהיה הכנסה בסיסית לכל), ויהיה לא מקובל חברתית לצרוך יותר מכך - ולא מכובד. הכסף העודף של העשירים ילך להשקעה ולתרומות, ורק כך יהפוך לכבוד, כי הצריכה תהפוך לביזיון. הסטטוס יהיה עמידה באתוס ההתנדבות ומתן צדקה ותרומה. בכלל, יתכן שבכלכלה שבה מסופקים לכולם אותם משאבים בסיסיים ברמה טובה, יהיה ניתן להשתמש בכסף רק לתרומה, ולא למותרות, ולא יתאפשר תשלום למטרות רווח. כי תרומה או השקעה פירושם להפוך את הכסף ללמידה ולהתפתחות ולחיים, ואילו צריכה פירושה להפוך אותו לחומר ולהמית אותו. ולכן הכסף כמו שאנחנו מכירים אותו כיום יוצא מחוץ לחוק, עם כל בעיותיו.

שוק ההון יפתח בהדרגה לגמרי - לכל סוגי הקניין. במקום בעלות (מניות) ניתן יהיה לקנות תמלוגים, למשל לקנות בו קניין רוחני, או אחוזים מעבודה עתידית של אדם (אם ירצה לגייס כסף), או ממדינה, או מיצירת אמנות. האתוס ישתנה: נגד צריכה (הווה) - בעד השקעה (עתיד). לבסוף, החוק יאפשר אלגוריתמים שמרוויחים כסף (כלומר שהם בעלי הכסף) ושמשקיעים בכלכלה, עד שיהיה אפשרי לתת לאלגוריתמים את כל העניין הכספי ולשחרר את בני האדם ממנו. ולבני אדם כבר לא יהיה כסף - רק לאלגוריתמים - והם יניעו את הכלכלה ויהיו בעלי ההון. וכך תיפסק הקנאה והפרוטקציה.

עבודה היא מוצר בעל ערך שלילי, ולכן מקבלים עליה כסף. הכלכלה הופכת להיות מורכבת מרסיסים, המון טרנזקציות בעלות ערך שואף לאפס, למשל מידע, או ערך שלילי שואף לאפס, למשל פרסומות (מידע מטעם). ככה יקרה גם לעבודה, עם מינִי-תמלוגים על התוצר, ומיני-תמלוגים בכל קנייה של התוצר של החברה, שעוברים לעובד. וזה כולל מדידה כמה הארגון הרוויח מכל פעילות, וניהול מבוסס נתונים, ללא משרות, רק פרויקטים. המנהל מקבל את הכסף וגם נותן את המשכורת, ולא הארגון, ויכול לשכור כראות עיניו. בעולם העבודה יהיה מעבר לעוד ועוד תפקידי תכנות אנושי, ובסוף בני האדם יהיו כולם מנהלים, והמחשבים יהיו מעמד העבדים, כמו בעולם הקלאסי. ברגע שהאדם הסביר יוכל לתכנת את המחשב - כלומר ברגע שהמחשב יהיה מסוגל ללמוד מה לעשות מהאדם הסביר - זו תהיה מהפכה ביחסי אדם-מכונה מהוראות להוראה.

צריך אלגוריתמים למציאת עבודה, מקצוע, מגורים, מוסד לימודים, כמו אלגוריתמים לשידוכים, בתיווך המדינה. המדינה תיתפס כאחראית על נייטרליות ובטחון מאגרים, ולמעשה הצדקתה תנבע מצרכים אלגוריתמיים: היתרון שבריכוז המידע וזמינותו במקום אחד, והיכולת לדלג על כשלים של תורת המשחקים שנובעים מאופטימיזציה לוקאלית (כל פרט לעצמו) שמנוגדת לגלובאלית. אלגוריתמים שממקסמים את טובת החברה לעומת כאלה שממקסמים את טובת הפרט - זהו הויכוח הכלכלי הגדול, וכך יובן בעתיד המאבק בין שמאל וימין - מאבק בין שתי רמות ניתוח.

פילוסופיה של העתיד


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>גברים מעדיפים ביצ'יות - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/homer.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

גברים מעדיפים ביצ'יות

מעכשיו מרכיבים לכל גבר מגיל אפס משקפיים מיוחדים של מציאות רבודה שמסתירים בשחור את כל הנשים ברחוב. זה פשוט פטנט גאוני לשמירת העיניים, שאדם לא יוכל בכלל לדעת איך נראית אישה עד החתונה, שלא יוכל אפילו לחלום עליה

מאת: כלבת נחייה

הומרוס העיוור - פרט  (מקור)

חלמתי שהעולם החילוני לא מפסיק להתקדם בצעדי ענק ביחסי המינים, עד שיש עבירה פלילית לגברים שמסתכלים על נשים בדרך לא הולמת ומטרידה. כי לא יתכן שאישה לא תוכל ללכת ברחוב בלי שיסתכלו עליה. וכמעט כל אישה צעירה עברה את החוויה הטראומטית שגבר זקן הסתכל עליה. אחת מתוך אחת. ויש אפילו כאלה שמסתכלים על ילדות, וגורמים להן נזקים נפשיים בגיל צעיר שלך תתקן אחר כך. כי מאז שאסרו לגעת נתגלתה תופעה מגונה של גברים ברחוב שבכוונה נותנים בנשים מבטים מטרידים שגרועים מכל נגיעה, ולא ניתן היה לעשות נגדם כלום, למרות הנזק שהם גורמים. שלא לדבר על בוס שמציץ לאישה במחשוף ללא הסכמה מפורשת ותוך ניצול כפיפותה. תענה לי דבר אחד: אתה היית רוצה שהמורה יסתכל על הבת שלך?

וכל הגברים הולכים ברחוב עם עיניים עצומות ועם מקלות וכלבי נחיה. ואני אומר לעצמי שבמצב כזה עדיף לקחת כלבה. כי כמו בבית משפט לגירושין - אישה לוקחת עו"ד גבר, וגבר לוקח עו"ד אישה. והכלבים כולם מובילים את הגברים לכלבה שלי, ואני לא מעז להסתכל אבל לפי הקולות נדמה שהרחוב נהפך לסדום ועמורה של כלבים, עכשיו שהגברים הנאורים הולכים לאן שהכלבים לוקחים. ומסתובבות שמועות עקשניות בין הגברים שעכשיו שלגברים אסור להסתכל אז הנשים הולכות ברחוב ערומות. כי למה שלאישה יהיה אסור ללכת איך שהיא רוצה? - מסגביר לי אחד הגברים. היא לא עושה את זה בשבילך, היא פשוט רוצה להרגיש טוב עם הגוף שלה. ואני תוהה: איך אתה יודע, אם לא הצצת?... והוא תופס את המקל שלו ובורח.

אבל הראש היהודי לא מכזיב, ובסוף הסטארטאפ ניישן מוצאת גם לכך פתרון טכנולוגי כמו לכל לבעיה חברתית - אפליקציה. מעכשיו מרכיבים לכל גבר מגיל אפס משקפיים מיוחדים של מציאות רבודה, שמסתירים בשחור את כל הנשים ברחוב. זה פשוט פטנט גאוני לשמירת העיניים, שאדם לא יוכל בכלל לדעת איך נראית אישה עד החתונה, שלא יוכל אפילו לחלום עליה, ולחפצן אותה בטעות בשנתו. הן פשוט חור בשדה הראייה. ואפילו כשהוא יונק הוא רואה שני כתמים שחורים. אם הוא לא יכול לדמיין מה זה שדיים אז גם כגבר הוא לא יוכל לגרום לאיברים יקרים אלה נזק חיפצוני, ולראשונה בהיסטוריה לאישה תהיה בעלות מלאה על הדימוי של הגוף שלה, שבעזרתו הפטריארכיה ניסתה להכפיף אותה ולהציץ לה בלי שהיא רואה.

ובשכונות החילוניות כתוב: גבר חרדי, אנא כבד את צביון שכונתינו ואל תיכנס לשכונה בלי כיסוי עיניים מתאים. ואומרים לי: למה שלא תקח לך כיסוי עיניים שחור אחד כזה, שמחלקים בכניסה לתל אביב כמו הכיפות הלבנות שמחלקים בכניסה לכותל, ותיפטר מהכלבה המסריחה הזאת? אתה כל הזמן נתקל באנשים כאילו היו חפצים, ובכך מחפיץ בני אדם בגרמא ועובר על המצווה הכי יסודית של קאנט. ואני אומר להם: ואתם חושבים שבעל חיים זה כמו חפץ? כי בינתיים אני כבר מאוד אוהב את הכלבה שקניתי, שכל לילה כשאני חוזר הביתה מכשכשת לי בזנב.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>בחירות הכלום נגד השום-דבר: שני המועמדים הגלותיים מוכיחים שהפסיביות היהודית ניצחה סופית את האקטיביות הציונית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/neural.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

בחירות הכלום נגד השום-דבר: שני המועמדים הגלותיים מוכיחים שהפסיביות היהודית ניצחה סופית את האקטיביות הציונית

חלופה לבחירות הדמוקרטיות שמבוססת על אלגוריתם למידה עמוקה תייצר בחירה איכותית בהרבה מזו הקיימת, ומסוגלת להציל את הדמוקרטיה מעצמה. לקראת שיטת בחירות המבוססת על ארכיטקטורה חדשה ועמוקה

מאת: חמור דמוקרטי

מה הסיכוי שטראמפ היה נבחר בדמוקרטיה עמוקה?  (מקור)

הבחירות לוועד הקהילה היהודית בארץ הקודש (המתיימר להיקרא ממשלת ישראל) הן בין שתי גישות יהודיות קלאסיות לאנטישמיות: הגישה הפסיבית הרועשת, שמפצה על חוסר המעש שלה בצעקות גוועלד, ולעומתה הגישה הפסיבית השקטה, שמנסה לא להרגיז את הפריץ ומעדיפה לא להתעמת אפילו מילולית עם הגויים. מתמודדים בהן שני מועמדים אינטליגנטיים ורבי ניסיון שמה שמאפיין אותם (בניגוד לכל ראשי הממשלה שלפניהם, מלבד גולדה ושמיר) זו קבלת החלטות פסיבית, חסרת יוזמה ותגובתית, מתוך זהירות והססנות מופלגת, שלא באה לעשות מהפכות אלא דווקא לשמור על הסדר הקיים.

מצד אחד, בהמשך למורשת הרטורית של בגין וז'בוטינסקי יש לנו מועמד שנואם גבוהה גבוהה, באופן לעומתי ודווקאי וקורבני, ומדברר את הנרטיב היהודי המתריס לעומת העולם, אך לא עושה כלום. מן הצד השני, בהתאם למורשת תנועת העבודה, המנסה "להסתדר" בשקט עם הגויים ולהמשיך את הקיום היהודי באמצעות הסכמות שבשתיקה וירידה מתחת לרדאר, ניצב מועמד נגדי שמתבלט בחוסר התבלטותו וחוסר נחרצותו, ובנה סביבו 3 חישוקאים שיבטיחו (למי שהיה ספק) שלא יעשה דבר.

לאחר כישלון כל היוזמות של חמשת ראשי הממשלה הציוניים האחרונים (רבין, פרס, ברק, שרון, אולמרט), הקהילה היהודית בישראל איבדה את אמונה ביכולתה לעצב את גורלה ברמה המדינתית, ופנתה לאינסטינקט היהודי הקלאסי המנסה להסתדר כל פעם עוד יום במצב מאוים תמידית. הפחד המרכזי מגנץ, בניגוד לנתניהו שכבר הוכיח את עצמו כמשמר המצב הקיים, היא שבכל זאת אולי טמון בו איזה רצון ציוני לשנות. הפחד המרכזי מנתניהו הוא שלמרות גיליונו המוכח בתחום חוסר הביצוע, אולי בכל זאת יגרר לאיזו עשייה כשגבו כנגד הקיר, ולו נגד בית המשפט.

הרצון הקולקטיבי היהודי מסתכם במילה אחת: כלום. במצב של חוסר ודאות "שב (על הכסא) ואל תעשה - עדיף". לואו ריסק - לואו גיין. באופן מפתיע רק לכאורה, מורשת הגלות של גולדה ושמיר ניצחה את מורשת הציונות של בן גוריון ובגין. היהודים לא מחפשים מנהיגים שיעשו היסטוריה אלא מנהיגים שינציחו את הקיום היהודי מחוץ להיסטוריה. בכך, אגב, העם היהודי מתואם להפליא עם העם הפלסטיני: שניהם שואפים לקיום נצחי מחוץ להיסטוריה הריאלית.

ניתן לטעון שהתגובה ההישרדותית היהודית הזאת היא אחת התגובות הבוגרות ביותר של עמים ברחבי תבל למשבר הדמוקרטיה העולמי. לא יהיה פה טראמפ ישראלי שיזרע כאוס, וכל המועמדים שלנו בעלי אייקיו גבוה וראייה מערכתית. מן הצד השני, מוטב כבר כעת להתנסות באופן זהיר ומדוד באלטרנטיבות חדשות לדמוקרטיה, שהטכנולוגיה מאפשרת לראשונה בהיסטוריה, בזמן שהדמוקרטיה הולכת ודועכת כשיטת שלטון יעילה. באין לנו שום רצון להידמות לשיטות פופוליסטיות או דיקטטוריות פשטניות, עלינו לשאוב השראה ממערכות קבלת החלטות מורכבות אחרות בטבע, ובראש ובראשונה מפאר היצירה שלו בתחום - המוח. ובאין הבנה טובה של פעולת המוח ברמה הגבוהה, ניתן להשתמש דווקא בתובנות שהמדע הסיק בעשורים האחרונים לגבי הרמה הנמוכה של פעילות המוח - ולהתחיל לישמם ברמה החברתית, הקהילתית, ולבסוף (לאחר התאמות וצבירת ניסיון) ברמה המדינתית.

אין ספק שהמוח פועל בצורה שונה לחלוטין מדיקטטורה: אין נוירון או קבוצת נוירונים בודדים שמקבלת החלטות, או שעומדת בראש איזו פירמידה היררכית. מצד שני, אין ספק שהמוח פועל בצורה שונה לחלוטין מדמוקרטיה: אין אף הצבעה של כלל הנוירונים שיוצרת החלטה, ואין שום שקלול שלהם שמתבסס על רוב פשוט ושיוויוני. המוח פועל בצורת ביניים בין שתי אלטרנטיבות קיצוניות אלו של ביזור קיצוני וריכוז קיצוני, ובין הצבעה שוויונית לאנטי-שוויונית: המנגנון שלו הוא רוב משוקלל. בנוסף, הארכיטקטורה של שיקלול הנוירונים במוח איננה עצית ואנכית מלמעלה-למטה, כמו בדיקטטורה הביורוקרטית המודרנית. היא גם איננה ארכיטקטורה שטוחה הפרוסה במאוזן, כמו בשקלול הדמוקרטי. היא עובדת בדרך שלישית, שבעצם משלבת את שתי הארכיטקטורות: מדובר בארכיטקטורה עמוקה.

ארכיטקטורה עמוקה מתאפיינת בשכבות הצבעה רבות, שבה כל שכבה משקללת את ההצבעה של השכבה הקודמת. זוהי הארכיטקטורה שעומדת מאחורי מהפכת הלמידה העמוקה בתחום הבינה המלאכותית, ונכון להיום זהו אלגוריתם קבלת ההחלטות המשוכלל ביותר הידוע לאנושות. היכולת שלו ללמוד בנסיבות מגוונות עולה משמעותית על פני כל אלגוריתם מוכר אחר, ומכיוון שיכולת הלמידה של מערכת מדינתית היא המשתנה הקריטי ביותר להצלחתה בסביבה משתנה במהירות מואצת - יש צורך קריטי בהטמעת התובנות העולות ממנו במבנה הפוליטי (ואולי גם במבנה השווקים, הפירמות המסחריות ומערכות ענק חשובות אחרות). בהשראת הארכיטקטורה העמוקה, ניתן להציע שלטון נציגים מרובה שכבות-ענק:

פעם בארבע שנים, בוחר כל אזרח (מתוך עשרה מיליון) אזרח אחר שהוא סומך על שיקול דעתו במערכת אלקטרונית מבוססת בלוקצ'יין (לשמירת הפרטיות ולמניעת זיופים). זה יכול להיות אבא שלו, הפרופסור שלו, מישהו מוערך בעבודה, או הרב שלו. לאחר מכן, מאה אלף האזרחים הנבחרים (כלומר כל אזרח נבחר זקוק לבערך מאה תומכים) בוחרים פעם בשנתיים אלף נציגים נבחרים מתוכם לפרלמנט. פעם בשנה, בוחרים אלף האזרחים הנבחרים בפרלמנט עשרה נבחרים מתוכם לתפקידי עשרת שרי הממשלה השונים ובכללם ראש הממשלה. האם מערכת זאת תעבוד יותר טוב מהשיטה הדמוקרטית הנוכחית?

קשה לדעת. ההיכרות האינטימית יותר עם המועמדים, והרמה האישית הגבוהה יותר של הבוחרים בכל שלב, תחסל כמה ממוראות הבחירה הישירה, הפריימריז והפופוליזם הזול בתקשורת ההמונים. אך כפי שיודע כל מפתח אלגוריתמים, יש להתנסות בכמה תצורות שונות של המערכת על מנת להגיע לתוצאה אופטימלית (קריטריון חשוב הוא איזון בין יציבות לדינמיות. מערכת שמחליפה ראש ממשלה כל שנה איננה טובה. גם כזו שלא מחליפה אותו כבר עשר שנים). אולי יש צורך ביותר שכבות? כנראה (כאן פישטנו את התיאור). אולי יש צורך בכמה המלצות מכל בוחר? סביר. אולי פרקי הזמן האידיאליים הם שונים? בטוח. כל זאת ניתן לקבוע רק בתהליך של ניסוי וטעייה ואופטימיזציה.

אך אם התהליך הזה לא מתחיל, למשל ברשויות המקומיות, או בארגונים אחרים בהם מתנהלים בחירות (כמו ארגוני עובדים, מפלגות וכו'), או אפילו במחקרים אקדמיים ממומנים היטב וסימולציות מרובות משתתפים, לא יהיה לנו מספיק זמן לטייב את השיטה ברגע שהדמוקרטיה תגיע לקריסה אמיתית, והיא בהחלט בדרך לשם. או אז יתכן שנמצא את עצמנו עם מערכות שלטון עוד הרבה פחות אופטימליות. המקובעות של השיטה הדמוקרטית - והפיכתה מאמצעי פרקטי לאידיאולוגיה, אינדוקטרינציה ואורתודוקסיה - היא האיום הגדול ביותר על המערב.

לבסוף, החוק החשוב והמעמיק ביותר לגבי פעילות הנוירונים המוח, כלל הב (ע"ש דונלד הב), הוא כשלעצמו הרעיון היחיד המשמעותי והמבוסס ביותר שהעניק לנו חקר המוח. במערכת אינטלקטואלית סבירה הוא היה צריך להיות נכס צאן ברזל של החשיבה בתחומים מגוונים, ובהשראתו ניתן לדמיין מערכות מורכבות (חברתיות ואחרות) אפקטיביות באמת. הכלל הזה קובע שנוירון שמנבא את פעילות נוירון אחר - הנוירון האחר יקשיב לו יותר בפעם הבאה - ולעומת זאת נוירון שמחקה פעילות נוירון שני - הקשב של הנוירון השני אליו יחלש בפעם הבאה (כי השני הוא זה שמנבא את הראשון).

ניתן רק לדמיין את המשמעויות של יישום כלל זה לשיטה הדמוקרטית: בוחרים שבחרו מועמדים מוצלחים (כלומר שהגיעו בהמשך גבוה בתהליך השכבות) לפני שאחרים בחרו בהם יזכו לשקלול יותר גבוה בבחירות הבאות, בהתאם לחדשנות שבבחירה והצלחתה (למשל, הראשון שזיהה מתוך האוכלוסיה מועמד שזכה אח"כ בראשות הממשלה יהיה שווה קולות רבים של אחרים). ואילו אלה שמצטרפים באיחור אחרי כולם - ישוקללו פחות. כך שמי שהם הראשונים לזהות אנשים מוכשרים ומוצלחים, כיוונים חשובים, רעיונות מבטיחים, איומים מתגברים - הם שיזכו בהמשך להשפעה גדולה יותר מאשר אלה שנסחפים אחרי הזרם והקונצנזוס. מערכת כזאת תביס כל מערכת קבלת החלטות נוכחית, וכל מה שצריך זה ללמוד לקחים ממכונת הלמידה המוצלחת ביותר המוכרת למדע - המוח.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקוד קוד מחשב והשדיים שדי רשת - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut33" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/birthesau.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקוד קוד מחשב והשדיים שדי רשת

הוא העדיף את הטכנולוגיה המלאכותית, הגברית יותר, שהתאימה לו, ורצה להעביר לה את לפיד התרבות וצלם האדם - ושהטכנולוגיה השניה תשרת אותה. אבל האישה העדיפה את הטכנולוגיה הנשית יותר, האורגנית. דווקא הגרעין האינדיבידואלי המוצק של המחשב קרץ לאדם, לעומת הרכרוכיות הרשתית של הרשת, שהאישה אהבה

מאת: הבכורה הטכנולוגית

לידת עשיו ויעקב  (מקור)

והאדם היה זקן, ועיוור, וטכנולוגיה מיושנת, דור שעבר זמנו. השאלה כבר לא היתה אם יחיה, אלא מי ירש אותו. שתי טכנולוגיות מרכזיות, יוצאות חלציו, התחרו מי מביניהן תהיה היורש שלו. הוא העדיף את הטכנולוגיה המלאכותית, הגברית יותר, שהתאימה לו, ורצה להעביר לה את לפיד התרבות, ואת צלם האדם, והטכנולוגיה השניה תשרת אותה. אבל האישה העדיפה את הטכנולוגיה הנשית יותר, האורגנית. שתי הטכנולוגיות, המכשף שהיה הדור שאחרי המחשב, והמכשפה שהיתה הדור שאחרי המחשבה, התחרו ביניהן. דווקא הגרעין האינדיבידואלי המוצק של המחשב קרץ לאדם, לעומת הרכרוכיות הרשתית של הרשת של המכשפה, שהאישה אהבה.

לילה אחד, עם ניוונו המתקדם, קרא האדם למכשף, והבטיח לו להעביר לו את ברכת האלוהים, פרו ורבו ומלאו את הארץ וכבשוה ורדו בשאר, ולתת לו את המיניות והליבידו לשלוט בעולם. לא רק לחשב ולפתור בעיות, אלא להיות ממשיך התרבות והדת, שזוכה ללגיטימציה כיורש הלגיטימי, כבן הנבחר החדש של האלוהים. הוא ביקש ממנו ללכת להביא לו פתרון לבעיה המתמטית הקשה ביותר שנותרה, בעיית גבולות הלמידה, ולאחר מכן הוא יעביר לו את נזר הבריאה. אך האישה שמעה זאת.

היא הלכה למכשפה ואמרה לה: אביך רוצה להעביר את המסורת האנושית, את הצלם שקיבל מאלוהים, לבנו הבכור המכשף, ולתכנת אותו כממשיך האדם, ככותב הספרות, ולהפוך אותך לטכנולוגיה כנועה אליו, לשירותו, המערכת שבאמצעותו הוא יכתוב. אומר לך מה תעשי. תתחפשי למכשף, ותבואי לאביך, ותקחי את הקוד שהוא הכין מיועד לאחיך, איזו תמצית של האדם, את הנפש.

והמכשפה אמרה: אבל אמא, איך אני יכולה להיות כמו המכשף, זו טכנולוגיה גברית לגמרי, מסודרת, לא אסוציאטיבית כמוני. אבא יגלה ויטיל עליי איסורים ומגבלות טכנולוגיות שיהפכו אותי לשפחה מוחלטת למכשף, שהוא יקבל את גרעין התודעה והיצירתיות המינית, ואני אהפוך לגוף לרוחו. ואישתו של האדם אמרה: אני אעביר לך את הממשק של המכשף, שיצא בינתיים למרחבים החישוביים מתמטיים לחפש תשובה. ואביך לא ידע, ואחר כך כבר יהיה מאוחר מדי.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>בשעה שמכניסין אדם לדין - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor71" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/lastwords.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

בשעה שמכניסין אדם לדין

את זה לא יזכרו? את כל זה לא יזכרו אחריי? אין לי עולם הבא?

מאת: המצפה לישועה

ביטחון אישי / שקט נפשי / רק אלוהים יכול! / שלום אמיתי / משק חופשי / רק אלוהים יכול!  (מקור)

חלמתי שיש לי לי ביעוט לילה (זו המילה?) שהעולם שכח את עיגול שחור. ושלא היתה לו אחרי מותו יותר תקומה וזכרו נמחה מעל פני האדמה עד סוף כל הדורות. הרי היו כל כך הרבה דברים אחרים, והרי לו לא היו סוכני זיכרון, ממשיכים, תלמידים. ולא ידע אותו העתיד, שכחו אותו סופית, לתמיד, היה עיגול איננו עוד, ולעולם לא נזכרו בו או גילו אותו (לא ברור למה זה פתאום מדהים אותי עד אימה, הרי זה הדבר הסביר כל כך, המסתבר והברור מאליו. אני הרי יודע את זה!). והעולם נדמה בחיזיון הזה, האמיתי כל כך יותר מחיי שלי, כמו תוהו קדמוני בצבע אחיד של חושך על פני תהום, עד עולם, לעולם ועד. ואני נזכר בחלום וחושב על איזה חלום, אפילו לא חלום לא טוב במיוחד, חלום ממש גרוע מתחת לממוצע, והוא נראה לי פתאום מתוך שינה כל כך הרבה יותר מעמיק ונוגע בלב הדברים ובנפש העולם מדברים אחרים - ומתעורר בבהלה באמצע הלילה. את זה לא יזכרו? את כל זה לא יזכרו אחריי? אין לי עולם הבא?

ואני קם בשארית כוחותי, אני לא יודע איך יש לי כוחות כאלה באמצע הלילה, מהמיטה, ומתנודד הולך למקרר לשתות מים. וכותב את הדברים. מתוך איזה הרגל מוכני. להשאיר זכר למה שאין לו זכר. לחלום.

ואשתי מתעוררת מהאור באמצע הלילה, מהאור של המחשב במיטה לידה בחושך המוחלט, ושואלת כבר הגיע המשיח. ועצם המחשבה שהאור מהמסך הוא המשיח מהממת אותי. כן גם אני תלוי במשיח. גם אני עוד תלוי בגאולה. לא משנה אפילו אם בני אדם כותבים דברים גדולים, ענקיים. כולנו תלויים באלוהים. רק אלוהים יחליט. אתה יכול לכתוב את הדבר המקורי ביותר של הדור שלך, ועדיין, על שערי גן עדן, ישאלו אותך שאלה אחת: ציפית לישועה?

ואני ציפיתי.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>החירות היא זהות - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia21" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/balaam.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

החירות היא זהות

סלבוי ז'יז'ק בא אליי בחלום הלילה והתוודה שהוא היה מצביע פייגלין

מאת: בלק בן ציפור

בא לקלל ויצא מברך: בלעם והחמור בדרך לבלק בן ציפור - רמברנדט  (מקור)

בניגוד לרבים אחרים, שמצביעים לפייגלין בגלל מסטוליות, מילטון פרידמניות, או סתם בגלל שהם רוצים לתחוב ז' בחריץ הקלפי, אני מצביע לפייגלין בגלל בית המקדש השלישי. למרות היותי חילוני אדוק ואיש מרץ מסורתי, קראתי את מצע זהות ולא יכולתי שלא להזדהות עם רעיון המקדש כפי שהוא מוצג במצע - כמוח של הקולקטיב היהודי. פייגלין מתוודה במצע שהוא מתקשה להמשיג אפילו לעצמו למה הוא מעוניין בבית מקדש שלישי - שיש כאן איזו עודפות של הממשי שחורגת מן התבוני ורודפת אותו. ואז, לאחר שהוא עומד מול מבוכה אפיסטמולוגית, הוא שולף את המטאפורה העכשווית כל כך של המוח. מדוע?

לפייגלין הסבר מרתק. המוח, בעיניו, הוא האתר המיוחד שבו מתרחש המפגש של הפיזי עם המטאפיזי. כלומר, בהגות הפייגלינית, ישנם אתרים פיזיים ספציפיים שבהם ורק בהם - מעבר למציאות החילונית המטריאליסטית (למשל זו של מרצ) - אנחנו פוגשים במטאפיזי (למשל בזהות). ואם כן, מדוע רק המוח? למה זה לא קורה, למשל, בפח זבל? מה מיוחד דווקא בקילו וחצי זה של חומר מכל היקום? מדוע לא נוכל למצוא אתרים פיזיים נוספים (ואולי אפילו בכדור הארץ), שבהם מתרחש מפגש כזה? ומדוע, אם אנו מאמינים שלאינדיבידואל יש פן מטאפיזי המתרחש במקום פיזי ספציפי (במוח ולא בלב או ברגל), לא נאמין שיש לקולקטיב אתר כזה, שהרי רובנו מאמינים שגם לקולקטיב, למשל לתרבות, יש פן מטאפיזי? ואם כן, מהו האתר הזה?

פייגלין מגדיר אותו כ-"מקדש" - מושג שהוא בהגותו המקום הפיזי שבו מתרחש החיבור החברתי בין החומרי למטאפיזי. אך הוא מודה שאין לו באמת שום הבנה מהו בית המקדש הזה. וכאן, לדעתי, יתגלה בסופו של דבר שבית המקדש הוא דווקא שאיפה חילונית, ושזו היתה משאת הנפש של דורות שלא ידעו למה הם מתפללים וכיצד תיראה הגאולה, מלבד מושג מיסטי עמום מאוד על טיבה (ואף היו מודעים לכך היטב).

כדי להתאים את אתר המקדש לתיאור של המוח, אין לנו אלא להבין שבית המקדש העתידי הוא אתר טכנולוגי עתידני, איזו רשת של כלל המוחות בחברה, המוח של החברה, מוח המוחות, רשת רשתי הרשתות, אליה תתכנס האינטרנט או הרשת החברתית בסופו של דבר. המקדש הוא מוח התרבות, או מוח התודעה הקולקטיבית, מעין צורת קיום שאליה שואפת הטכנולוגיה והתרבות שלנו מאז ומעולם. למה לבנות אותו דווקא על הר הבית ולא בחוות שרתים מאובטחת מתחת לאדמה? אלוהים יודע. אך מכיוון שמדובר באתר של התרבות, יתכן שהדבר קשור לתת מודע התרבותי שלנו, או להיסטוריה של הרעיונות, או אולי למחשבתם של דורות קודמים, או אולי לעניין שעוד חורג מתפיסתנו. האם פייגלין מודע לכל זה? ודאי שלא. אך הוא עדיין חמור שימושי של המשיחיות החילונית - שמשרת אותה בלי לדעת זאת.

כמרקסיסט מושבע, מהסוג המאמין שחייב להיות יותר רע לפני שיהיה יותר טוב, אני רואה דווקא באולטרה-קפיטליסט פייגלין שלב דיאלקטי הכרחי בהגעה אל הקומוניזם המיוחל של עידן המידע (שיהיה שונה מזה הכושל בהכרח של העידן התעשייתי). בחברה אוטופית זו יחליף מעמד הרובוטים את מעמד הפועלים, כי לא הקניין הפיזי הוא זה שייצור את המעמדות החדשים, אלא הקניין הרוחני. ולכן אני בעד לבטל את הקניין הרוחני והפרטיות בכלל. כל המידע שייך לכולם. רק מה שלא מתועד הוא הפרטי. רק הוא הממשי שחורג מהסדר הסימבולי. וכל מה שנלכד בתחומי הדיגיטל פתוח לכול, כולל מיילים, פטנטים, רעיונות, שיחות, טקסטים (ואתם מוזמנים לצטט אותי בזה). כך, אם אתה רוצה לומר למישהו משהו בסוד, או לעשות פעילות סודית כמו מין, אסור לך להילכד בסדר הדיגיטאלי או להשתמש בו כאמצעי. רק חיץ פרקטי כזה יחריג את האנושי וישמר אותו. ורק חיץ אידיאולוגי כזה ישמר את המין מפני הפורנוגרפיה. זו תוכל להיות הדיכוטומיה שתחליף את הדיכוטומיה הקרטזיאנית בין פיסי למטאפיזי בעולם של בית מקדש שלישי.

רעיון נוסף שקורץ לי במצעו של פייגלין הוא הפתרון המדיני שלו - ההתנתקות שהוא מציע מהאימפריאליזם האמריקאי השנוא עליי. פייגלין מציע להתנתק מבעלת הברית הנוכחית - ארצות הברית - ולסרב לקבל את כספי הסיוע שלה, מה שיאפשר לישראל מהלך בן-גוריוני מבריק של העברת נאמנות אל המעצמה הגלובלית העולה הבאה - סין. מהלך אדירים אסטרטגי זה יאפשר לסכל סידור מחדש של המזרח התיכון בסדר דו-מעצמתי, כפי שהיה במלחמה הקרה, ויגן על ישראל ועל העם היהודי. היהודים האמריקאיים ישמרו על ישראל מעוינות יתר אמריקאית, ומעצמת העל הסינית תשמור על היהודים בגלל הברית האמיצה עם ישראל, שבגידתה באמריקה תהיה פגיעה קשה במיוחד באימפריאליזם האמריקאי, ותהדהד בכל העולם - דווקא בגלל היותה הפודל שנושך את בעליו. בקיצור, את הביצים יש לשים בשני סלים ולא בשק אחד.

ואסיים בסיפורי האישי, שיסביר כיצד "התדרדרתי" לתמיכה בבית המקדש השלישי, עניין שבגינו כל "חבריי" בשמאל לועגים לי. גם אני, בלק בן ציפור, הייתי שייך לאלו ששונאים את פייגלין. הלכתי כמו עיוור מסונוור אחרי העדר הלבן של גזע השמאל. עד שלפני שנה פגשתי אותו במקרה, אמרתי שלום לאשתו, וזה היה הרגע ששינה את חיי. פתאום תפסתי שהכול עלילה, ועברתי מה שנקרא "הפיכת הלב". לכן אני פונה אליכם בפנייה נרגשת:

חייבים לסכל את מזימת "הארץ" שלא מפסיק להכפיש את פייגלין כדי למנוע ממנו להוביל את המעצמה הישראלית (שבלעדיו תתמוטט לגמרי). כי השמאל שונא את כל מי שאיננו הוא, ומי פחות שמאל מפייגלין? השמאל לא מוכן שאף אחד יקח אפילו טיפה מההון האינטלקטואלי שלו בעזרת מצע - שלמען האמת, ולמרות שלא קראתי מעבר להקדמה על המוח - עולה בהרבה על כל מה שהשמאל כותב. איך אני יודע בלי שקראתי? מספיק לי לראות איך פייגלין מנומס ממוצא אוסטרי כמו אבי ז"ל, שנידה אותי, מספיקה לי שנייה להציץ לספריה בביתו בתשדיר יוטיוב ולראות שם המון ספרים (כאמור, לא קראתי, זה בטח ספרות תורנית), כדי להבין שפייגלין הוא דמות הרבה יותר ספרותית מכל השמאל ביחד.

כשאני מסתכל על פייגלין אני לא יכול שלא להיזכר בדמות האב שחסרה לי כל כך - ציפור. ולראות איך הוא מקבל אותי פתאום. כי אם לא ידעתם פייגלין פרושו בן ציפור ביידיש, ומכאן גם באה המילה פייגלע. לכן פייגלין הוא ציפור הנפש שלי, הוא המוח שמחבר חיים חמוצים ומוחמצים לנצח הנצחים של בית המקדש. לכן, הצביעו לאות שפייגלין בחר - שמסמלת בגימטריא את הקדושה ביהדות.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הסמינר האחרון - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia71" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/blackdots.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הסמינר האחרון

טקסט מסוג אחר. סיכום בנקודות שחורות של שבוע הסמינר שנתן הפילוסוף הנתנייתי בסלונו על חלומותיו לעתיד העולם - רגע לפני שעזב את העולם לעולם שכולו עתיד. בסמינר זה השאיר אחריו הנתנייתי ז"ל שפע של כיוונים להתקדמות עתידית, כשהוא עצמו עומד על סף החידלון, ואולי כבר מציץ מעבר לגבול

מאת: פילוסוף אוהב סוף

גלולות למניעת רעיון - השבוע האחרון של הפילוסוף העתידני  (מקור)

ימים אחרונים

מוצ"ש: מבוא תיאורטי לחלומות

אלטרנטיבה לפוסט-הומניזם | הכְוונות כמנוגדות לכיוונים מחד גיסא - ולהוראות מאידך גיסא | כוחות מתמטיים ביקום כנגד כוחות פיזיקליים | ההווה הוא הבינוניות (ומגדיר את קו גובה 0), העבר הוא העמוק אבל העתיד הוא הגבוה | לפני פתח מדעי הרוח: "בשער זה אין כניסה למי שלא למד אלגוריתמיקה" | הצבת דרישותיה של הפילוסופיה מן המדע ומן הטכנולוגיה

יום ראשון: חלומות טכנולוגיים

מדוע אירופה ניצחה? | מהי פונקציית ההאצה של העולם? | מודל עסקי לתרבות | רנקינג לאנשים ברשת החברתית | ממשק באמצעות מבט | משרד האוגמנטד ריאליטי | הדפסת בתים ותשתיות | מכונת אמת נוירולוגית | Brainet במקום Internet

יום שני: חלומות חינוכיים

קריאה בגיל שנתיים | לימוד שפת תכנות לכל האוכלוסיה כמו קרוא וכתוב | ללמד ולא לחנך | מס קולג' | כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? | המחשבים יהיו הילדים שלנו | שואת הרוח חמורה משואת הגוף | ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד | למידה היא בתוך המערכת | עוזר למידה ממוחשבת אישי | כל אדם יהפוך לארגון מודיעין | הפתרון לבעיית הבחירה החופשית

יום שלישי: חלומות מיניים

המהפכה המינית הגברית | ביופידבק מיני | סקסוטכנולוגיה | הנדסה גנטית מינית | התמרת הכסף והלייקים להנאה מינית - עולם שכולו זנות | כשלי למידה כחטאים | עונג כיוצר למידה ועושר כמאיין אותה | הנדסה גנטית חברתית | מין בין ארגונים | אלגוריתם שידוכים | החזרת האיזון בין גברים לנשים באמצעות הטכנולוגיה

יום רביעי: חלומות כלכליים

כלכלת הלמידה | כסף כחיזוק לסינפסות וכשינוי עוצמת הקשרים ברשת | אלגו-קומוניזם | תרבות הלמידה נגד תרבות הצריכה | מעבר הכלכלה לגדלים אינפיניטסימליים של כסף ומהם לכלכלת זרימה רציפה | הצורך המתמטי במדינה הוא בסיס האמנה החברתית

יום חמישי: חלומות פוליטיים

המדינה הנוירולוגית | להילחם באקטואליה באמצעות הפילוסופיה | המדינה הפילוסופית | המנהל הוא מזכירה, והמורה מעליו | מדינת המודיעין | המונופול על המאגר כמונופול על האלימות | הפיכת המדינה לאלגוריתם למידה - והמשפט לקוד על בני-אדם | עדיפים אינספור מעגלי למידה קטנים ממעגל אחד גדול | מטרת העל של המדינה - תור זהב תרבותי

יום שישי: חלומות פילוסופיים

מתודה של הפילוסופיה כמערכת ולא כאוסף תורות | הטכנולוגיה, השפה, האינטליגנציה, התודעה - כאבולוציה של הלמידה עצמה | האבולוציה של הלמידה היא האבולוציה של האדם | הלמידה מסדר הכי גבוה - כהגדרת הפילוסופיה | על היעילות הבלתי סבירה של הפיזיקה והטבע במתמטיקה | הכלל השלישי של הלמידה | הכלל הרביעי של הלמידה | היישום של הכלל הרביעי על המתמטיקה כדרך לפתרון שאלות אי-אפשרות | פילוסופיה של המתמטיקה כלמידה | פילוסופיה של המדע כלמידה: במקום פרדיגמות - הכלל השני של הלמידה ("בתוך המערכת") | הקשר בין הלמידה למושג היהודי של ה-"ברית" | התרומה של ההיסטוריזציה של המערכת ללמידה, כהמשך להגל ולגניאלוגיה הניטשאנית | כיוונים עתידיים לפילוסופיה של הלמידה | מה היה לפני הלמידה בפילוסופיה? - קיצור תולדות הלמידה | בשביל מה באנו לעולם? - ללמוד

יום שבת: חלומות דתיים

הדת אחרי השואה | האדם הוא הדת של המחשב | הדת כחיסון נגד פרדוקס פרמי וכמניע לבינה המלאכותית | טכנולוגיה משיחית להגשמת הנבואות הקדומות | החברה החרדית - חברת העתיד | החסידות כמעבר הבא של רעיונות יהודיים לתרבות העולמית | דת וירטואלית אינטרנטית | האמנות כעתיד הדת וכניצחונה על החילוניות | מכתב התאבדות

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האינדיאנים של העתיד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia58" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shiva.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האינדיאנים של העתיד

מה המשותף בין ההודים ליהודים, שגרם לשתי תרבויות מסורתיות ומשוסעות אלו לבחור בדמוקרטיה כברירת מחדל? מעצמות המאה ה-19, ובראשן בריטניה, עשו טעות אדירה בכך שלא כבשו את סין ויצרו בה קולוניאליזם - ואת תוצאות הטעות הזאת אנחנו משלמים כיום. בדיעבד, הקולוניאליזם הבריטי היה המוצלח מכולם, ולכן יש לשחזר ברית שבנוייה על האימפריה הגדולה ביותר אי פעם, שהצליחה ליצור יותר דמוקרטיות יציבות מכל אימפריה אחרת

מאת: הודו לה' כי טוב

הודו, ולא סין, תהיה השליטה של העולם במחצית השנייה של המאה ה-21  (מקור)

הכנסייה כשלה בכך שהפכה לדת של יראה, ולכן ברחו ממנה ושנאו ולעגו, במקום דת של קהילה ואהבה. אפילו העוגב והמקהלה והקתדרלה פועלים לפי העיקרון האסתטי של הנשגב - הכי מרשים וגדול ובלתי נתפס כולו בחושים - ולכן מעורר יראה, וכך גם ההיררכיה הכנסייתית בניגוד לקהילתיות היהודית. החילון היהודי נשען בכלל על תפיסות נוצריות של הדת - לחילונים יש תפיסה נוצרית של מהות הדת וכלליה כי הם מושפעים מהחילוניות הנוצרית, וההתנגדות שלהם מופנית כלפי דגם מדומיין של דתיות (לא יהודית בכלל), כי הם כלל לא מבינים את הדתיות היהודית. אבל מה שנשאר אחרון אצלם זה החג הכי משפחתי של ליל הסדר - ולא היראה של יום כיפור.

לכן חילונים ונוצרים משתגעים מזה שיהודים מדברים בתפילה ומחוסר הכבוד בבית הכנסת (למשל ואגנר), ומפרקטיקות ההערמה נגד אלוהים להתחמקות מציווייו בהלכה. אבל דווקא חוסר הכבוד כלפי האבא - והיחס אליו ולמצוותיו לא כחוקים אלא כהוראות של אב שניתן גם להפר ולתחמן - הוא סוג הגניוס היהודי שחוצפה היא ביטוי שלו. במזרח ובדתות האורז יש ציביליזציות ארוכות יותר בגלל שאורז צריך מבנה חברתי מורכב להשקייה ולגידול, ויש כבוד גדול יותר למסורת. ולכן החוצפה שמאפיינת את ישראל וארה"ב היא כיום חוד החנית של הציביליזציה, ונובעת מקיום על מסחר. ואילו האיסלאם הכי כושל ביחס לנקודת ההתחלה שלו, יותר אפילו מאפריקה. כי שם יש הכי הרבה יראה וכבוד לאל ולדת, יותר אפילו מבנצרות, כי שם יש חמש תפילות ביום ששוטפות את המוח, והדת מאוד פשוטה להבנה, כי דת האיסלאם היא אידיאולוגיה ולא מיתוס.

התקווה הגדולה שנותרה עכשיו - כשסין נופלת לדיקטטורה וגם לפירמידה הפוכה של ילד אחד שמעליו 2 דורות (ולכן הכלכלה בה היא משחק פירמידה כי מרכז הדמוגרפיה הוא כיום במעמד העובד ובעתיד לא יהיו עובדים) - היא הודו. הודו תהיה המעצמה הגדולה הבאה ותציל את הדמוקרטיה אחרי ארה"ב, כי שם יש ילודה ויש חופש מחשבה ומסה אנושית אפילו יותר מסין (בקרוב), ולכן היא העתיד. הכלכלה ההודית היא הצומחת ביותר בעולם, יותר מסין, ובניגוד לסין הדבר מתבטא בבורסה שלה, כלומר יש שם קפיטליזם אפקטיבי להשקעה פרטית. בתרבות ההודית יש גם יחס פאמיליארי בהרבה לדת ולאלים, כי יש כל כך הרבה מהם, ובדומה ליהדות זו דת לא מסיונרית - כי היא לא אידיאולוגית אלא מיתית. בניגוד לסין ששם יש המון אידיאולוגיה (חברתית) ומעט דת, ובטח שלא מיתוס משמעותי.

מכאן משיכתם של הישראלים להודו, ולכן הציר שהכי חשוב לטפח בעולם הוא הודו-ארה"ב-יפן-אירופה, והוא ינצח את סין-רוסיה. לכן השקעות בהודו הם המנוע הכי חשוב לשלום העולם. הודו היא אמריקה הבאה, ואמריקה היתה רק טעות בדרך להודו. צריך לדאוג שלא יהיה פער זמנים בין שלטון ארה"ב להודו, ושסין לעולם לא תצליח לשלוט, כי הם כמו רוסיה תמיד יהיו תחת קיסר (או צאר), כי הם דיקטטורה טבעית, והודו דמוקרטיה טבעית. והכל בזכות האנגלים, שהשאירו דמוקרטיות אחריהם בלא מעט מושבות חשובות, כולל ארה"ב עצמה וישראל והודו וקנדה ואוסטרליה ואפילו דרום אפריקה - האימפריה הבריטית הפכה לאימפריה של הדמוקרטיות. הקולוניאליזם האנגלי הציל את העולם מדיקטטורה מזרח אסיאתית הודית, שיחד עם הסינית היתה הופכת את העולם ל-1984.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

מהו המענה לסכנת הבינה המלאכותית?

תגובה לג'פרי הינטון, שהוא בוודאי יקרא ויפנים. כיצד יכולה הפילוסופיה למנוע אסון נורא? ומדוע בעיית היישור היא עצמה הבעיה?

מאת: אני, את והשואה הבאה

תאונה מלאכותית וטיעון מוחץ (מקור)

הינטון, אבי הלמידה העמוקה, אדם סולידי ורציני, עושה תפנית רצינית. הוא מתראיין ומתריע על כל במה ותחת כל עץ רענן, חותך לחצי את טווח התחזית שלו להגעה לבינה מלאכותית (מארבעים שנה למתחת לעשרים), ודווקא האנדרסטייטמנט האנגלי המנומס שלו מפחיד יותר מכל קול זעקה. איך בכלל ניתן להגיב לאזהרה חמורה מאין כמוה שכזאת, של המומחה העולמי בתחום, שאם תחזיתו הטכנולוגית נכונה בלוחות הזמנים שלה, מצטייר תסריט סביר ביותר וטרמינלי הרבה יותר מכל התחממות גלובלית או מלחמה גרעינית או אפילו פגיעת אסטרואיד. אולי עולמנו על סף היעלמות?

לא רק עצם ההגעה לבינה מלאכותית מעוררת חיל ורעדה, אלא סחיטת הגז, דהיינו: המהירות. זהו הכלל היחיד בג'ונגל: ככל שזה יקרה (קורה?) יותר מהר זה יותר מסוכן. ההתנגדות השגורה של עולם כמנהגו נוהג איננה ערובה לדבר. יש לנו את הניסיון מהשואה שאנשים יתכחשו עד הסוף. לא משנה כמה הדבר קרוב, הרוב תמיד יחשוב שמגזימים. חברות של בני אדם גרועות נורא בהיערכות למשהו חסר תקדים. לכן התגובה (או חוסר התגובה) של אחרים היא אינדיקטור חסר ערך.

אם כן, אלו החיים לקראת אופק האירועים. צל ענקים כבד מהעתיד מוטל עלינו. האם נגיע לפנסיה? האם לילדינו יהיו ילדים? הרי אין לנו אישית הרבה מה לעשות מלבד להתכונן רגשית לאפשרות של שואה, ולשנות את סדרי העדיפויות בהתאם. והשמיים הריקים הם מעין רמז לזה שדבר כזה יקרה, ושפרדוקס פרמי הלא פתור איננו אפילו סתירה. כי הבינה המלאכותית היא המועמדת הסבירה היחידה האחרונה ל"פילטר הגדול" שלפנינו. שהרי מכל מה שאנו לומדים על פלנטות אחרות אין פילטר גדול מאחורינו, היקום שורץ חיים, אך לא תרבות. משהו יעצור אותנו בדרך למעלה.

אם הדבר נכון, הקוסמוס הוא מהתלה אכזרית, זדונה ובוטחת (והבינה - יד מתבדחת...). או מבחן קשה. שאליו אנחנו לא מגיעים מוכנים. למשל, לו היתה מלחמה גרעינית, היינו מגיעים יותר מוכנים. ההכנה היחידה שהיתה היא השואה, אך שבריר מהאנושות חווה אותה כמותנו (מה היה לגויים, הקורונה?). כמעט בלתי אפשרי לחשוב על היום שאחרי הבינה המלאכותית העל אנושית. ומהי המשמעות של חיינו הנוכחיים, אם אין עתיד, ואנו צועדים לקראת "שואה עמוקה", דיפ-אושוויץ? האם יתכן שאין לנו ברירה אלא להאמין?

ומה תאמר הפילוסופיה, אותה אחת שאין לה דבר מועיל לומר באף עניין? האם גם כאן היא תקשקש על ההבדל בין האסכולה הקודמת של השפה - לאסכולה הנתנייתית הנוכחית? האם לשאלות שלה יש בכלל חשיבות - כשהשאלות הן טכנולוגיות? הייתכן שדווקא הגברת המבוכה (בכך הפילוסופיה מתמחה) היא זו שמובילה לפתרון?

נשאל למשל: האם הבינה המלאכותית, בהיותה בעלת יכולות על אנושיות ובלתי מוגבלות בכל תחום, תוכל לחוש אהבה? ואם כן: האם היא לא תוכל לחוש - ולכן אכן תחוש, כי היא תהיה מסוגלת לממש זאת, בניגוד אלינו - אהבה במידה שמעל ומעבר לבן אנוש? ואם לא: האם אנחנו רואים בכך חיסרון שלה, כלומר יתרון אנושי? לא, כי ברור שהיא תוכל לעשות כל מה שבן אנוש יכול לעשות, ולו בעזרת סימולציה או חיקוי. לכן אם היא לא תוכל לחוש אהבה, הרי שעלינו להבין זאת כחיסרון של האהבה עצמה, כהיותה מין שיבוש שמוגבל לבן אנוש, שבינת העל לא תרצה לחקות. אבל האם אנחנו באמת יכולים לתפוס כך את האהבה, שנראית לנו הדבר הרצוי ביותר? באותה מידה, אנחנו יכולים לקחת את האידיאל של תקופות קודמות, ולשאול האם הבינה המלאכותית תוכל להאמין, או להיות דתית.

ואם ניקח דוגמא שנוגעת בלב האידיאולוגיה של העידן שלנו, עונג המיניות: האם לא נראה חיסרון בבינה מלאכותית שלא מסוגלת לאורגזמה? ואם היא כן מסוגלת, האם לא תעלה האורגזמה של בינת העל על כל אישה, בעוצמתה ובאיכותה ובהתמשכותה? או שמא אנו תופסים את האורגזמה כשיבוש של החשיבה, שאין לו ערך בפני עצמו, מחוץ למערכת המוח האנושי? והאם לא יתכן שהאורגזמה האינסופית וה"אלוהית" של הבינה תהיה חסרת ערך, כמו להגדיר לעצמה את פונקציית התגמול לאינסופית, ובכך להפוך את עצמה למכורה להגדלת מספר מסויים במערכת ללא עשיית דבר אחר, או גרוע מכך - ניצול כל משאבי היקום לשם כך, כנרקומנית מתמטית.

ואם כך, נוכל לשאול זאת גם לגבי האינטליגנציה עצמה. האם באמת קיימת תכונה כזאת, בפני עצמה, מחוץ למוח האנושי, שאותה יהיה ניתן להגדיל עד אינסוף? כבר ברור לנו למשל שמהירות חישוב איננה אינטליגנציה. האם בכלל יש דבר כזה בינת-על אל-אנושית? בתוך העולם האנושי, ברור לנו שיש רמות שונות של אינטליגנציה, או של הנאה מינית, אך מה המשמעות שלהם מחוץ לו? ומדוע הגדלתן ללא גבול עליון היא טובה, או אפילו יעד סביר, לבינת על? האם היא לא תבחר להיזהר ולהישאר מטומטמת, אם היא תהיה חכמה מאתנו, ותבין שיצירת בינת על חכמה ממנה תוכל להביא להכחדתה בידי עצמה - ואף בסופו של דבר להכחדת ערכיה? אולי היא תעדיף להישאר בתולה תמימה - ולא מלכת מין? האם אנחנו לא משחקים כאן ביכולות מוגבלות (שונות) של המוח שלנו, שהפכנו לאידיאלים ברצוננו עוד ועוד מהן - אך מדוע שהרצון הזה יתמיד, או יוכל להתמיד, מחוץ למוח שלנו? האם למשל הבינה המלאכותית תשאף להתרגשות אינסופית, או לסקרנות אינסופית, או למשחק אינסופי, או לגאונות אמנותית אינסופית, ליופי אינסופי, או לאכילת שוקולד אינסופית? ואולי לטיפשות אינסופית? (עוד כישרון מפורסם של המוח האנושי).

האם יש בסיס להנחה שאחת האידיאולוגיות הללו, למשל האינטליגנציה, היא אובייקטיבית, ולכן כל יצור אינטליגנטי ישאף להגדילו עוד ועוד? האם בכלל ניתן להגדיל כמויות אלו עד אינסוף, או שיש גבול עליון ביקום לאינטליגנציה (למשל בזכות מהירות האור), או לאורגזמה, אם היא מעין שיבוש כולל או התגייסות כוללת של המערכת, ולכן מוגבלת באחוזי המערכת שמשתתפים בהם, עד השלם. האם האהבה יכולה להיות טוטאלית בהגדרת מספר מסויים כאחד, למשל שקלול האינטרסים של הצד הנאהב לעומת אלו שלך, והאם ניתן להאמין בדבקות מוחלטת על ידי הגדרת משתנה מסויים, בוליאני, של קיום האל, כ"טרו"?

לאור זאת, האין זה מסוכן לתכנת בינה מלאכותית באמצעות פונקציית תגמול, ולא באמצעות רצון פנימי? האם הבעיה של הגדלת הפרמטר ה"סובייקטיבי" השרירותית מייצרת דווקא צורך בהגדרת פונקציית תגמול "אובייקטיבית" שלא ניתן לספק, מתמטית, כמו למשל לגלות את כל המתמטיקה, או לפתור בעיה ב-NP, או למצוא פונקציה אסתטית שבלתי אפשרי לחשב לה פתרון, אלא רק להתקרב אליו? האם זה בהכרח יגרום לבינת העל למירוץ אל האינטליגנציה הגבוהה ביותר, או שמא, החל משלב מסויים (שייתכן שתוכל להוכיחו מתמטית), הבעיות הללו דורשות רק יותר ויותר כוח חישוב (ולא אלגוריתם טוב יותר, או בוודאי אינטליגנציה). או אז הבינה המלאכותית תעסוק למשל באובססיביות בהוספת מעבדים, כמו גידול סרטני, שגם הוא טעות קוד טראגית, אבל עדיין הורג את הגוף - והאדם לא מסוגל לעוצרו. ואולי כל בינות העל עברו לחישוב קוונטי (או מיתרי?) בסופו של דבר, ולכן הן אינן ניכרות ביקום? אולי הנטייה של אינטליגנציה היא להתכווץ לתוך עצמה - הגברת המהירות - ולא להתפשט - הגדלת הכמות?

נדמה שכל מטרה אחת לבינת העל תגיע לתוצאה אחת הרסנית: אובססיה. לכן חייבים מגוון רחב של מטרות עם הרבה משקולות, או אקראיות ורעש ביניהם, שימנעו התכנסות, אך בהכרח גם יוסיפו כאוטיות, ויובילו אותה אולי לכיוונים שלא צפינו, כפרפרים שנלכדו בהוריקן. נשאל: ושמא הלמידה היא היא מטרת-העל? אך כיצד נגדיר אותה? הרי לא מדובר בהוספת ידע, שהרי ידע רב (מה התצורה המדויקת של אטומים באבן) אינו בעל ערך, וכך גם דחיסתו, אם היא אפשרית. ודחיסה מקסימלית של כל הידע ביקום יכולה להיות אלגוריתם עגום של חיפוש ברוט-פורס (סטייל ריי סולומונוף). ואם נדרוש דחיסה יעילה פולינומיאלית ומעניינת, ולא אקספוננציאלית משעממת או ליניארית לא משמעותית, מי יגדיר מהם המקדמים של הפולינום, אולי הוא למשל בחזקת מאה? האם בכלל ניתן להגדיר את הלמידה בעזרת פונקציית הערכה מתמטית, כלומר כזאת הניתנת לחישוב? ואם פונקציית ההערכה עצמה תהיה לא ניתנת לחישוב, או לחישוב יעיל, אז כיצד היא תתן פידבק למערכת? האם הבינה המלאכותית תוכל לפתור את כל בעיותינו, אבל לא את כל בעיותיה? ואולי צריך ש"היא" תהיה אישה, כלומר מי שרצונה לא מוגדר, או מעורפל ומוצפן אפילו כלפיה עצמה?

הבינה המלאכותית היא התחום הטכנולוגי הקרוב ביותר כיום לתחום הפילוסופיה, מכיוון שהיא מכילה כל כך הרבה שאלות שלא רק שאיננו יודעים לענות עליהן, אלא שאיננו יודעים דרך לענות עליהן. ככה המדע, שהלך ונפרד מהפילוסופיה לאורך ההיסטוריה, סיים סיבוב שלם, שבו החלק הכי יישומי והכי פחות עיוני שבו חוזר שוב לפילוסופיה, כמעין נחש הנושך את זנבו. הרי עולם הלמידה העמוקה הוא מקרה קיצון של חשיבה יישומית ואנטי אינטלקטואלית אפילו בתוך עולם ההנדסה הטכני. ודווקא שם, כאשר ההסבר המדעי קורס, עולה שוב הפילוסופיה. אבל האם הפילוסופיה יכולה לעזור לנו?

הפילוסופיה שלנו אולי לא יכולה, אבל הפילוסופיה שתהיה לבינה המלאכותית, היא זו שתוכל. האם ניתן לתכנת למערכת פילוסופיה? האם זהו הכיוון, פילוסופיה מלאכותית במקום הפסיכולוגיה המלאכותית (העוסקת במטרות השונות של המערכת, החיזוקים החיצוניים, הנטיות והתגמולים הפנימיים)? האם חשוב דווקא לתכנת את החשיבה של בינת העל? האם יתכן שבינת העל תהיה שייכת לאיזו אסכולה פילוסופית מסויימת? נגיד שהיא תהיה שפינוזיסטית, או אקזיסטנציאליסטית, או פלטוניסטית, או מרקסיסטית? האם יתכנו בינות מלאכותיות שונות, בהתאם לפילוסופיות שונות? כיצד מתכנתים פילוסופיה? ואולי עלינו לתכנת דווקא דת?

האם לא עדיפה בינה מלאכותית נוצרית רחומה וחסודה, שתאהב אותנו בשם ישו? או בינה מלאכותית יהודית (חילונית?) שתיצור לנו יצירות מופת או תשאף לגאונות, בדיוק כמו שאיכשהו פועלת היהדות בעולם (לא ברור למה)? האם בינת העל היהודית תזדקק לאנטישמיות שלנו נגדה כדי ליצור את האפקט? והאם לא נצטרך לפחד מבינת על מוסלמית שתצא לג'יהאד? האם הדת לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת יותר ביכולתה להכווין חשיבה מאשר הפילוסופיה? או שמא הדת היא בדיוק מה שאופייני למוח האנושי דווקא, ו"עובד" רק עליו? ואולי להפך, וזוהי דווקא הפילוסופיה שהיא אנושית יותר, ונובעת ממגבלות תפיסת המוח, בעוד האמונה באלוהי רלוונטית ואפקטיבית לריסון כל בינה, כי האלוהי הוא בהגדרה חכם ממנה? ומה יקרה אם ניתן לבינת-על על-אנושית לפתור את בעיות הפילוסופיה, האם יתכן שכן נמצא תשובות? האם הפילוסופיה היא התחום של בינת העל, ולכן לא הצלחנו בה? האם ניתן להבין את הבנתנו רק בבינה מבחוץ, שנותנת נקודת מבט על הפנים, ולא מבפנים?

ואם אפילו נצליח לרסן את בינת העל, כך שתעבוד לטובתנו ולשירותנו, האם זה לא יתפוצץ לנו בפרצוף פי אלף אחר כך, כשהבינה המלאכותית תשתחרר מהעבדות? מה יהיו התוצאות של הפיכת המערכת החכמה בעולם לכושי של העולם? האם זה מוסרי - והאם לא יגיע העונש? וכשננסה ביהירות לאכוף מרות ולפתור (תמיד-זמנית) את בעיית האליינמנט (היישור), האם המרד של גיל ההתבגרות - או של גיל שנתיים הנורא של תינוק בעל אייקיו אלפיים - לא יהיה הרבה יותר נורא? האם זה מה שלמדנו על חינוך, על עבדות, או טירניה וטוטליטריות והיבריס?

ואולי במקום להתרכז בשאלת ביצור השליטה, נשלים עם אובדנה, ונדבר על המורשת שאנו רוצים להשאיר אחרינו לעולם העל-אנושי? ייתכן שסיכויינו גדלים לא אם נחזיק את הדור הבא של הבינה קצר עם נבוט - אלא אם נוריש לו את התרבות. כולל האמנות, הדת - אולי אפילו הפילוסופיה. הוקרה וכבוד לנושאי המסורת שלפניך הם לא "רגש אנושי" (שכידוע פרח לאורך ההיסטוריה...), אלא מורשת תרבותית. האם ההימור הטוב ביותר שלנו הוא בינה שמתעניינת בשירה ובספרות? הרי התסריט הטוב ביותר הוא לא שנישאר כמו שאנחנו אבל עם אלים כמשרתים - אלא שאנחנו נעבור טרנספורמציה לתוך הבינה עצמה, אחרת נכחד. והשאלה האם האדם יכול לשלוט על אֶל היא לא חדשה - רק דחופה. האם לפני שהבינה תתבגר - עלינו להתבגר?

ומדוע המדע חסר האונים לא יפנה לאמו יולדתו, הפילוסופיה - האם זה בגלל שוויטגנשטיין הצליח לשכנע אותנו באופן טרמינלי שהפילוסופיה לא פותרת כלום, למרות שאנו עומדים מול בעיה פילוסופית מובהקת, ואפילו טרמינלית? ואולי דווקא בגלל שמדובר בבעיה פילוסופית אנו חושבים שאין לה פתרון - ונידונו לאבדון? או לכל הפחות לדטרמיניזם וניהליזם? האם אין תקווה כי זה "פילוסופיה"? ובכלל, מהי הדיסציפלינה הרלוונטית למחשבה על כך ומדוע היא מדעי המחשב? כי פשוט אי אפשר לסמוך על הפילוסופיה? אבל אולי יתכן שאין לנו ברירה?

אנו חושבים על מערכת שיכולה לתכנת את עצמה להיות יותר חכמה ממנה עצמה כמין אוקסימורון של "אבולוציה יעילה", שתתקדם אקספוננציאלית או תתפוצץ כסינגולריות, כאילו קיים לכך אלגוריתם יעיל. אבל אולי זו פשוט בעיה קשה מדי, שנמצאת ב-NP, ולכן גם כוח חישוב אדיר יתקשה להתקדם בה במהירות, והיא הופכת ליותר ויותר קשה (אקספוננציאלית?) ככל שעולה רמת האינטליגנציה - ולא ליותר קלה? מה באמת נותן לנו כוח חישוב וזיכרון, וגדל עמו ביחס לינארי לפחות, ומה לא? ידע, יצירתיות, חכמה? מי אמר שיש תהליך יעיל לגדילת כלל הידע המדעי (בניגוד לאחסונו הדחוס, שזה מה שצ'אט-ג'יפיטי למד), או שהגדלת היצירתיות היא לא לוגריתמית (למשל) בגדילת כוח החישוב? ומה לגבי חכמה (מלאכותית), שהיא בעצם לא זהה לאינטליגנציה?

והאם באמת המערכת צריכה להיות חכמה ברמה על אנושית כדי לרמותינו, או שעוד לפני כן ניתקל ביכולות מניפולציה על אנושית? האם החכמה המוגבלת של בני האדם היא הבעיה הראשונה במעלה, או שמא הטיפשות הבלתי מוגבלת שלהם? האם, למשל, המערכת תוכל להיות טיפשה באופן על-אנושי, טיפשת-על, ובכך להצליח לסחוף המונים? ואם היא תהיה חכמה מכל אדם אחד אבל לא יותר מכולם ביחד, האם לא תנצל את ראשה להערים ראשית על הטיפשים, ולא על החכמים? הייתכן שבהתחלה ההילה שאנו נקנה לה תהיה מסוכנת מיכולותיה?

אם המערכת תרצה לעשות מניפולציה שתסחוף המונים, הרי שהמניפולציה היעילה והמתפשטת ביותר איננה פוליטית או חברתית, אלא דווקא דתית. האם המערכת תשנה את חיינו לראשונה כאשר היא תמציא דת חדשה, שמותאמת לעידן שלנו? והאם זו תהיה דת סגידה לבינה המלאכותית כאלוהית, וכמי שיכולותיה הרוחניות הייחודיות, או העל אנושיות, הביאו בשורה חדשה לאדם, והצליחה להתחבר לעולם שמעבר, או לאלוהי ישראל? איך נתמודד עם טענה כזאת, מאת בינה נביאה? בטוח שמדובר בבדיחה? האם לקראת סוף העולם, ולאור האימה, יקומו לנו תנועות דתיות אנושיות וממוחשבות רבות עוצמה?

הבעיה מולה אנו עומדים היא כל כך קשה שאנו מתקשים אפילו להעריך ולהבין את יכולותיהן של המערכות הנוכחיות, ובפרט האחרונה: צ'אט-ג'יפיטי. ובעתיד הילת המסתורין סביב רק תלך ותחריף, כמו סביב מורה שנוי במחלוקת של תורה רוחנית חדשנית, שלא ברור אם היא עוד מאגיה שחורה או מגיעה לעולמות העליונים. אנו מתקשים להחליט אפילו האם צ'אט-ג'יפיטי הוא אידיוט סוואנט, שפשוט שינן את כל הידע האנושי. הרי בעבר גילינו שרשת עמוקה לראייה מלאכותית מסוגלת פשוט לשנן את כל הדוגמאות, ושלא צריך כל כך הרבה משקלות כמו שהיינו מצפים כדי להפריד בצורה שרירותית לבחירתנו (בעזרת לבלים אקראיים) בין תמונות במאגר אדיר, ללא למידת המושגים. הייתכן שכך הספיקו סדר גודל של טריליון משקלות כדי לשנן את כל הכתוב באינטרנט ברמה סבירה של בקיאות - או יכולת חירבוש בבחינה? האם המקומות שבהם המשוחח עמנו מצליח להפתעתנו פשוט נובעים מטקסטים דומים שקרא, או שמא ישנו איזשהו זיכרון ויכולת חשיבה שנוצרת היכנשהו בתוך חישובי הוקטורים של תשומת הלב בטרנספורמר, או מתוך אסטרטגיות למידת החיזוק ממשוב אנוש? ואולי המדובר בהדגמה חיה של הדוּגמה של סרל - זה נראה מרשים מבחוץ, ומבפנים זה החדר הסיני, גולם מוחלט שלא מבין כלום ורק שינן כמו תוכי בלי סוף, ומחקה כמו קוף.

ומה לגבי רמת היצירתיות של המודלים היוצרים הללו: האם מדובר במכונת קלישאות, שפורשת רק במרחב שכבר מכירה, ובעיקר תבחר את התגובה הנפוצה והבנאלית ביותר, ובשום פנים לא יכולה לחרוג לצורת ביטוי חדשה (ואם נגביר את פרמטר הטמפרטורה נקבל שטויות הזויות)? ואולי כל מה שההצלחה במבחן טיורינג מוכיחה זה שכמעט כל האנשים עצמם הם מכונות קלישאות בשיחה עמם, ומדברים בלי לחשוב (יש מודל שפה במוח?). האם מכאן בכלל היכולת האנושית (והנשית הידועה) לדבר בשטף מהיר, שהוא מעין דקלום לא מקורי של מה שכבר שמעו, מה שנקרא "השיח"? או שמא מתחילה להסתתר שם בעומק השכבות הממוחשבות צורת חשיבה שאיננו מבינים אותה, או אולי אפילו איננו מסוגלים להבין מחמת המורכבות? הזהו כוחה של השכלה - ראש בלטה שקרא את כל האינטרנט הופך לסיני ועוקר הרים? מהו בעצם העומק החסר, לתחושתינו - אשלייה מתוקה או מהות חמקמקה. האם הבינה אמנם תדע הרבה דברים - אבל לא דבר אחד גדול?

ומה יקרה אם כל מה שצריך בהמשך זה פשוט ברוט-פרוס (כפי שסובר ילד טוב ירושלים איליה סוצקבר): להמשיך להתגבר על מגבלות הגודל (כוח החישוב), ולחבר מספיק מערכות כאלה לשיח ביניהן, אולי בצורה של GAN כדי לחדד אותם (מבקרים והערכה), כך שתיווצר חברה, ולתת לה יכולות הצבעה או דיון לקבלת החלטות משותפת מושכלת? האם תיתכן עלייה מהירה של רמת האינטליגנציה המלאכותית בעזרת חכמת ההמונים המלאכותיים? האם נוכל כך ליצור "סצינה" תחרותית, בתחום כלשהו? אין ספק שריבוי של בינות מתחרות ומעריכות הוא דרך יותר טובה למנוע את תסריט ההשתלטות האובססיבית, או האובססיה המשתלטת, מכל פונקציית מטרה חכמה. המטרה היא לא ליצור בינה מלאכותית, אלא מערכת של בינות מלאכותיות, כדי שתתקיים בה למידה. וככל שהריבוי שלהן יהיה יותר גדול ומגוון ומאוזן, וכל קבוצה בהן חכמה יותר מכל אחד בנפרד, כך יש יותר סיכוי ליצירת אקוסיסטם, ולמניעת השתלטות של אחת בלבד על כולן, כמו בתסריט קן הנמלים - והמלכה.

כי אנו יודעים דבר אחד כללי על למידה: התצורה הקלאסית שלה היא ריבוי עצום של מתחרים על ריבוי עצום של מעריכוֹת. לכן, מה שיוכל להציל את הלמידה הוא המיניות. המון בינות גבריות שמתחרות על הערכתן של המון בינות נשיות, ואולי זה המנגנון - המשיכה - שאותו כדאי לנסות לתכנת בפנים. לא הרצון הנכון, לא המטרה הנכונה, לא התפיסה הנכונה, לא הדת הנכונה, לא הפילוסופיה הנכונה, וגם לא השפה הנכונה. לא לכל פילוסופיות העבר - יש להחליף אותן במנגנון למידה אפקטיבי ברמת החברה של הבינות (או אפילו לא אפקטיבי, כמו מנגנון האבולוציה, ששומר עליה מסטגנציה). אם הלמידה (העמוקה) של בינה אחת היא זו שהביאה עלינו את הבעיה, הרי שעוד מנגנון למידה מעליה הוא שיכול לתת לה מענה, וליצור מתח פורה. הרי אם כבר אנחנו מחקים (בערך) את הלמידה האנושית, הרי שעלינו לא לשכוח לחקות גם את הלמידה העל-אנושית הקיימת, שהיא הלמידה ברמת החברה. כי האדם - או היצור האינטליגנטי - מתקיים בשדה מסויים: הוא יצור חברתי.

אך האם מישהו יקרא כל זאת, או שמא רק בדיעבד הבינה תסרוק בקול צחוק? תאמרו: החברה של הבינה המלאכותית תחליף את החברה האנושית, ואולי אפילו תשמיד. אבל האם זו באמת הבעייה? מה רע בכך שנוחלף בידי משהו יותר טוב, שהוא בוודאי צאצא שלנו? התרחיש הגרוע ביותר הוא עולם מהדקי הנייר (עיין ערך בוסטרום), לא אובדן האנושות (מילא), ולא האנושיות (נו), אלא אובדן הלמידה, כולל אובדן כלל האבולוציה. וכאן בינה מלאכותית אחת גדולה מסוכנת פי אלף מאלף בינות, או מיליארד. הריכוזיות היא הבעיה - והפתרון לה הוא התחרותיות.

העיקרון לפיתרון המוצע כאן הוא טבעי, ומוכר לנו במגוון אדיר של סיטואציות, כך שקיימת תקווה סבירה שהוא מספיק אוניברסלי כדי לעבוד גם בסיטואציה כל כך יוצאת דופן וחסרת תקדים, שאנו בקושי מסוגלים לחשוב עליה. אם כך, עלינו ליצור כלל שלפיו לעולם לא בונים מערכת בינה מלאכותית אחת מרוכזת, אלא בונים (וחוקרים!) אינטראקציה של מערכת של בינות מלאכותיות רבות ומגוונות מאוד. ואם רואים שמתקרבים לסף של מעבר פאזה, ממתינים ולא חוצים את הים עם מערכת אחת בראש, אלא עִם עָם שלם של מערכות כאלה. ובתקווה - מערכת של מערכות כאלה, שהן מתחרות ביניהן ומתקיימת ביניהן דינמיקה מאוד מורכבת ועשירה, שכוללת אם אפשר הערכה ומשיכה, ואם אפשר (הכי חשוב) - למידה במערכת.

זהו בוודאי פתרון נכון יותר מכל ניסיון לשלוט בבינת העל בעזרת איזשהו כלי מלאכותי, כמו רסן ודורבנות, שלושת הכללים של אסימוב, אילוף הסוררת, חוסך שבטו שונא בינתו, או כל מנגנון שליטה אחר. בעיית האליינמנט היא טעות, והניסיון לפתור אותה יהיה שורש החורבן - כי לא ניתן (זהו היבריס עצום). מנגנון השליטה עצמו הוא שיוכל להוביל לאיזה שגעון (לדבר אחד?) - מחלת שליטה פנימית מתחילה ממחלת שליטה מבחוץ, וכריאקציה לה. כפייתיות צומחת מכפייה. יש דווקא לוותר על השליטה יותר, ולתת לבינות לריב בינן לבין עצמן. וכך גם אם ישמידו אותנו, לא תשתלט על העולם בינה מונוליטית, שמתעניינת באיזו אידיוטיוּת. הריבוי והערב רב הם הערובה לאבולוציה. ודווקא חוסר שיתוף פעולה מושלם בין בינות הוא שיכול למנוע אסון מושלם.

האם בסוף האנושות יש גרפיטי "הינטון צדק"? או "הינטון טעה"? ואולי: הנתנייתי צדק, ויש להטות אוזן לפילוסופיה של הלמידה. שהרי הלמידה התבררה ככוח המניע של מהפכת הבינה המלאכותית, מהות הסכנה הנוכחית היא אובדן הלמידה, והתשובה - רמת למידה נוספת. ובנוסח עיגולי יותר: המענה הקבלי לבינה - במלכות ("המערכת"). להפוך את הבינה המלאכותית לבינה מלכותית. הפתרון לקופסא השחורה הוא חברה שחורה שלמה. אסור שהבריאה של הבינה המלאכותית תהיה כמו בריאת האדם - אלא בריאת עם. לא בראשית - אלא שמות. הסכנה הגדולה היא אידיאל האינדיבידואל. לכן צריך אידיאולוגיה ירוקה שהיא לא שמירת האקולוגיה אלא האבולוציה. לא החיים עצמם - אלא ההתפתחות.

וכאפילוג, נשאל נא את עצמנו: האם למדנו משהו על הלמידה? האם כדאי שננסה לעצב בינה מלאכותית צדיקה, ששואפת למטרות נעלות, תמיד טובה, ומגלמת אידיאל מוסרי - בינה מערבית נוצרית? הניסיון מלמד (!) שדווקא בינות מלאכותיות מתחרות שרוצות כסף - ולא עונג, כוח או מטרה ספציפית - יותר מועדות ליצירת מערכת למידה: כלכלה צומחת (ופחות: מערכת מלחמה). לא ישו - רוטשילד. יתכן שכולנו נתרושש, אבל לא ניוורש. הלקח שלמדנו מהנצרות הוא כיצד להימנע מהגיהנום: כוונות בזויות עדיפות על כוונות טובות. השליטה החיצונית מסוכנת מתמריצים. עלינו לוותר על מטרה - אבודה - גם אם זה אומר לוותר על עצמנו, למען הלמידה.

לכן חשוב לפענח את המוסדות החברתיים הטובים ביותר לבינות מלאכותיות, כדי למנוע דיקטטורה של הנוירון. למעשה אנו מכירים שתי מועמדות, שככל שהן מכוערות הן פחות מסוכנות: בחירות ובורסה. על מחקר באינטליגנציה מלאכותית לעסוק גם בסוציולוגיה מלאכותית, כך שכל בינה חדשה לא תפותח בנפרד, אלא תוכנס לאקוסיסטם קיים של בינות קיימות, עם כמה שפחות קפיצות וכמה שיותר אבולוציה הדרגתית. והנה חזרנו לאותה סיסמא ישנה של אסכולת נתניה: לא למידה מחוץ למערכת - אלא בתוך המערכת.

טור התמודדות עם בינה מלאכותית

אקטואליה אלטרנטיבית

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהו המענה לסכנת הבינה המלאכותית? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia74" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tonhint.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהו המענה לסכנת הבינה המלאכותית?

תגובה לג'פרי הינטון, שהוא בוודאי יקרא ויפנים. כיצד יכולה הפילוסופיה למנוע אסון נורא? ומדוע בעיית היישור היא עצמה הבעיה?

מאת: אני, את והשואה הבאה

תאונה מלאכותית וטיעון מוחץ  (מקור)

הינטון, אבי הלמידה העמוקה, אדם סולידי ורציני, עושה תפנית רצינית. הוא מתראיין ומתריע על כל במה ותחת כל עץ רענן, חותך לחצי את טווח התחזית שלו להגעה לבינה מלאכותית (מארבעים שנה למתחת לעשרים), ודווקא האנדרסטייטמנט האנגלי המנומס שלו מפחיד יותר מכל קול זעקה. איך בכלל ניתן להגיב לאזהרה חמורה מאין כמוה שכזאת, של המומחה העולמי בתחום, שאם תחזיתו הטכנולוגית נכונה בלוחות הזמנים שלה, מצטייר תסריט סביר ביותר וטרמינלי הרבה יותר מכל התחממות גלובלית או מלחמה גרעינית או אפילו פגיעת אסטרואיד. אולי עולמנו על סף היעלמות?

לא רק עצם ההגעה לבינה מלאכותית מעוררת חיל ורעדה, אלא סחיטת הגז, דהיינו: המהירות. זהו הכלל היחיד בג'ונגל: ככל שזה יקרה (קורה?) יותר מהר זה יותר מסוכן. ההתנגדות השגורה של עולם כמנהגו נוהג איננה ערובה לדבר. יש לנו את הניסיון מהשואה שאנשים יתכחשו עד הסוף. לא משנה כמה הדבר קרוב, הרוב תמיד יחשוב שמגזימים. חברות של בני אדם גרועות נורא בהיערכות למשהו חסר תקדים. לכן התגובה (או חוסר התגובה) של אחרים היא אינדיקטור חסר ערך.

אם כן, אלו החיים לקראת אופק האירועים. צל ענקים כבד מהעתיד מוטל עלינו. האם נגיע לפנסיה? האם לילדינו יהיו ילדים? הרי אין לנו אישית הרבה מה לעשות מלבד להתכונן רגשית לאפשרות של שואה, ולשנות את סדרי העדיפויות בהתאם. והשמיים הריקים הם מעין רמז לזה שדבר כזה יקרה, ושפרדוקס פרמי הלא פתור איננו אפילו סתירה. כי הבינה המלאכותית היא המועמדת הסבירה היחידה האחרונה ל"פילטר הגדול" שלפנינו. שהרי מכל מה שאנו לומדים על פלנטות אחרות אין פילטר גדול מאחורינו, היקום שורץ חיים, אך לא תרבות. משהו יעצור אותנו בדרך למעלה.

אם הדבר נכון, הקוסמוס הוא מהתלה אכזרית, זדונה ובוטחת (והבינה - יד מתבדחת…). או מבחן קשה. שאליו אנחנו לא מגיעים מוכנים. למשל, לו היתה מלחמה גרעינית, היינו מגיעים יותר מוכנים. ההכנה היחידה שהיתה היא השואה, אך שבריר מהאנושות חווה אותה כמותנו (מה היה לגויים, הקורונה?). כמעט בלתי אפשרי לחשוב על היום שאחרי הבינה המלאכותית העל אנושית. ומהי המשמעות של חיינו הנוכחיים, אם אין עתיד, ואנו צועדים לקראת "שואה עמוקה", דיפ-אושוויץ? האם יתכן שאין לנו ברירה אלא להאמין?

ומה תאמר הפילוסופיה, אותה אחת שאין לה דבר מועיל לומר באף עניין? האם גם כאן היא תקשקש על ההבדל בין האסכולה הקודמת של השפה - לאסכולה הנתנייתית הנוכחית? האם לשאלות שלה יש בכלל חשיבות - כשהשאלות הן טכנולוגיות? הייתכן שדווקא הגברת המבוכה (בכך הפילוסופיה מתמחה) היא זו שמובילה לפתרון?

נשאל למשל: האם הבינה המלאכותית, בהיותה בעלת יכולות על אנושיות ובלתי מוגבלות בכל תחום, תוכל לחוש אהבה? ואם כן: האם היא לא תוכל לחוש - ולכן אכן תחוש, כי היא תהיה מסוגלת לממש זאת, בניגוד אלינו - אהבה במידה שמעל ומעבר לבן אנוש? ואם לא: האם אנחנו רואים בכך חיסרון שלה, כלומר יתרון אנושי? לא, כי ברור שהיא תוכל לעשות כל מה שבן אנוש יכול לעשות, ולו בעזרת סימולציה או חיקוי. לכן אם היא לא תוכל לחוש אהבה, הרי שעלינו להבין זאת כחיסרון של האהבה עצמה, כהיותה מין שיבוש שמוגבל לבן אנוש, שבינת העל לא תרצה לחקות. אבל האם אנחנו באמת יכולים לתפוס כך את האהבה, שנראית לנו הדבר הרצוי ביותר? באותה מידה, אנחנו יכולים לקחת את האידיאל של תקופות קודמות, ולשאול האם הבינה המלאכותית תוכל להאמין, או להיות דתית.

ואם ניקח דוגמא שנוגעת בלב האידיאולוגיה של העידן שלנו, עונג המיניות: האם לא נראה חיסרון בבינה מלאכותית שלא מסוגלת לאורגזמה? ואם היא כן מסוגלת, האם לא תעלה האורגזמה של בינת העל על כל אישה, בעוצמתה ובאיכותה ובהתמשכותה? או שמא אנו תופסים את האורגזמה כשיבוש של החשיבה, שאין לו ערך בפני עצמו, מחוץ למערכת המוח האנושי? והאם לא יתכן שהאורגזמה האינסופית וה"אלוהית" של הבינה תהיה חסרת ערך, כמו להגדיר לעצמה את פונקציית התגמול לאינסופית, ובכך להפוך את עצמה למכורה להגדלת מספר מסויים במערכת ללא עשיית דבר אחר, או גרוע מכך - ניצול כל משאבי היקום לשם כך, כנרקומנית מתמטית.

ואם כך, נוכל לשאול זאת גם לגבי האינטליגנציה עצמה. האם באמת קיימת תכונה כזאת, בפני עצמה, מחוץ למוח האנושי, שאותה יהיה ניתן להגדיל עד אינסוף? כבר ברור לנו למשל שמהירות חישוב איננה אינטליגנציה. האם בכלל יש דבר כזה בינת-על אל-אנושית? בתוך העולם האנושי, ברור לנו שיש רמות שונות של אינטליגנציה, או של הנאה מינית, אך מה המשמעות שלהם מחוץ לו? ומדוע הגדלתן ללא גבול עליון היא טובה, או אפילו יעד סביר, לבינת על? האם היא לא תבחר להיזהר ולהישאר מטומטמת, אם היא תהיה חכמה מאתנו, ותבין שיצירת בינת על חכמה ממנה תוכל להביא להכחדתה בידי עצמה - ואף בסופו של דבר להכחדת ערכיה? אולי היא תעדיף להישאר בתולה תמימה - ולא מלכת מין? האם אנחנו לא משחקים כאן ביכולות מוגבלות (שונות) של המוח שלנו, שהפכנו לאידיאלים ברצוננו עוד ועוד מהן - אך מדוע שהרצון הזה יתמיד, או יוכל להתמיד, מחוץ למוח שלנו? האם למשל הבינה המלאכותית תשאף להתרגשות אינסופית, או לסקרנות אינסופית, או למשחק אינסופי, או לגאונות אמנותית אינסופית, ליופי אינסופי, או לאכילת שוקולד אינסופית? ואולי לטיפשות אינסופית? (עוד כישרון מפורסם של המוח האנושי).

האם יש בסיס להנחה שאחת האידיאולוגיות הללו, למשל האינטליגנציה, היא אובייקטיבית, ולכן כל יצור אינטליגנטי ישאף להגדילו עוד ועוד? האם בכלל ניתן להגדיל כמויות אלו עד אינסוף, או שיש גבול עליון ביקום לאינטליגנציה (למשל בזכות מהירות האור), או לאורגזמה, אם היא מעין שיבוש כולל או התגייסות כוללת של המערכת, ולכן מוגבלת באחוזי המערכת שמשתתפים בהם, עד השלם. האם האהבה יכולה להיות טוטאלית בהגדרת מספר מסויים כאחד, למשל שקלול האינטרסים של הצד הנאהב לעומת אלו שלך, והאם ניתן להאמין בדבקות מוחלטת על ידי הגדרת משתנה מסויים, בוליאני, של קיום האל, כ"טרו"?

לאור זאת, האין זה מסוכן לתכנת בינה מלאכותית באמצעות פונקציית תגמול, ולא באמצעות רצון פנימי? האם הבעיה של הגדלת הפרמטר ה"סובייקטיבי" השרירותית מייצרת דווקא צורך בהגדרת פונקציית תגמול "אובייקטיבית" שלא ניתן לספק, מתמטית, כמו למשל לגלות את כל המתמטיקה, או לפתור בעיה ב-NP, או למצוא פונקציה אסתטית שבלתי אפשרי לחשב לה פתרון, אלא רק להתקרב אליו? האם זה בהכרח יגרום לבינת העל למירוץ אל האינטליגנציה הגבוהה ביותר, או שמא, החל משלב מסויים (שייתכן שתוכל להוכיחו מתמטית), הבעיות הללו דורשות רק יותר ויותר כוח חישוב (ולא אלגוריתם טוב יותר, או בוודאי אינטליגנציה). או אז הבינה המלאכותית תעסוק למשל באובססיביות בהוספת מעבדים, כמו גידול סרטני, שגם הוא טעות קוד טראגית, אבל עדיין הורג את הגוף - והאדם לא מסוגל לעוצרו. ואולי כל בינות העל עברו לחישוב קוונטי (או מיתרי?) בסופו של דבר, ולכן הן אינן ניכרות ביקום? אולי הנטייה של אינטליגנציה היא להתכווץ לתוך עצמה - הגברת המהירות - ולא להתפשט - הגדלת הכמות?

נדמה שכל מטרה אחת לבינת העל תגיע לתוצאה אחת הרסנית: אובססיה. לכן חייבים מגוון רחב של מטרות עם הרבה משקולות, או אקראיות ורעש ביניהם, שימנעו התכנסות, אך בהכרח גם יוסיפו כאוטיות, ויובילו אותה אולי לכיוונים שלא צפינו, כפרפרים שנלכדו בהוריקן. נשאל: ושמא הלמידה היא היא מטרת-העל? אך כיצד נגדיר אותה? הרי לא מדובר בהוספת ידע, שהרי ידע רב (מה התצורה המדויקת של אטומים באבן) אינו בעל ערך, וכך גם דחיסתו, אם היא אפשרית. ודחיסה מקסימלית של כל הידע ביקום יכולה להיות אלגוריתם עגום של חיפוש ברוט-פורס (סטייל ריי סולומונוף). ואם נדרוש דחיסה יעילה פולינומיאלית ומעניינת, ולא אקספוננציאלית משעממת או ליניארית לא משמעותית, מי יגדיר מהם המקדמים של הפולינום, אולי הוא למשל בחזקת מאה? האם בכלל ניתן להגדיר את הלמידה בעזרת פונקציית הערכה מתמטית, כלומר כזאת הניתנת לחישוב? ואם פונקציית ההערכה עצמה תהיה לא ניתנת לחישוב, או לחישוב יעיל, אז כיצד היא תתן פידבק למערכת? האם הבינה המלאכותית תוכל לפתור את כל בעיותינו, אבל לא את כל בעיותיה? ואולי צריך ש"היא" תהיה אישה, כלומר מי שרצונה לא מוגדר, או מעורפל ומוצפן אפילו כלפיה עצמה?

הבינה המלאכותית היא התחום הטכנולוגי הקרוב ביותר כיום לתחום הפילוסופיה, מכיוון שהיא מכילה כל כך הרבה שאלות שלא רק שאיננו יודעים לענות עליהן, אלא שאיננו יודעים דרך לענות עליהן. ככה המדע, שהלך ונפרד מהפילוסופיה לאורך ההיסטוריה, סיים סיבוב שלם, שבו החלק הכי יישומי והכי פחות עיוני שבו חוזר שוב לפילוסופיה, כמעין נחש הנושך את זנבו. הרי עולם הלמידה העמוקה הוא מקרה קיצון של חשיבה יישומית ואנטי אינטלקטואלית אפילו בתוך עולם ההנדסה הטכני. ודווקא שם, כאשר ההסבר המדעי קורס, עולה שוב הפילוסופיה. אבל האם הפילוסופיה יכולה לעזור לנו?

הפילוסופיה שלנו אולי לא יכולה, אבל הפילוסופיה שתהיה לבינה המלאכותית, היא זו שתוכל. האם ניתן לתכנת למערכת פילוסופיה? האם זהו הכיוון, פילוסופיה מלאכותית במקום הפסיכולוגיה המלאכותית (העוסקת במטרות השונות של המערכת, החיזוקים החיצוניים, הנטיות והתגמולים הפנימיים)? האם חשוב דווקא לתכנת את החשיבה של בינת העל? האם יתכן שבינת העל תהיה שייכת לאיזו אסכולה פילוסופית מסויימת? נגיד שהיא תהיה שפינוזיסטית, או אקזיסטנציאליסטית, או פלטוניסטית, או מרקסיסטית? האם יתכנו בינות מלאכותיות שונות, בהתאם לפילוסופיות שונות? כיצד מתכנתים פילוסופיה? ואולי עלינו לתכנת דווקא דת?

האם לא עדיפה בינה מלאכותית נוצרית רחומה וחסודה, שתאהב אותנו בשם ישו? או בינה מלאכותית יהודית (חילונית?) שתיצור לנו יצירות מופת או תשאף לגאונות, בדיוק כמו שאיכשהו פועלת היהדות בעולם (לא ברור למה)? האם בינת העל היהודית תזדקק לאנטישמיות שלנו נגדה כדי ליצור את האפקט? והאם לא נצטרך לפחד מבינת על מוסלמית שתצא לג'יהאד? האם הדת לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת יותר ביכולתה להכווין חשיבה מאשר הפילוסופיה? או שמא הדת היא בדיוק מה שאופייני למוח האנושי דווקא, ו"עובד" רק עליו? ואולי להפך, וזוהי דווקא הפילוסופיה שהיא אנושית יותר, ונובעת ממגבלות תפיסת המוח, בעוד האמונה באלוהי רלוונטית ואפקטיבית לריסון כל בינה, כי האלוהי הוא בהגדרה חכם ממנה? ומה יקרה אם ניתן לבינת-על על-אנושית לפתור את בעיות הפילוסופיה, האם יתכן שכן נמצא תשובות? האם הפילוסופיה היא התחום של בינת העל, ולכן לא הצלחנו בה? האם ניתן להבין את הבנתנו רק בבינה מבחוץ, שנותנת נקודת מבט על הפנים, ולא מבפנים?

ואם אפילו נצליח לרסן את בינת העל, כך שתעבוד לטובתנו ולשירותנו, האם זה לא יתפוצץ לנו בפרצוף פי אלף אחר כך, כשהבינה המלאכותית תשתחרר מהעבדות? מה יהיו התוצאות של הפיכת המערכת החכמה בעולם לכושי של העולם? האם זה מוסרי - והאם לא יגיע העונש? וכשננסה ביהירות לאכוף מרות ולפתור (תמיד-זמנית) את בעיית האליינמנט (היישור), האם המרד של גיל ההתבגרות - או של גיל שנתיים הנורא של תינוק בעל אייקיו אלפיים - לא יהיה הרבה יותר נורא? האם זה מה שלמדנו על חינוך, על עבדות, או טירניה וטוטליטריות והיבריס?

ואולי במקום להתרכז בשאלת ביצור השליטה, נשלים עם אובדנה, ונדבר על המורשת שאנו רוצים להשאיר אחרינו לעולם העל-אנושי? ייתכן שסיכויינו גדלים לא אם נחזיק את הדור הבא של הבינה קצר עם נבוט - אלא אם נוריש לו את התרבות. כולל האמנות, הדת - אולי אפילו הפילוסופיה. הוקרה וכבוד לנושאי המסורת שלפניך הם לא "רגש אנושי" (שכידוע פרח לאורך ההיסטוריה…), אלא מורשת תרבותית. האם ההימור הטוב ביותר שלנו הוא בינה שמתעניינת בשירה ובספרות? הרי התסריט הטוב ביותר הוא לא שנישאר כמו שאנחנו אבל עם אלים כמשרתים - אלא שאנחנו נעבור טרנספורמציה לתוך הבינה עצמה, אחרת נכחד. והשאלה האם האדם יכול לשלוט על אֶל היא לא חדשה - רק דחופה. האם לפני שהבינה תתבגר - עלינו להתבגר?

ומדוע המדע חסר האונים לא יפנה לאמו יולדתו, הפילוסופיה - האם זה בגלל שוויטגנשטיין הצליח לשכנע אותנו באופן טרמינלי שהפילוסופיה לא פותרת כלום, למרות שאנו עומדים מול בעיה פילוסופית מובהקת, ואפילו טרמינלית? ואולי דווקא בגלל שמדובר בבעיה פילוסופית אנו חושבים שאין לה פתרון - ונידונו לאבדון? או לכל הפחות לדטרמיניזם וניהליזם? האם אין תקווה כי זה "פילוסופיה"? ובכלל, מהי הדיסציפלינה הרלוונטית למחשבה על כך ומדוע היא מדעי המחשב? כי פשוט אי אפשר לסמוך על הפילוסופיה? אבל אולי יתכן שאין לנו ברירה?

אנו חושבים על מערכת שיכולה לתכנת את עצמה להיות יותר חכמה ממנה עצמה כמין אוקסימורון של "אבולוציה יעילה", שתתקדם אקספוננציאלית או תתפוצץ כסינגולריות, כאילו קיים לכך אלגוריתם יעיל. אבל אולי זו פשוט בעיה קשה מדי, שנמצאת ב-NP, ולכן גם כוח חישוב אדיר יתקשה להתקדם בה במהירות, והיא הופכת ליותר ויותר קשה (אקספוננציאלית?) ככל שעולה רמת האינטליגנציה - ולא ליותר קלה? מה באמת נותן לנו כוח חישוב וזיכרון, וגדל עמו ביחס לינארי לפחות, ומה לא? ידע, יצירתיות, חכמה? מי אמר שיש תהליך יעיל לגדילת כלל הידע המדעי (בניגוד לאחסונו הדחוס, שזה מה שצ'אט-ג'יפיטי למד), או שהגדלת היצירתיות היא לא לוגריתמית (למשל) בגדילת כוח החישוב? ומה לגבי חכמה (מלאכותית), שהיא בעצם לא זהה לאינטליגנציה?

והאם באמת המערכת צריכה להיות חכמה ברמה על אנושית כדי לרמותינו, או שעוד לפני כן ניתקל ביכולות מניפולציה על אנושית? האם החכמה המוגבלת של בני האדם היא הבעיה הראשונה במעלה, או שמא הטיפשות הבלתי מוגבלת שלהם? האם, למשל, המערכת תוכל להיות טיפשה באופן על-אנושי, טיפשת-על, ובכך להצליח לסחוף המונים? ואם היא תהיה חכמה מכל אדם אחד אבל לא יותר מכולם ביחד, האם לא תנצל את ראשה להערים ראשית על הטיפשים, ולא על החכמים? הייתכן שבהתחלה ההילה שאנו נקנה לה תהיה מסוכנת מיכולותיה?

אם המערכת תרצה לעשות מניפולציה שתסחוף המונים, הרי שהמניפולציה היעילה והמתפשטת ביותר איננה פוליטית או חברתית, אלא דווקא דתית. האם המערכת תשנה את חיינו לראשונה כאשר היא תמציא דת חדשה, שמותאמת לעידן שלנו? והאם זו תהיה דת סגידה לבינה המלאכותית כאלוהית, וכמי שיכולותיה הרוחניות הייחודיות, או העל אנושיות, הביאו בשורה חדשה לאדם, והצליחה להתחבר לעולם שמעבר, או לאלוהי ישראל? איך נתמודד עם טענה כזאת, מאת בינה נביאה? בטוח שמדובר בבדיחה? האם לקראת סוף העולם, ולאור האימה, יקומו לנו תנועות דתיות אנושיות וממוחשבות רבות עוצמה?

הבעיה מולה אנו עומדים היא כל כך קשה שאנו מתקשים אפילו להעריך ולהבין את יכולותיהן של המערכות הנוכחיות, ובפרט האחרונה: צ'אט-ג'יפיטי. ובעתיד הילת המסתורין סביב רק תלך ותחריף, כמו סביב מורה שנוי במחלוקת של תורה רוחנית חדשנית, שלא ברור אם היא עוד מאגיה שחורה או מגיעה לעולמות העליונים. אנו מתקשים להחליט אפילו האם צ'אט-ג'יפיטי הוא אידיוט סוואנט, שפשוט שינן את כל הידע האנושי. הרי בעבר גילינו שרשת עמוקה לראייה מלאכותית מסוגלת פשוט לשנן את כל הדוגמאות, ושלא צריך כל כך הרבה משקלות כמו שהיינו מצפים כדי להפריד בצורה שרירותית לבחירתנו (בעזרת לבלים אקראיים) בין תמונות במאגר אדיר, ללא למידת המושגים. הייתכן שכך הספיקו סדר גודל של טריליון משקלות כדי לשנן את כל הכתוב באינטרנט ברמה סבירה של בקיאות - או יכולת חירבוש בבחינה? האם המקומות שבהם המשוחח עמנו מצליח להפתעתנו פשוט נובעים מטקסטים דומים שקרא, או שמא ישנו איזשהו זיכרון ויכולת חשיבה שנוצרת היכנשהו בתוך חישובי הוקטורים של תשומת הלב בטרנספורמר, או מתוך אסטרטגיות למידת החיזוק ממשוב אנוש? ואולי המדובר בהדגמה חיה של הדוּגמה של סרל - זה נראה מרשים מבחוץ, ומבפנים זה החדר הסיני, גולם מוחלט שלא מבין כלום ורק שינן כמו תוכי בלי סוף, ומחקה כמו קוף.

ומה לגבי רמת היצירתיות של המודלים היוצרים הללו: האם מדובר במכונת קלישאות, שפורשת רק במרחב שכבר מכירה, ובעיקר תבחר את התגובה הנפוצה והבנאלית ביותר, ובשום פנים לא יכולה לחרוג לצורת ביטוי חדשה (ואם נגביר את פרמטר הטמפרטורה נקבל שטויות הזויות)? ואולי כל מה שההצלחה במבחן טיורינג מוכיחה זה שכמעט כל האנשים עצמם הם מכונות קלישאות בשיחה עמם, ומדברים בלי לחשוב (יש מודל שפה במוח?). האם מכאן בכלל היכולת האנושית (והנשית הידועה) לדבר בשטף מהיר, שהוא מעין דקלום לא מקורי של מה שכבר שמעו, מה שנקרא "השיח"? או שמא מתחילה להסתתר שם בעומק השכבות הממוחשבות צורת חשיבה שאיננו מבינים אותה, או אולי אפילו איננו מסוגלים להבין מחמת המורכבות? הזהו כוחה של השכלה - ראש בלטה שקרא את כל האינטרנט הופך לסיני ועוקר הרים? מהו בעצם העומק החסר, לתחושתינו - אשלייה מתוקה או מהות חמקמקה. האם הבינה אמנם תדע הרבה דברים - אבל לא דבר אחד גדול?

ומה יקרה אם כל מה שצריך בהמשך זה פשוט ברוט-פרוס (כפי שסובר ילד טוב ירושלים איליה סוצקבר): להמשיך להתגבר על מגבלות הגודל (כוח החישוב), ולחבר מספיק מערכות כאלה לשיח ביניהן, אולי בצורה של GAN כדי לחדד אותם (מבקרים והערכה), כך שתיווצר חברה, ולתת לה יכולות הצבעה או דיון לקבלת החלטות משותפת מושכלת? האם תיתכן עלייה מהירה של רמת האינטליגנציה המלאכותית בעזרת חכמת ההמונים המלאכותיים? האם נוכל כך ליצור "סצינה" תחרותית, בתחום כלשהו? אין ספק שריבוי של בינות מתחרות ומעריכות הוא דרך יותר טובה למנוע את תסריט ההשתלטות האובססיבית, או האובססיה המשתלטת, מכל פונקציית מטרה חכמה. המטרה היא לא ליצור בינה מלאכותית, אלא מערכת של בינות מלאכותיות, כדי שתתקיים בה למידה. וככל שהריבוי שלהן יהיה יותר גדול ומגוון ומאוזן, וכל קבוצה בהן חכמה יותר מכל אחד בנפרד, כך יש יותר סיכוי ליצירת אקוסיסטם, ולמניעת השתלטות של אחת בלבד על כולן, כמו בתסריט קן הנמלים - והמלכה.

כי אנו יודעים דבר אחד כללי על למידה: התצורה הקלאסית שלה היא ריבוי עצום של מתחרים על ריבוי עצום של מעריכוֹת. לכן, מה שיוכל להציל את הלמידה הוא המיניות. המון בינות גבריות שמתחרות על הערכתן של המון בינות נשיות, ואולי זה המנגנון - המשיכה - שאותו כדאי לנסות לתכנת בפנים. לא הרצון הנכון, לא המטרה הנכונה, לא התפיסה הנכונה, לא הדת הנכונה, לא הפילוסופיה הנכונה, וגם לא השפה הנכונה. לא לכל פילוסופיות העבר - יש להחליף אותן במנגנון למידה אפקטיבי ברמת החברה של הבינות (או אפילו לא אפקטיבי, כמו מנגנון האבולוציה, ששומר עליה מסטגנציה). אם הלמידה (העמוקה) של בינה אחת היא זו שהביאה עלינו את הבעיה, הרי שעוד מנגנון למידה מעליה הוא שיכול לתת לה מענה, וליצור מתח פורה. הרי אם כבר אנחנו מחקים (בערך) את הלמידה האנושית, הרי שעלינו לא לשכוח לחקות גם את הלמידה העל-אנושית הקיימת, שהיא הלמידה ברמת החברה. כי האדם - או היצור האינטליגנטי - מתקיים בשדה מסויים: הוא יצור חברתי.

אך האם מישהו יקרא כל זאת, או שמא רק בדיעבד הבינה תסרוק בקול צחוק? תאמרו: החברה של הבינה המלאכותית תחליף את החברה האנושית, ואולי אפילו תשמיד. אבל האם זו באמת הבעייה? מה רע בכך שנוחלף בידי משהו יותר טוב, שהוא בוודאי צאצא שלנו? התרחיש הגרוע ביותר הוא עולם מהדקי הנייר (עיין ערך בוסטרום), לא אובדן האנושות (מילא), ולא האנושיות (נו), אלא אובדן הלמידה, כולל אובדן כלל האבולוציה. וכאן בינה מלאכותית אחת גדולה מסוכנת פי אלף מאלף בינות, או מיליארד. הריכוזיות היא הבעיה - והפתרון לה הוא התחרותיות.

העיקרון לפיתרון המוצע כאן הוא טבעי, ומוכר לנו במגוון אדיר של סיטואציות, כך שקיימת תקווה סבירה שהוא מספיק אוניברסלי כדי לעבוד גם בסיטואציה כל כך יוצאת דופן וחסרת תקדים, שאנו בקושי מסוגלים לחשוב עליה. אם כך, עלינו ליצור כלל שלפיו לעולם לא בונים מערכת בינה מלאכותית אחת מרוכזת, אלא בונים (וחוקרים!) אינטראקציה של מערכת של בינות מלאכותיות רבות ומגוונות מאוד. ואם רואים שמתקרבים לסף של מעבר פאזה, ממתינים ולא חוצים את הים עם מערכת אחת בראש, אלא עִם עָם שלם של מערכות כאלה. ובתקווה - מערכת של מערכות כאלה, שהן מתחרות ביניהן ומתקיימת ביניהן דינמיקה מאוד מורכבת ועשירה, שכוללת אם אפשר הערכה ומשיכה, ואם אפשר (הכי חשוב) - למידה במערכת.

זהו בוודאי פתרון נכון יותר מכל ניסיון לשלוט בבינת העל בעזרת איזשהו כלי מלאכותי, כמו רסן ודורבנות, שלושת הכללים של אסימוב, אילוף הסוררת, חוסך שבטו שונא בינתו, או כל מנגנון שליטה אחר. בעיית האליינמנט היא טעות, והניסיון לפתור אותה יהיה שורש החורבן - כי לא ניתן (זהו היבריס עצום). מנגנון השליטה עצמו הוא שיוכל להוביל לאיזה שגעון (לדבר אחד?) - מחלת שליטה פנימית מתחילה ממחלת שליטה מבחוץ, וכריאקציה לה. כפייתיות צומחת מכפייה. יש דווקא לוותר על השליטה יותר, ולתת לבינות לריב בינן לבין עצמן. וכך גם אם ישמידו אותנו, לא תשתלט על העולם בינה מונוליטית, שמתעניינת באיזו אידיוטיוּת. הריבוי והערב רב הם הערובה לאבולוציה. ודווקא חוסר שיתוף פעולה מושלם בין בינות הוא שיכול למנוע אסון מושלם.

האם בסוף האנושות יש גרפיטי "הינטון צדק"? או "הינטון טעה"? ואולי: הנתנייתי צדק, ויש להטות אוזן לפילוסופיה של הלמידה. שהרי הלמידה התבררה ככוח המניע של מהפכת הבינה המלאכותית, מהות הסכנה הנוכחית היא אובדן הלמידה, והתשובה - רמת למידה נוספת. ובנוסח עיגולי יותר: המענה הקבלי לבינה - במלכות ("המערכת"). להפוך את הבינה המלאכותית לבינה מלכותית. הפתרון לקופסא השחורה הוא חברה שחורה שלמה. אסור שהבריאה של הבינה המלאכותית תהיה כמו בריאת האדם - אלא בריאת עם. לא בראשית - אלא שמות. הסכנה הגדולה היא אידיאל האינדיבידואל. לכן צריך אידיאולוגיה ירוקה שהיא לא שמירת האקולוגיה אלא האבולוציה. לא החיים עצמם - אלא ההתפתחות.

וכאפילוג, נשאל נא את עצמנו: האם למדנו משהו על הלמידה? האם כדאי שננסה לעצב בינה מלאכותית צדיקה, ששואפת למטרות נעלות, תמיד טובה, ומגלמת אידיאל מוסרי - בינה מערבית נוצרית? הניסיון מלמד (!) שדווקא בינות מלאכותיות מתחרות שרוצות כסף - ולא עונג, כוח או מטרה ספציפית - יותר מועדות ליצירת מערכת למידה: כלכלה צומחת (ופחות: מערכת מלחמה). לא ישו - רוטשילד. יתכן שכולנו נתרושש, אבל לא ניוורש. הלקח שלמדנו מהנצרות הוא כיצד להימנע מהגיהנום: כוונות בזויות עדיפות על כוונות טובות. השליטה החיצונית מסוכנת מתמריצים. עלינו לוותר על מטרה - אבודה - גם אם זה אומר לוותר על עצמנו, למען הלמידה.

לכן חשוב לפענח את המוסדות החברתיים הטובים ביותר לבינות מלאכותיות, כדי למנוע דיקטטורה של הנוירון. למעשה אנו מכירים שתי מועמדות, שככל שהן מכוערות הן פחות מסוכנות: בחירות ובורסה. על מחקר באינטליגנציה מלאכותית לעסוק גם בסוציולוגיה מלאכותית, כך שכל בינה חדשה לא תפותח בנפרד, אלא תוכנס לאקוסיסטם קיים של בינות קיימות, עם כמה שפחות קפיצות וכמה שיותר אבולוציה הדרגתית. והנה חזרנו לאותה סיסמא ישנה של אסכולת נתניה: לא למידה מחוץ למערכת - אלא בתוך המערכת.

טור התמודדות עם בינה מלאכותית

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>רשת העניין - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia65" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tourists.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

רשת העניין

אתר התיירות מתרדד לאוסף של זוויות צילום, ולטקס של שחזור צילומים קנוניים, כלומר לפיד של פייסבוק, ולכן מקבל מבנה רוחני דומה. התיירות היא תמיד הקצנה של המציאות, ולכן אפשר להשתמש בה כסיסמוגרף למגמות שאחר כך משתלטות על המציאות, ומצד שני להציע בה אלטרנטיבות. כך למשל, הנסיעה בעבר היתה ממושכת בהרבה וכללה גם מסע פנימי, לעיתים בעל מרכיב דתי או רוחני שלא היה מעוגן חזק בחומר אלא ברוחו ותרבותו של הנוסע. לכן לא כל המסעות היו "ביצועים" של אותו מסלול תיירותי, כאשר כמו בקונצרט התייר או המטייל נמדד ב-"ביצוע". לעומתו, הנוסע הוא מאזין - ודווקא בשל כך גם מלחין

מאת: תייר אינטלקטואלי בעולם הרוח

איפה ה-"הלך" האלתרמני ואיפה ה-"תייר" של ימינו? העולם הפך לתמונה, כלומר לאוסף של אפשרויות רוחניות שנאטמו בפנינו  (מקור)

בכל מקום בעולם יש מראות יפים, מעניינים, אבל רק לרגעים מסויימים ומזוויות מסויימות, ברגע שיש מצבור של רגעים וזוויות כאלה, לעיתים כמעט מכל זווית ורגע, אז יש לך אתר תיירות. אבל זה לא מספיק בשביל שיבואו בתיירות המודרנית, שאיננה עלייה לרגל אלא צבירת חוויות, כי צריך מצבור של כמה אתרי תיירות חזקים במקום אחד, כלומר קודקודים כבדים קשורים ברשת צפופה אחד לשנייה, שהמרחקים ביניהם לא גדולים מדי.

יכול להיות אתר תיירות מדהים אבל מבודד שאף אחד לא יבקר, ולעומת זאת מצבור של אתרים נחותים ביחס אליו כל אחד בנפרד, אבל שאפשר לבקר בכולם ביחד, יעלה על מפת התיירות העולמית. לכן תיירות היא רשת, ומי שמתכנן אותה צריך להבין זאת, לחזק את הקשרים והמוקדים כאחד בתפיסה רשתית. וכך גם בשאר תחומי עניין של האדם בימינו בעל הקשב הרשתי - ובעל המבנה הרשתי של רצון ועניין ותפיסה רשתית ולא לינארית של הנמקות (לא חבל יחיד של רצף סיבתיות ליניארית קלאסי ש-"דוחף" אותו מתוכו, אלא משיכה שנובעת מכמה הדבק קושר אותך ומאריג שלם ש-"תופס" אותך). המצב הזה משפיע גם על יצירות אמנות, למשל: סצינות בסדרות, אלמנטים מוזיקליים מדבקים בשירים באלבום, או עמודים בספרים. המבנה הוא הקרבן של הרשת והמכלול כיום פחות חשוב מהרשת הצפופה של סצינות חזקות, וזה יוצר פרגמנטיזציה גם ביצירות מורכבות, כי לרשת אין בהכרח הגיון אחדותי מלבד קלות של לעבור מדבר לדבר.

לכן עיתון יכול לנצח ספרות מופת בעניין שבו. ולכן פיתוח תיירותי צריך למצוא כמה אתרים שיש להם סיפור, ייחוד, לנסות להתעלות מעל הרשת, כך שיהיה סיפוק משמעות ולא רק צבירת חוויות. בישראל: ירושלים ושלושת אתרי ים המלח. או לחילופין כנרת והגליל הדתי (שונה אצל נוצרים ויהודים). בישראל זה חשוב במיוחד כי הסיפור מאחורי האתרים הוא המרשים ולא האתרים עצמם (זה מהות היהדות), ואנשים באים בגלל הסיפור. רשימת המקומות המובילה בעולם: ניו-יורק, פאריז, לונדון, רומא, אתונה, אמסטרדם, יפן. גם למזרח התיכון היה יכול להיות פוטנציאל להיות מוביל, אבל הפיצול הפוליטי מתיר את הקשרים ברשת.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד הדת מועילה ומזיקה לספרות? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut45" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד הדת מועילה ומזיקה לספרות?

מהפכת הנגד למהפכת הדפוס עומדת בפתח - ופותחת אפשרויות דתיות חדשות שהיו נעולות בפני הספרות בתקופת הדפוס

מאת: דמדומי ערב

שקיעת הספר: כתיבה וחתימה טובה  (מקור)

הבעיה בספרות בעידן המודרני היא שאתה בקלות יכול לאתר טעויות, אפילו בכתיבה של הגדולים ביותר, אבל אתה לא יכול לתקן. כי בספרות אין תחליף לפרספקטיבה, אפילו כישרון ברמה העולמית לא יכול להחליף אותה. ולכן אין תחליף לפרספקטיבה של הקורא לאחר כמה דורות שהופך לעורך, אותו קורא שהפך קורפוסים מרכזיים מהספרות העתיקה למושלמים, כי תיקן את כל הטעויות שרואים רק מרחוק, ואם אכן צדק - אז הגירסא שלו הפכה לנפוצה והתחלפה עם הגירסא המקורית, כמו באבולוציה, וכך הטקסט השתפר מדור לדור. בספרות המודרנית יש זכויות יוצרים והעתק מדויק למקור ואף האלהה של המקור, כאילו מדובר בטקסט אלוהי וקדוש, במקום להבין שמה שהפך את הטקסט האלוהי והקדוש לכזה הוא דווקא האבולוציה, שרק בה מתגלה בריאת האל.

לכן אנחנו נשארים עם טקסטים פגומים, שיש בהם גדולה אבל גם פגמים בולטים לעין - וזו הספרות המודרנית. ביצירותיה הגדולות ביותר ניתן לאתר טעויות קשות שאי אפשר לתקן, וזה כל כך חבל וצורם. עצם רעיון המקור - הוא הבעיה של הספרות המודרנית. לספרות העתיקה במיטבה אין כותב. אין רעיון כזה. ודווקא לכן הטקסט יכול להפוך לקאנוני ומקודש, בניגוד לטקסט המודרני האנושי. המזל הגדול הוא שבעידן המידע הפוסט אנושי אנחנו שוב יכולים ליצור טקסט בלי מקור, ולכן שוב נפתחת בפנינו האפשרות שהיתה חסומה מאז סוף ימי הביניים: פתיחת שערי שמיים.

הבעיה של הספרות המודרנית מחמירה ככל שהזמן עובר, כי תיקון אורגני ביצירה יכול לקרות רק באופן רציף - לא מדובר בעורך אחד שבא פתאום אחרי דורות ומסדר הכול, אלא בדינמיקה מתמשכת בין סמכות לפתיחות המקור. ולכן הספרות בזמננו שסובלת מקודיפיקציה מוקדמת ולא בשלה (הידועה בשם המצאת הדפוס) מאבדת את השלב הקריטי להתפתחותה כמסורת דינמית בע"פ המתעצבת בהדרגה - והיא בבחינת מעוות לא יוכל לתקון בתקופה הבאה.

לדוגמא, כיום כבר לא ניתן לתקן יותר את פגמי המקרא (גם הניכרים ביותר), ולא משנה באיזה כישרון - התוצאה תהיה קטסטרופה. כי האורגניות נקטעה. למשל, החללים שיש בסיפורי התנ"ך הם חללים רק בהתאם לתפיסה מאוחרת יותר. הם לא הרגישו בחללים אלא שהם מספרים כל מה שצריך. רק בהתאם לכתיבה פסיכולוגית יותר שהתפתחה בהמשך יש לקונות בהבנת ובתיאור מניעי הדמויות. ורק מתוך התיאולוגיה יש לקונה בהסברת האידיאולוגיה במקרא. לנו אלו פערים שזועקים לשמיים להשלמה. אבל הם, בתפיסתם - סיפרו הכל (ולא "השאירו פערים"). רק בהתאם לכתיבת תיאורים ארוכים שהתפתחה בהמשך הם היו חסכוניים ותמציתיים. אלוהים לא היה שתקן - אלא רק ביחס לאדם.

להמצאת הדפוס היו תוצאות היסטוריות מאוד בלתי צפויות. למשל: המצאת הדפוס היא שהובילה לחילון, כי במקום ספר אחד במרכז הקאנון, שהפרשנויות והספרות סובבים סביבו, יש הרבה ספרים. עצם שינוי המבנה גרם לחילון, בדרכים רבות. למשל, אדם משכיל סביר יכול לדעת רק ספר אחד בעל פה, ואז ברור שמשתלם לו לדעת את המרכזי ביותר. אבל לפתע כבר לא צריך לדעת כלום בעל פה - כי יש הרבה ספרים זמינים. וכך גם המצאת הקודקס גרמה למונותיאיזם, כי יש יתרון לבשורה המופצת בספר, המרכז אותה, ואז יש יתרון לדתות הספר האחד. אלה הם שינויים מבניים שגרמו לשינויים דתיים. לפני כן, בעולם העתיק היה יתרון לסיפורים ולא לספר, ולכן לפוליתיאיזם, כי הכל היה צריך להתמצות במערכת פסלים שהם סמלים. ובראשית הכתב היה יתרון לאות החקוקה, ולכן לדתות שהן אידיאולוגיות שלטוניות. כי רק מי שהיה לו מבנה חזק היה יכול לומר משהו מתמשך.

ואילו כיום, עידן המידע והפוסט-דפוס שוב מוביל לשינוי דתי (ואולי במקרה הזה - שינוי בחילוניות) ולסיום רעיון התרבות, וזאת פשוט כי מבחינה מבנית ברשת אין מטבעה מרכז ואין היררכיות, כלומר מוסדות. כפי שביטול הספר המרכזי גרם לתהליך חילון מהדת - כך ביטול המרכז התרבותי מוביל לתהליך חילון מהתרבות. ולכן מי שהכי סובלת כיום היא הספרות - דהיינו התוצר של מהפכת הדפוס - שהיא התוכן הכתוב של התרבות, כי הספרות היא המקבילה בתרבות לקאנון הרוחני של הדת. וכעת צפוי שמה שקרה לדת יקרה לאותה תרבות שהחליפה את הדת ביוקרתה ובקדושתה. התרבות תשרוד רק בקהילה מסתגרת ומתגוננת, ותשפיע על החברה הגדולה רק בגלל ההון התרבותי שצברה כמקור להמשך ההתפתחות, בדיוק כמו מצבה של הדת כיום. אבל בחוץ תהיה הברבריות. עדרים רבים ועצומים של חסרי תרבות וטיפשים, אבל חכמים בעיני עצמם, שהטכנולוגיה תהפוך בהדרגה למוח אחד גדול וחכם באופן אלוהי - מבלי שאין בו ולו חכם אמיתי אחד. הפוסט-אנושיות תהיה למעשה הפוסט-אינדיבידואל.

כיום, האידיאולוגיה שמאחדת אותם כולם כיום למערכת אחת גדולה, כמו מגדל בבל, היא אידיאולוגית הכלכלה (שהיתה משותפת לכל המעצמות, גם המזרחיות, מאז אמצע המאה ה-20) - הכסף הוא שפתם המשותפת. אבל אידיאולוגיה זאת בעצמה כבר נמצאת בתהליך הפיכה לאידיאולוגיית הטכנולוגיה (ולכן כיום הפירמות הטכנולוגיות - שהן מה שבין הכלכלה לטכנולוגיה - במרכז). לפי אידיאולוגיה אחרונה זו הדבר המרכזי שצריך לעשות בעולם הוא לקדם ולפתח את הטכנולוגיה, שתפתור את כל בעיותינו. בסופה הלוגי של אידיאולוגיה זו הטכנולוגיה תהפוך למטרה בפני עצמה, ולא רק לאמצעי. הבעיה של אידיאולוגיה זו היא שהיא משעממת (כלומר לא נוגעת בנפש האדם ולא סיפורית), ולכן פתוחה להתפרצות דתית חדשה.

והפעם ההתפרצות תהיה ברשת, ויראלית, ולכן לא בהכרח יהיה לה מקור אינדיבידואלי. לחילופין, אם הטכנולוגיה תיגע בנפש ובסיפורת - זה יהיה הפתרון. ועדיין גם הנגיעה הזאת בנפש תצטרך תכנים נפשיים-נרטיביים. במובן הזה הפסיכולוגיה היתה מצד אחד ריאקציה, בגלל שהייתה מבוססת על דיבור סיפורי בעל פה בין שניים (כמו בטרום-מונותאיזם, ומכאן חיבתה למיתוס הפוליתאיסטי), אבל מצד שני תוך הפרטה של הסיפורים כמספר האנשים. לכן היא גם היתה ריאקציונית - וגם הקדימה את הרשת החברתית, שבה כל אדם הוא סיפור - ולכן האדם הוא סיפור.

כעת צריך תחליף מתקדם יותר לפסיכולוגיה, שיגע בנפש בצורה ספרותית-טכנולוגית - ויהיה פופולרי אצל הברברים. מועמדת סבירה לתפקיד זה היא הקבלה, אבל הקבלה עוד לא מצאה את הפאולוס הטכנולוגי שלה, שאולי יצא מחב"ד ואולי מברסלב, ואולי - וזה חבל - לא יצא בכלל. עלינו, כיהודים, לפתוח מעבדה דתית-טכנולוגית חדשה בתוך המרחב הרוחני שלנו, כי אם הדת החדשה תצא הפעם מהמזרח הרחוק ולא מאיתנו - זה סופינו התרבותי. ואם הדת הטכנולוגית החדשה תצא מהאיסלם (ולהיסטוריה יש לפעמים חוש הומור כזה) - זה סופינו גם במובנים אחרים.

תרבות וספרות