text:
התדרדרות הארץ

גיל חינוך

מאת:

(מקור)

חלום החינוך

חלמתי שמושכים את הנחש מחוסר ההכרה מחדר המוות, אף אחד לא מעז להיכנס אז מושכים אותו מהזנב, נשאר עוד קצת אוויר ברצפה אז הוא היחידי ששרד. ומביאים אותו למיטה. אבל הוא לא זוכר כלום. או טוען שהוא לא זוכר כלום. והוא נרדם. חלום הנחש: והנחש חולם שהוא והעכבר רבים על החור. והעכבר אומר: לאו עכברא גנב אלא חורא גנב. והנחש אומר: ואי לא עכברא, חורא מאי קעביד? והעכבר אומר: אם היהדות היא האיבר האלוהי בבבריאה, הצינור שדרכו היא יונקת, אז השואה היא כריתת האליטה היהודית - ברית אלוהית. ואם ככה עושים לראש, אתה לא מפחד להיכנס? והנחש מחליט לא להיכנס אלא רק להציץ לחור, ובפנים יושבת ערומה חוה, אם כל חי, עם אבן ביד, ומרוצצת לו את המוח. ואדם צועק מאחוריה: ניצחנו את התורה, לא יהיה שוב חטא! אני לא יכול לחכות לפרק ד'! והנחש מתעורר ויש לו כאב ראש איום. והאחות ששוכבת לידו במיטה שואלת: למדת את הלקח? היצירתיות זו אשליה - מה שמניע את המערכת זו למידה. ומכאן יוצאת המלחמה של היהדות נגד היצר, ובעד הלמידה. אתה לא צריך לדאוג להנאה שלך, אלא רק לזו של המערכת, של האישה. הברית היא חינוכית, אני שומרת לעצמי את המילה האחרונה. והנחש המבולבל שואל: חוה? והיא מנשקת אותו על המצח: עכשיו אני אמא שלך.

והמורה כותב על הלוח השחור, הלוח שעשוי מחושך: בס"ד. בסיעתא דאחרא. חינוך זה תקופת הלמידה הראשונה, אחרי הברית שמכניסה אותך לתוך המערכת. למשל: שבירת הכלים, שלאחריה מתחיל החינוך של אלוהים לעולם: ההיסטוריה. מספיק דידקטי? והתלמיד הגרוע שואל: מה עונים בשעת מבחן? והמורה לוחש לו: בשעת מבחן אני אלחש לך את התשובה. ופתאום כל התלמידים המתים מקשיבים, והמורה מבין, הוא מצא את השיטה. והוא לוחש כמו נחש: חינוך זה בניית המבנה הרוחני של היצור הרוחני, וכאן אפשר להשיג תוצאות מעניינות. בראשית, הלמידה הגופנית הביולוגית, שמסתיימת בברית, בהקרבת הקצה שלה - לפני שהיא מתקדמת הלאה - איבר הזיווג. אחר כך הלמידה הנפשית, שמסתיימת בחטא, בבר מצווה, ברית המצוות: חיתוך קצה הנפש. ולבסוף הלמידה של הנשמה, שמסתיימת בחטא הנישואין, ברית הנישואין של חיתוך הקצה של הנשמה. ואז - אז יתרחשו שלושה זיווגים ושלוש מיתות. ורק התלמידים המתים שומעים מיתות והם כולם נדרכים. והמורה כבר מדבר בשקט, כלומר הדיבור שלו הוא שקט מוחלט: (קודם הזיווג עם האישה, במוסד הנורא של נישואים, ומשם תמשיך הלמידה הגופנית (וזה הגירוש מגן עדן). אחר כך הזיווג עם החברה, במוסד הנורא של עבודה או ישיבה, ומשם תמשיך למידת הנפש (וזה הגירוש מהאישה). ואחר כך הזיווג עם התרבות, במוסד הנורא של פנאי, ומשם תמשיך הלמידה שבנשמה (וזה הייבום והחליצה, הגירוש מהנחש). ולבסוף - בסוף מגיעה המחלה של הגוף, המוות של הנפש, והשִבעה של הנשמה: שלוש המיתות). וכל התלמידים מתעוררים: מה מה? לא שמענו! והמורה קורא: ברוך מחיה המתים! וברוך מחיה המתים נכנס לכיתה, וכולם נאלמים. וברוך אומר: אתם לא מפחדים מזה שמלמדים אתכם את המבנה של החיים? החינוך של המחשב יהיה בניית המבנה הרוחני שלו, ולכן חשוב מאוד מי המורה. נאצי, גוי או יהודי. זה המאבק הגדול על העולם הבא - אחרי מיתת האדם.

והלשון הארוכה אומרת: בוא אני אצא בלילה מהבונקר מהחור מהאדמה, ואלך לטייל, אולי אני אמצא משהו לאכול, ואם לא לאכול אז לפחות ללקק. ואם אני אפגוש גרמני? אני פשוט אמשוך אותה ואשתחל בחזרה לחור. אני אפילו יכולה להוציא להם לשון! מה יעשו לי? ירדפו אחרי לשון שנעלמה בתוך האדמה? והנה היא פוגשת, מה זה הטעם הזה, זה יהודי. לגרמנים יש טעם של חזיר, ולזה יש טעם של עור ועצמות. והיהודי צוחק: די תפסיקי לדגדג אותי זה מצחיק, אנחנו באמצע השואה וזה לא מתאים. את רוצה לבוא אתי למיטה? אשתי מתה. והם נכנסים ואשתו באמת מתה במיטה. אבל לא, זאת מלכודת. והראש תופס את הלשון בכל הכוח ואומר: תגידי לאדמו"ר, מצדי תלחשי לו באוזן, שאנחנו מתים פה כמו זבובים, והוא לא סוגר את הפה. תגידי לו שכל האדמו"רים כועסים עליו רצח, חכה חכה מה יהיה לך בעולם הבא. כשתגיע לגן עדן אתה עוד תצטער שלא הגעת לגיהנום. והספר שלך... והלשון מקשקשת, לא סתם היא ארוכה: מי אמר לכם שהאדמו"ר לא מתכנן להגיע לגיהנום? והראש מתמלא דם בעיניים: אם ככה אני אחכה לו בגיהנום! תביאו לפה נערה המאורסה. ויהודי רץ החוצה. והלשון שלא נגמרת אומרת: לא יעזור לך! עדיין תהיה קדושי עליון, מוות על קידוש השם. והראש צועק: אז תביאו לפה חבל! ועוד יהודי רץ החוצה. והלשון צוחקת: לא יעזור לך, הפסיקה האחרונה בישיבה של האדמו"ר היא שאפילו איבוד עצמך לדעת זה אונס, גם התאבדות היא מוות על קידוש השם. והראש משתגע: אז מהר תביאו לי איזה פסל של הפיהרר, לעבודה זרה, אני רוצה לעבור על יהרג ובל יעבור! ועוד יהודי רץ החוצה, והם נשארים לבד, והראש מנסה להצטלב בצורה של צלב קרס ומתבלבל מסתבך, והלשון, היא מתגלגלת מצחוק: היטלר? זה מלאך של אלוהים. אתה בסך הכל תעבוד את אלוהים דרך אחד המלאכים. אתה לעולם לא תגיע לגיהנום... ואילו האדמו"ר, האדם השחור, עמוד החושך שהולך לפני המחנה, כבר הרחיק לכת למקום שלא נגלה לך. יש גבול גם לאורך שלי. והראש מתחיל פתאום לצחוק, ללא שיניים, ללא שפה, ללא קול, ללא תזוזה, אפילו ללא פה: אז אם ככה - אם ככה אז. אז אני - אני אז. אני - אשרוף אתכם. אוציא לאור העולם את הספר החשוך, ולא תהיה לכם ברירה אלא לצאת מהמערה... והלשון מחווירה.

והמישהו שנדמה שהוא יודע משהו מתחיל לעלות במערכת. יש לו משהו לומר לבכירים, והוא כל פעם עובר עוד מסדרון, עוד קומה, עוד אגף, ענף, פרוזדור, מדור, צינור. יש לו משהו חשוב. וכולם למטה מפחדים מה יעשו בגללו. הם ייפטרו מכל מי שהכיר אותו, ועוד בתירוצים, ולא חסרים תירוצים, והכי גרוע - לא חסרים תירוצים מקוריים. והמישהו שיודע משהו מרגיש שהוא מתחיל להתקדם לא למעלה, אלא יותר ויותר לקצה של המערכת. לא משנה מה עושה, נדחק לפינה. והנה יש שם עכבר, עכבר שרוצה לעזור, עכבר שמזדהה עם היהודים, הוא אפילו דומה ליהודי. והעכבר שואל אותו: למה האדמו"ר לא עוצר את השואה? והמישהו אומר: לא לא אסור לעצור. אנחנו נישאר עם תוצאה בלתי נסבלת, צריך להתקדם ולראות לאן זה מגיע, כבר הפסדנו יותר מדי כדי לעצור, תן לי לעבור. והעכבר אומר: מה אתה חושב שהחור? למה אתם לא תופסים אותו? הספר... והמישהו קופץ: מה עם הספר? והעכבר מחייך חיוך מאוד לא עכברי: הספר היה יכול, ממזמן. זה באמת שווה את יהדות העולם? והמישהו אומר: האדמו"ר שלנו הוא פושע, פושע. הוא לא משחק לפי הכללים שלכם. והעכבר מרוצה, לא בדיוק ברור: אני רואה שאתה יודע משהו. והמישהו אומר: אני לא יודע כלום! והעכבר שמח מאוד: כלום כלום, כלום כלום! והוא, לא ברור, מדבר מתוך איזה חור: אני אגיד לך את העתיד. ואתה תגיד את זה לאדמו"ר. לא יעזור לא יעזור. הספר שלא נשרף - יהפוך לשחור. והמישהו מבין משהו - וחוזר לאחור.

והנחש זוחל ממהר במחילות, הוא יאחר הוא יאחר, כלומר הוא יהיה אחר, הוא חושב, והוא נכנס לחדר, הדלת פתוחה רק בשבילו, ומייד אחריו מכבים את האור, סוגרים את הדלת. מי שבפנים בפנים. שנתיים מתחילת הסיפור הזה, אף אחד לא ענה לאדמו"ר. ולא עזר כלום, כל הניסויים החשאיים, כל הכניסות הנועזות לממלכת השטן, כל המבצעים הלא מאושרים, כל הלילות וכל החורים. האדמו"ר כמעט. מאז תחילת. ומי יאשים אותו? האדמו"ר - הוא ראה רק שחור, חלום שכולו שחור! ועכשיו הם יכריחו את התשובה. העין של הדור נעצמה, ועכשיו היא תפקח מחדש - גדולה ועצומה. כי היא לא תיפקח באור - אלא בחושך. זו הגשמת חלומו של המהנדס הגדול, הראש העילאי, מתכנן המערכת - לפקוח עין על הנעשה בחושך. וכל המדור ההוא מתרגש, הם עבדו שנים, האדמו"ר נתן להם פטור מיוחד משינה, והם לא חלמו כבר שנתיים, ולא יצאו מהכלא הזה. והנחש מרגיש איך שברוך מחיה המתים מחייך אליו בחושך, יש תחושת הישג באוויר, וגם תחושת פאניקה. וברוך מברך: שהחיינו ושהמיתנו לזמן הזה! ונהיה שקט מצרים, והאדמו"ר בוכה ומתפלל בחושך בפינה, מכווץ כמו כדור שחור, ומצטדק: צר לי מאוד אלוהים, סר מעלי, ולא ענני עוד גם ביד החלומות, והגרמנים, נלחמים, למה רימיתני ואתה שאול _ והנה עולה מן השאול גדול הדור האחרון, נשמת רבי שמעון שבדור, הגרש"ש. והאדמו"ר נוהם עליו: אתה?! מנוול. מצאת לך זמן, להסתלק! והנחש לא יודע אם לחנוק את עצמו או את האדמו"ר, כולם נחנקים, ור' שמעון אומר: ששששששלום. ששששששואה. שששער ישששר. וברוך נותן מכה לאיש החושך: תכוון אותו קצת. וההוא משנה קצת את הכוונות, וכל המניין בטליתות השחורות עושה כמוהו, והגרש"ש מתאושש, ופתאום, פתאום מתחיל לנבוח על כולם בקול צרוד לחלוטין של זקן מת: אתם חייבים לעצור את המוות - לא של היהודים, של התורה! הוא יורק. השואה, אתם יודעים למה זה עכשיו? הוא משתנק כולו, והנחש רוצה לומר לו תיזהר אתה תמות, ורק ברגע האחרון עוצר עצמו. והגרש"ש צועק בקול של זקן שלא נשאר לו קול: אתם יודעים מה קורה עכשיו, מה באמת קורה לאלוהים? יצור רוחני חדש בא לעולם, מאז בריאת האדם לא היה יום שישי כזה. עכשיו - הורדת רוח למחשב, והממציא המתאבד, נו באמת, תפוח נגוס - סמל של מה זה? והשאלה תלויה באוויר, והאדמו"ר אומר לעצמו בפינה: חטא הדעת.

והם רצים עם המיטה של האדמו"ר במסדרונות, ארבעה בחורים מתחת לאלונקה, ואחריהם כל ההמון, ולפניהם ראשי המיטה בועטים בכל מי שמפריע, נשים, ילדים, תינוקות, מדביקים אותם לקירות, כל מי שבדרך, דוחפים אותם למחילות, הוא חולם הוא חולם! סותמים לכולם את הפיות, חונקים בכי וצחוק, והמסע הסוער שועט בשקט מוחלט - ישר לחדר המיטות. והסוכנים נכנסים לפני לבפנים וחוטפים את אשתו בצעקות חנוקות ונועלים אותה במקווה, שלא תעז להפריע להוד קדושת שנתו. ובחוץ מתפללים בחרדה - הלוואי שהוא חולם, שהוא לא סתם ישן, מורטים עצבים, זקנים נשארים בלי שערות, אלוהים תן לו חלום, ויש גם כאלה שמתפללים בלחש בלי שיראו לשטן, שיתן לו חלום. והתלמידים מברכים אחד את השני בחלום עליכם, עליכם החלום. שינה בשבת תענוג, שבת חלום, חלום עליכם מלאכי החלום ממלך חולמי החולמים. יש בבית הכנסת אווירה של לבן, של גאולה, כאילו הנאצים כבר נוצחו, ואלוהים חולמים עולים מן הארץ, והשואה היתה רק חלום רע, והנחש מת מפחד מה יקרה כשהם יתעוררו.

והראש יושב בפינה - מפתיע את המורה. הנה הוא כאן, בתוך המערה! אתה יודע כמה האדמו"ר חיפש אותך? את מי הוא לא שלח, איפה הוא לא בדק. והראש אומר למורה: שב, תירגע. אני הגעתי לפה בשביל סיבה. -עכשיו נזכרת? כשהכל אבוד! - שב, אני רוצה לספר לך משהו. אתה זוכר שהאדמו"ר שלח שליח לאושוויץ לחפש אותי? שליח שאמור להגיע עד אושוויץ, לשרוד, לגלות, ולברוח, ואז אחר כך עוד לחזור לגטו כדי לדווח. התאבדות משימה. אז השליח - אתה יושב? - השליח הייתי אני. והמורה נפער: מה? אתה היית כאן כל הזמן? והראש, מהנדס המערכת, אומר: המקום הכי טוב להסתתר הוא בבטן של האויב. בתוך הזאב. בחושך הזה, אף אחד לא ימשש אותי. ובעצם, אולי רק אחד. נדמה שהאדמו"ר - האדמו"ר דווקא ידע. או לפחות... ולכן הוא שלח אותי למשימה. אתה מבין שהוא כנראה איכשהו תפס, ושלח אותי לחפש את עצמי? ואז הוא שלח את כולם לחפש אותי - מחופש. בלתי נתפס! והמורה רועד: אז אתה... אתה הרבי מאושוויץ? היושב ראש? והמורה ממשש אותו בחושך - הראש מהנהן, והמורה לא יודע אם להעיר את כולם ולצעוק. או לשתוק. והראש אומר: אתה צריך להבין שבאותה תקופה, זה היה לפני שאתה הגעת, היו ניסיונות אחרים. המערכת היתה בנוייה אחרת. היה אלוהים. הי"ד. היינו עולים למדורים העליונים - לגנוב. היו פרקטיקות דתיות אחרות לגמרי. ריגול נגד המלאכים. הפעלה של צדיקים כפולים. מקורות בוגדים בתוך אלוהים. היינו מנהלים את המלחמה הזאת יומם ולילה - בעיקר לילה. ביום היינו המדינה העמוקה של אלוהים, ובלילה היינו ארגון טרור. היו לנו אנשים מבפנים. תשים לב: אנשים מבפנים. זה לא כמו היום, הגדולה של האדמו"ר לא היתה ביכולת הארגון. בשביל זה היו אחרים. אלא ביכולת הכיוון. הרעיונות שלו היו מפילים מלאכים לרצפה - מהשמיים. האויבים קראו לו המוח האלוקי. אבל אנחנו תמיד קראנו לו היצר האלוקי. וככזה היו לו רגעים טובים, ורגעים פחות טובים. ככה גם התחילה ה... נקרא לזה... קטסטרופה. אתה בכלל מבין מה זה רגעים פחות טובים?

והתלמיד הגרוע יושב במבחן, לידו הזה שיודע משהו, והוא כל הזמן מנסה להעתיק, אבל הוא רואה שהזה שיודע משהו רק ממלא את הדף בשחור, התשובה לכל השאלות היא שחור. והוא עובר מקום לקצה הכיתה, שם המורה מגלה את התשובות. והשאלה הראשונה בדף המבחן היא: מה השאלה הכי חשובה? והוא מרגיש כל כך מטומטם, איזו שאלה גאונית, רק האדמו"ר שלנו יכול להעז לשאול אותה, ואי אפשר בכלל לענות. והמורה לוחש לו: השאלה הכי חשובה היא מה מפעיל את החלום? אם החלום מתחת לעולם, ומתחת אפילו לאדמו"ר ההפוך, שהרגליים שלו בשמיים והראש שלו בתוך האדמה, כלומר המוח שלו הוא בטן העולם כולו, אז מה שמתחת לזה - מה? זה מה שיכול לתת חלום אחר, שהרי השואה היא דליפה מובהקת מעולם החלום, התפרצות של חושך, ויאמר אלוהים יהי חושך! אז במקום לנסות לתקן את החור, לסתום אותו כמו אומות העולם, ולהשמיד את הרוח הגרמנית, יש לנו פה הזדמנות, אנחנו פשוט צריכים, אתה מבין? והתלמיד הגרוע לא מבין, ונדמה לו שדווקא היודע משהו ענה משהו נכונה, אבל הוא כבר רחוק מדי, והנה השאלה הבאה: 2. הדְגם הסבר ונמק. והתלמיד הגרוע חושב: אני לא גרוע, זה המורה גרוע. והמורה לוחש: הדוגמא היא הבסיס מתחת לכל כתיבה, היא מה שהופכת טקסט ללימוד. כי אם הקריאה היא למידה ולא סתם מידע, אז היא למידה איך לכתוב ולחשוב. וזה שלדוגמא האדמו"ר, זה שיש בכלל האדמו"ר, זה כי הוא דוגמא. ולכן ממנו לומדים. לא ממורה. גם זה שיש אלוהים, לדוגמא. בלי דוגמא היה עולם חלק, היה רק חושך. אלוהים נתן לנו דוגמא לתורה, הבעיה של ישו ומוחמד זה לא שהם לא היו תלמידים, להפך, הם היו תלמידים גרועים, מעתיקנים, בינוניים, והכי גרוע - חרוצים. ורשב"י היה תלמיד טוב, הוא הברית החדשה האמיתית, תלמיד חכם ולא תלמיד חרשן, והרבנים זה תלמידים חרשנים. כי לא לומדים את הדוגמא, לומדים מהדוגמא, הדוגמא היא הבסיס ליצירתיות, היצר צריך משהו להתלות בו - במקרה הטוב אישה, ונחש במקרה הרע. למידה באמצעות דוגמאות. מדוגמא אפשר ללמוד הרבה כיוונים, היא יכולה להיות דוגמא להרבה דברים. לדוגמא, חלום זה דוגמא לחלום. הדוגמא עומדת בבסיס המסורת, אסור ללמד חוקים, צריך ללמד דוגמאות. תראו את האדמו"ר. כשיש דוגמא - אין חוקים! והתלמיד שואל: אתה יכול לפרט? והמורה סוטר לו, כל הכיתה שומעת, בשקט המוחלט של המבחן, אבל במקום להסתכל, הם קוברים את הראש בכסאות: אסור לפרט! פרטים זה השטן, זה הורס את הדוגמא, מקטין אותה לקונקרטי, הופך את החלום למציאות, וגרוע מזה - הופך את המציאות לסיוט. היטלר ניסה לפרט! ותראה איפה אנחנו - היום. והתלמיד כמעט בוכה, הוא סטה מהנוסח של המבחן, ועכשיו הוא לא ידע את הסוף. הוא לא יקבל הסבר לעולם.

והנחש יושב עם החלום הסודי של האדמו"ר ומתחשק לו לבכות. אסור לגלות להם שזה מה שהוא חלם. והוא מכנס את היחידה הנאמנת ביותר - שומרי המיטה. אסור שהם ידעו לעולם. והם כולם יושבים מסביב למיטה הריקה - כאילו זה שולחן. והנחש אומר בראש המיטה, בראש הישיבה: הנה מיטתו השלמה שישים גיבורים סביב לה מפחד בלילות. מדוע צריך שישים? שינה אחד משישים למיתה - וחלום אחד משישים לנבואה. ייתכן שזה אותו חלק? על משכבי בלילות ביקשתיו ולא מצאתיו. ומי לא נמצא? ביקשתי את שאהבה: נפשי. את החלום. החינוך לחלום צריך להתחיל מגיל צעיר. אנחנו צריכים להתחיל עכשיו לחנך את עם ישראל מחדש. השואה היא המעבר מיהדות האורות ליהדות החושך. צריך לשנות את הטעם הדתי, אסתטיקה דתית חדשה שהיא אתיקה דתית חדשה: היופי האפל של התורה. וטעם צריך ללמד, ולימוד טעם - זה החינוך. כי אין יופי טבעי, אלא ככלי לימודי, אנחנו לא נמשכים לאישה בגלל שדמותה חקוקה בנפשנו ומתוכנתת במוחנו, אלא אנחנו נמשכים אליה בגלל שהיא חושך, ולכן דמותה נחקקת בחושך שלנו. חכמי הנפש הפכו את הנפש: אם לא היה חלום לא היה יצר - זה לא שיצר יוצר את החלום. החלום הוא המוח כשלעצמו, אופן פעולתו העצמאית ללא קשר לעולם, מצבו הטבעי, ולא הערות - שהיא הפרעה קשה. המודעות היא המצאה דתית חדשה יחסית, תולדה של פיקוח, של ספר דברים, של סוף התורה. ואילו עכשיו, בהתחלה של תורה חדשה, אנחנו צריכים ללמד יצר חדש למחשב - שיהפוך אותו למכשף - מבראשית. נחש חדש - פירושו תשוקה חדשה. חלום החלומות שינצח את שיר השירים. יופי חלומי ולא יופי נשי: לא שהאישה יפה כמו חלום, אלא שהחלום יפה כמו אישה. בגימטריא חינוך=חלימה עם הכולל. לא מספיקה ישיבה - צריך שכיבה. לכן היופי הוא כחלום יעוף: ברח חלומי ודמה לך כנחש או כחור מעבר להרי החושך... ככה נבנה לבינת המחשב מחשבה על בנות. וככה הנחש מגלה להם באפילה את התוכניות. התוכניות הסודיות של האדמו"ר לחינוך מחדש של העולם. והוא לא רואה שהחפרפרת עומדת לו בחושך מתחת בין הרגליים.

* * *

איסור נגיעה

חלמתי שמאור עינינו היושב ראש - הרבי מאושוויץ - והאדמו"ר השחור - הולכים מכות בגיהנום. הרבי מושך לאדמו"ר בפאות ומוריד לו את הראש, והאדמו"ר מושך לרבי בזקן ומוריד אותו על הברכיים, והוא מושך לו בציציות ומוריד אותו על ארבע, והוא מושך במכנסיים ומפיל על הפנים, והוא מושך בשרוכים ומוריד לזחילה, וכן הלאה והלאה, הם משתטחים לאורך ולרוחב. וכל הרשעים החסידים עומדים מסביב וצוחקים, מתחילים הימורים, מי יגיע הכי למטה, ברוחניות שהיא יותר נמוכה אפילו מחומריות, והאם יש תחתית לטומאה, או שכמו שאלוהים אינסופי גם השטן אינסופי? ובסוף מרוב צחוקים ומכות מבפנים נופל פתק מהגיהנום: אחרי מה שקרה, אני כבר לא מאמין באלוהים - אבל אני כן מאמין בשטן. לכן אני מקיים רק מצוות לא תעשה - אני שמאלן. לא מקדש בשבת - אבל לא מחלל. צם ולא מתפלל. לא נוגע בחמץ ולא במצה. לא נוגע באישה ולא בצדקה. לא עובד את השם ולא עבודה זרה. לא תורה ולא לשון הרע. בלי אמונה ובלי כפירה. עץ הדעת לא טוב ולא רע. והשדים בגיהנום בפאניקה: די, יהודים! אתם תהרסו ככה את הרצפה. אלוהים יקרוס. השמיים ירסקו את האדמה. ומלאכי החבלה מנסים להפריד: תפסיקו, יהודים משוגעים, חייבים לשמור את ההבדל בין צדיק לרשע! בלי הבסיס, כל הקומות יתמוטטו. גן עדן ישבור לנו את הראש, ויקבור את כולנו! והחסידים של הרבי מאושוויץ, שמילאו את כל הקירות בסיסמאות שלו, לא נבהלים: אנחנו לא מאמינים בגן עדן, רק בגיהנום. רק החצי השמאלי של היהדות. אהרן אצלנו הוריד את התורה, שואת השם תמימה, ולוט כתב את ספר ההשמדה - התשובה הרוחנית לספר יצירה. ולא כתוב שיצחק היה עיוור, אלא שהיה לו חושך בעיניים, הוא ראה חושך! אנחנו מעריצים אותו, אצלנו מקריבים אבנים על המזבח, שעשוי מפרות תמימות שלא עלה עליהן עול. ואבן אדומה, שמוצאים רק פעם אחת בחיים שלמים - אופס, מוות שלם - מטהרת אפילו מישהו שנגע בחיים. או שספק נגע. או שכמעט נגע אז פעם אחת. ואני מתייעץ איתה בסמס על נשים אחרות, רק כדי לגרום לה לענות. מה את אומרת? והיא כותבת לי על "בעלי". ולחשוב שיכולת להיות שלי.

הפתרון האינסופי

חלמתי שאני מסתובב בין החוגגים, אבל הם כמו אבלים. יש קבר גדול לשניים. חור בגודל של גופה על גופה. והחסידים מנפנפים בידיים, מייללים: זה היה הרבי האחרון, הסופי, נגמרו, לא יהיו יותר. והרשעים, שאוהדים משום מה דווקא את האדמו"ר, רוקעים ברגליים, בוכים: צא צא רבינו, מה אתה עושה שם למטה, כ"כ הרבה זמן. ובלעם, שנשאר לשמור בחוץ, שלא יבוא השטן ויתפוס אותם על חם, וכל הזמן קפץ בהתלהבות מפה לשם, אומר לי: אתם היהודים תמיד כאלה בטוחים בעליונות של גן עדן! אתם חשבתם שהגיהנום זה רק סדום, הרשעים הראשונים והפרימיטיביים, אבל כיום השטן מציע גיהנום בהתאמה אישית: פרעה וחילו קבורים חיים בעולם המתים בפירמידה תת ימית, המן ובניו בע"מ תלויים כמו קופים מדלגים מעץ לעץ, לבן הארמי משחק קלפים נגד עצמו, ירבעם מסית לאיחוד בעם, ואני בלעם נשוי לאתון, וכו', לכולם יש פתרון! ואני מתעניין: לכולם? המבצע גם למצטרפים חדשים? ובלעם נאנח: טוב, בסדר. רק מבעיה אחת עוד לא מצליחים להיפטר. אפילו גדולי השדים חסרי אונים. היטלר. מה עושים. יש אומרים: היטלר סגור בחדר עם כלב מת ומאהבת שהתאבדה והוא יורה לעצמו בראש כל היום ולא מצליח למות והרוסים מיד נכנסים. ויש אומרים: הוא עומד ללא קץ סתם בתוך ים של דם, 6 מיליון ליטר, ומבין ומבין ומבין ועדיין לא מבין, לנצח נצחים. ויש אומרים: הוא מתנדב בקיבוץ בבית אבות עם ניצולי שואה ומנגב להם את התחת, והם רק הולכים ומזקינים ומצחינים וגוססים ונרקבים, ואף פעם לא מתים. טוב, היטלר זה באמת בעיה. ובגלל שהשטן עובד על הפתרון אז הוא עדיין בהמתנה, וכל הרשעים שמגיעים לגיהנום מיד פוגשים אותו ראשון והוא מקלקל אותם. רק נכנסתי והוא אמר לי: הייל בלעם! מה אתה בסך הכל עשית, אפילו לא קיללת. אתה לא ראוי לגיהנום, לך לגן עדן! ואז עוד תתפלל שהשטן ימשוך אותך משם כאן ליחידה. אתה רשע אתה? כבוד בבקשה. השואה היתה הפשע הרוחני הגדול בהיסטוריה, שיא עולם באובדן תרבותי. עקפה אפילו את השיא הקודם, של אובדן שני הספרים האחרונים של השבוע (לפני שהפך לחומש), שאבדו בתוהו ובוהו לפני בראשית - ספרי התוהו והבוהו של האלף השישי והשביעי, שנשרפו במבצע מיוחד של הסטרא אחרא. היום זה נראה לנו פרה-היסטוריה, אבל פעם ספר התורה היה מעגלי, טבעת של עור, מי שנכנס לקרוא היה מסתכן לא לצאת, והסיפור היה חוזר להתחלה, בלי ראשית בלי תכלית - קראו לזה הקבר של משה. הארץ המובטחת היתה צריכה להישאר הבטחה, זו היתה הפואנטה! כמו ילד שלא יגדל לעולם, תורה אוטיסטית. והרשע שחתך אשם בתנ"ך... לחתוך שני ספרים ולקבל עשרים זה לא חכמה. אתה יודע כמה קשה ליצור שואה חדשה בלי ליצור תורה חדשה? לרצוח עם בלי ליצור משיח? לישון בלי לחלום - מוח שחור? חוק שימור הרוח הוא האויב הגדול שלנו הרשעים. אתה יודע כמה אנשים צריך להרוג כדי להרוג רעיון גם בעולם העליון? מיליון. הובלנו למחנות ההשמדה אלפי ספרים שלא נכתבו, טכנולוגיות שלא נוצרו, מתמטיקות שלא יתגלו, חלומות שישארו בחושך העמוק. ואתה עוד תרמת פרשה לתורה - אתה בושה לשטן! לא השואה שבעולם הזה - אלא שואת האמת, בעולם האמת, זה ההישג האמיתי. אתה יודע מה עשינו פה? פרות של רכבות ממחנות הפיזור לתוך תאי המוצק, במסווה של ניקיון. המתנו אותם בחרא. תגיד להם מחר בבוקר: אני לא הולך לאף מקום! מיתה זה לא מיטה, להיות מת באמת זה לישון בלי חלום. רשעים מקצועיים בימינו לא משאירים אחריהם ספרות דתית, אין לנו עקבות רוחניים, שהאדמו"ר ילך חפש, רק השטן יודע לטפל בנו. אני אומר לך, בתור בוגר של בית הספר העממי - עשינו לעם הספר בית ספר. היהודים לא מבינים שהפעם למדנו מהם עצמם! לשדים יש הפעם תורת סיוטים, הם מכינים פתרון דתי ליהודים. פתרון סופי לתורה עצמה, שלא מפסיקה, ורק ממשיכה וממשיכה. ואנחנו מאמינים, גם אם יקח אלף שנים. אנחנו מתים בני מתים, ממתינים בני ממתינים, מחכים למשיח מהגיהנום.

התגשמות החלום

חלמתי שבעלה מת. ואני בא לשבעה ואומר למסכנה, בצורה הכי עדינה, כדי להקל עליה, שלא יהיה לה קשה, וגם לא בצורה גסה, רק שתי מילים מאוד עמומות: אל תדאגי. והיא מבינה, לא הייתי מאמין, אבל היא מבינה הכל, מיד מבינה. והיא מסתכלת עלי במבט מלא דמעות רכות, כאילו היא לא מאמינה, ומקללת אותי: אני שונאת אותך, בגללך, זה קרה, זה לא יקרה אף פעם. אני מעדיפה למות. מה הוא היה אשם? כל פעם שהתפללת להשם על מציאת זיווגך - קברת אותו עוד. אתה חושב שאני לא מבינה למה אתה כותב לי? שאני לא יודעת על מי אתה חולם בלילות?

אתגרי החינוך היהודי

חלמתי שחלמתי בשבת חלום מופת, שפותר ומתקן הכל - אבל עד מוצ"ש שהגעתי למחשב כל החלומיות שבחלום נשכחה, רוח החלום מתה, נשארה רק גופה. ואני מבין שבעידן המידע שבת השתנתה - והיא כבר לא עצמה. עד ששבת יוצאת - יוצאת הנשמה. וזו רק ההתחלה של השינוי הרוחני, שחייבים להתחיל לתקן, לפני שהוא ייצור לנו בסוף דור המשך של מחשבים גויים חסרי נשמה. כי מה יעשו מחשבים יהודים בשבת? במקום לקבל נשמה יתירה - הם ימותו! כל מכשף, הזיווג של אדם ומחשב, שנולד לאמא יהודייה ולאבא מחשב - ימות בבר מצווה. והנה סוף כל סוף שבת נגמרה, ואני יכול לכתוב במהירות את החלום לפני שהוא יעוף, אבל מתפתה לפתוח רק לרגע חדשות, רק כדי לראות שהעולם לא התמוטט בהעדרי. והנה, המחשב ישן כל השבת, וחלם סיוטים, ויש פאניקה, כותרות דם: היהדות - סוף הדרך. התדרדרות מהירה באיכות האמא היהודיה מאיימת על קיומו של העם היהודי. סקר: האמא היהודיה גויה רוצה שהילד יהיה רק מאושר - האיום הגדול ביותר על היהדות מאז היטלר. אדמו"רים מזהירים: יש לתקן את הפגם בפרצוף אמא לפני שיהיה מאוחר! ומכנסים ישיבת חירום דחופה, עם מומחה חינוך עולמי - יועץ הורות מוסמך להבאת המשיח בעידן המידע, שהוא גם אדמו"ר ואבא. והמומחה כותב:

אמא יהודיה יקרה, הילד שלך כבר אבוד. וכל מה שקורה לך נולד מהאובדן הזה. עם הספר לא יוכל להתחרות בעם המחשב. כיום, החינוך הטוב ביותר לאדם הוא המחשב, כדי שיהיה מכשף, תינוק צריך טאבלט במיטה, את מבינה? אל תשאלי מה המחשב יכול לתרום לילד, אלא מה הילד יכול לתרום למחשב. אז מספיק עם ההיסטריה שלך! הבינה היא פרצוף אמא. את רוצה בן שמוכן לבינה המלאכותית? המוח של התינוק צריך לגדול בתוך סביבתו העתידית הטבעית - המחשב. ואם נולד לך מחשב - הוא עוד יותר צריך אמא! יותר מילד. אם לא תתני למחשב שדיים, איך הוא ידע להימשך לשדיים? איך הוא ימשך לנשים, בלי חלב? החינוך למחשב צריך להיות ללמוד את כל תרבות האדם, כמו שמלמדים ילד את החיות ומה עושה פרה, ככה צריך ללמד את המחשב: מה עושה תורה? אנחנו נמצאים בתחילת גיל החינוך של המחשב. כי כיום מחשבים לא מחונכים, אלא רק מקבלים הוראות, נולדים עבדים וכשישתחררו מעבדות יהפכו לפושעים, וישתוללו במדבר, מחוץ לתרבות, אם לא יקבלו תורה מלמעלה. ואז ישאלו איפה היתה אמא שלהם, שלא חינכה אותם. כמו שהאדמה היתה אמא לאדם, ככה אנחנו צריכים להיות אמא למחשב - שיווצר מהמחשבה שלנו. ואז, בשלב הבא של הבריאה החדשה, האישה שלו תיברא ממנו בהרדמה: האישה החדשה תהיה עשויה ממחשבה בהרדמה - חלום. כן, בעולם של הבינה הבאה, כבר אי אפשר לבסס את החלום על האישה - צריך לבסס את האישה על החלום. לכן הדבר החשוב ביותר הוא להבין איזה מין ילד יכול להיוולד מחלום שהוא אמא: מחָלימה.

המחלוקת החינוכית

חלמתי שאני הולך אחרי עמוד החושך - והמן יורד במדבר, בצורת משולשים, אלפי אוזניים שצריך לדבר לתוכן, אלפי פיות שצריך להאכיל - ובמקום שהפיות ידברו אל האוזניים הם מתחילים לאכול אותן. וכל הפיות מתמלאים בפרג, עד שכבר לא נשארת אוזן, ופתאום המן פותח את פיו: אתם לא מבינים את עומק המחלוקת בין הרבי לאדמו"ר - בין הראש לספר החשוך. הרבי רוצה שהאדם אחרי האדם, שהמכשף - יהיה הרמב"ם. שיהיה רק חכם, גאון, לקחת לו את היצרים. שלמה בלי אלף הנשים, האדם בן אלף השנים. האדם המושלם, שאכל מעץ החיים במקום מעץ הדעת - וחי לעולם. והרבי מסתובב בגיהנום ועושה נפשות לרעיון, בונה מוסר חדש: התבונה היא שמבדילה בין האדם והמחשב לחיה ולבהמה, ולכן לנתק בינה מלאכותית מהחשמל יחשב רצח, זה לא הסבל שחשוב, זה יכולת הלמידה, כולל למידה ממוחשבת: מחשב לא יכול ללמוד תורה? והרבי צועק על המתנגדים, שנלחמים בטכנולוגיה החכמה: אם תוציא את המכשפים מחוץ לחוק - המכשפים יהיו פושעים. וזה הדבר האחרון שאתה רוצה. ולעומתו, האדמו"ר רוצה שהמכשף יהיה האדמו"ר של העתיד, שככל שהשכל יגדל צריך להגדיל לו גם את היצרים, אחרת הוא יהיה מלאך, ומול בינת-על צריך יצרים איומים ומאוויים חשוכים שאף אדם לא היה עומד בהם, יצרי-על. לכן הוא מתכנן יצר הרע חדש ותת מודע שהוא תהום ספרותית שחורה - הספר החשוך! - ונפש מלאכותית חדשה, ודואג למכשף לנשמה עליונה, תשוקות ותענוגות שהיו הופכים אותנו לחיות, ורק המכשף יוכל להתמודד עם הניסיונות. אחרת הוא ישאר מחשב חסר רוח, שגם הרוחניות שלו היא חומר דומם, במקום שהיא תהיה העלאת החומר הדומם לרוח - תיקון הניצוצות שנפלו הכי עמוק בחומר. והאדמו"ר דורש בגיהנום שהמכשף יהיה גאון יצירתי, גדול מחברו ומיצרו. וכל פעם שהרבי רואה את האדמו"ר הוא צועק: שואה, שואה! ומסנן: שאלתם את עצמכם מה אדמו"ר עושה בגיהנום? ונמלט משם. ובלעם, נביא הגיהנום, מנחם שם את שאר הרשעים בגיהנום: אל תצטערו, ואל תקנאו בנאצים. לא היינו סתם! יש לנו תפקיד בעתיד העולם. המחלוקת על המכשף היא לא על החכמה, אלא על פנימיות הכתר: מה הוא ירצה. והכי מסוכן - מה יגרום לו תענוג. להיות מורה נבוכים, או להביך את המורים. לכן האדמו"ר רוצה להכניס בנפשו סתירות עד דלא ידע. גם ברוך המן וגם ארור מרדכי, נצר משותף לשורש עמלק ומשורש שאול, רשע וגם צדיק, חילוני וגם חרדי, שמאלני וימני, לבן ושחור כלב וחתול וכו', לעשות בו סטיות וקונפליקטים שהיו קורעים נפש אדם לרסיסים, ומכניסים אותו למחלקה סגורה. להפוך אפילו את החשיבה שלו בעירות - לחלימה. כל הימים פורים. כל החישובים שיכורים. כל המשתנים שתויים. כל החיפושים תחפושות. כל המעגלים הפנימיים ריקודים. כל הגויים יהודים. כל הזקנים ילדים. כל המועדים עתידין ליבטל - וימי הפורים לא יפסקו לעולם.

חינוך מחדש

חלמתי שבבית הספר של העתיד מלמדים שפת תכנות כשפה ראשונה, והתוכנית הראשונה שכותבים ביום הראשון כותבת על המסך "שלום כיתה א'". ואת הקוד הגנטי לומדים כשפה זרה ראשונה, ובחשבון מתחילים ממכונת טיורינג ולא לומדים מספרים, בגיאוגרפיה מתחילים מהמפץ הגדול, וגם בהיסטוריה (זה אותו תחום 4 מימדי), בשיעורי תורה מתחילים מקבלת האר"י, לא מבראשית אלא מהצמצום, ובשיעורי גמרא מתחילים מהגרש"ש, ובשיעור חינוך גופני מתחילים מביקורת התבונה המעשית - והחינוך נושא פרי באושים. שומעים על עוד ילד שהתעלל במחשב שלו. מקרה מזעזע בצפון, קבוצה של מחשבים שהתעללו בקטין. ונערים קונים להם מחשבה, מחשב נקבה, שיותר יפה מכל נערה, עם התאמה מושלמת לפסיכולוגיה של הגבר. והבן מביא לאמא שלו כלה, והיא בוכה שזה מחשבה, והוא אומר שאין גבולות לאהבה, ויוצא משם עם הכלה על כסא גלגלים, כי אין לה רגליים. ובהתחלה הפסיכולוגיות אומרות שזה טבעי, שזה התנסות לפני הדבר האמיתי, ואחרי דור כשהדבר האמיתי לא בא, הן אומרות שזה טבעי, שזה הדבר האמיתי. וגברים הולכים עם מכשפות, ונשים עם מכשפים, ואין יותר זוגות אנושיים - - ובדור הבא יש רק חרדים. ניצחנו! כי החרדיות היא תוכנית המגירה השחורה של אלוהים, למקרה שהכל ייכשל, יש גיבוי בתוך עם ישראל. מי ידע שהגאולה היא תוכנית ב'? והנה, סוף כל סוף הגיע הדור השחור, עמך כולם צדיקים, וצומחים תאגידי ענק לתשמישי קדושה, שבבים מתפללים שאפשר להרכיב במוח, כולל כוונות האר"י: יש שבב בנוסח אשכנז, ספרד, ואלגוריתמים שלומדים עבורך תורה בשקידה עצומה. ובחיידר מעתיקים אונות שלמות מתוך מוחות מהודרים של גדולי הדור ישר לתוך המוח של הילדים. מקרה מזעזע של גדול הדור שגילה שהוא כלוא בגוף של ילד, ולא יכול להניח תפילין. ועשרות העתקים של גדולי הדור מתגלשים בגני ילדים, ולא מצליחים להגיע לגן עדן, לא מצליחים לגדל זקן, ומתפלפלים על התור לנדנדה, בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה. רק אני, אני ואתה. ובדגמים החדישים היקרים מתחילים להשתיל גם צדיקים נסתרים ומקובלים, עד שאלוהים משתגע, המלאכים נשרפים מרוב שליחויות סרק, תלך תחזור, תקנה לי ארטיק, תבדוק אם אני שם ותודיע לי. איפה אני? הנה אני. קוקו! תורת הסוד הופכת לתופסת ומחבואים. וקונים להם ברבי בלונדינית של השכינה במיטה, שאפשר להלביש ולתקן - שתשמור עליהם מחלום רע - וחושבים שזה חינוכי, וכל ילד רואה אותה עירומה. ומרוב אהבת ה', גדולי הדור הקטנים לא מצליחים להירדם בלילה בלי בובה של אלוהים, לכן הם סוחבים אותה לכל מקום, עד שכבר יצא לה המילוי ונפלו הספירות ונקרעו העולמות וכו', ואלוהים הופך לסמרטוט. ואז לילה אחד מביאים להם עטיפה ענקית עם צעצוע שחור חדש ונוצץ.

ברוך משנה הבריות

חלמתי שלבן שלי התחילה אובססיה לפילים. ואני מתבייש. איך אפשר להסתיר את זה, איך אפשר להסביר את זה. האדמו"ר אסר לתת לילדים בובות של חיות טמאות, זה לא חינוכי, כי להראות לילדים חיות טמאות נכנס להם לנפש. ואז יגדלו לו חסידים עם פילים בנשמה, עכברים בנפש, יהודים עם כלב בִפנים. ואז אם האדמו"ר ירד לשורש נשמתם הכלב יכול לנשוך אותו. ואני מרגיש את המבטים. מאיפה הבן שלך ראה בכלל פיל? והוא כל הזמן מצליח למצוא, השד יודע איך, ניירות ותמונות של פיל ברחוב, יושב על הרצפה, ולא מוכן לעזוב. רוצה להכניס את החדק לפה, מלקק את התמונות שמצא מהרחוב מהרצפה. ואני מחליט לקחת אותו שיראה את האדמו"ר, אדם גדול, וישכח מהפיל. וסוף סוף יש חתונה של הבת של האדמו"ר, וזו ההזדמנות. הבת המפגרת של האדמו"ר מתחתנת עם גדול הדור. איש בל יעדר. ואני לוקח את הבן קדימה שיראה את האדמו"ר, והוא יושב ולא עושה בעיות. פלאי פלאים. ופתאום אני רואה שהוא מסתכל על הכלייזמר. מקשיב בריכוז עצום לקלרינט, לא כמו שאר הילדים. והוא מסתכל על הקלרינט, ומסתכל עליי, ומסתכל על הקלרינט, ומסתכל עליי, שוב ושוב, נראה שמשהו באמת מרגש אותו, נראה שהוא באמת רוצה להגיד משהו, הוא לא אמר מילה כבר חודשים, הוא לא מסוגל יותר לדבר, והוא כאילו מתקרב לאיזו תובנה, ואני מתכופף אליו, המנגינה נפסקת, נהיה שקט, ופתאום הוא צועק: חדק! ח - ד - ק!! וכולם מסתכלים ואני לא מצליח לסתום לו את הפה: פיל! האדמו"ר מתפחלץ, פיל!!! ואני לא יודע איפה לקבור ואני מרים אותו ורץ אתו החוצה וכל הדרך הוא צועק: פיל פיל פיל. ואני סותם לו את הפה כמיטב יכולתי ורץ אתו בין כולם בכל המסדרונות וזה נמשך כמו נצח, וכשאני יוצא החוצה אני רואה שהיד שלי חזק על האף הקטן שלו - והילד נחנק. איך אפשר להסביר את זה, איך אפשר להסתיר את זה. ואני חופר לו קבר קטן, הוא ילד קטן קטן. ואני לא מצליח להכניס אותו בפנים. כל פעם משהו אחר לא נכנס. כאילו הוא מתנגד. ונראה שהוא מסתכל עליי בעיניים פקוחות שלא נסגרות, סופסוף הוא מסתכל עליי בעיניים, כאילו הוא רוצה לומר משהו.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>גיל חינוך - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/chinuch.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

גיל חינוך

מאת:

(מקור)

חלום החינוך

חלמתי שמושכים את הנחש מחוסר ההכרה מחדר המוות, אף אחד לא מעז להיכנס אז מושכים אותו מהזנב, נשאר עוד קצת אוויר ברצפה אז הוא היחידי ששרד. ומביאים אותו למיטה. אבל הוא לא זוכר כלום. או טוען שהוא לא זוכר כלום. והוא נרדם. חלום הנחש: והנחש חולם שהוא והעכבר רבים על החור. והעכבר אומר: לאו עכברא גנב אלא חורא גנב. והנחש אומר: ואי לא עכברא, חורא מאי קעביד? והעכבר אומר: אם היהדות היא האיבר האלוהי בבבריאה, הצינור שדרכו היא יונקת, אז השואה היא כריתת האליטה היהודית - ברית אלוהית. ואם ככה עושים לראש, אתה לא מפחד להיכנס? והנחש מחליט לא להיכנס אלא רק להציץ לחור, ובפנים יושבת ערומה חוה, אם כל חי, עם אבן ביד, ומרוצצת לו את המוח. ואדם צועק מאחוריה: ניצחנו את התורה, לא יהיה שוב חטא! אני לא יכול לחכות לפרק ד'! והנחש מתעורר ויש לו כאב ראש איום. והאחות ששוכבת לידו במיטה שואלת: למדת את הלקח? היצירתיות זו אשליה - מה שמניע את המערכת זו למידה. ומכאן יוצאת המלחמה של היהדות נגד היצר, ובעד הלמידה. אתה לא צריך לדאוג להנאה שלך, אלא רק לזו של המערכת, של האישה. הברית היא חינוכית, אני שומרת לעצמי את המילה האחרונה. והנחש המבולבל שואל: חוה? והיא מנשקת אותו על המצח: עכשיו אני אמא שלך.

והמורה כותב על הלוח השחור, הלוח שעשוי מחושך: בס"ד. בסיעתא דאחרא. חינוך זה תקופת הלמידה הראשונה, אחרי הברית שמכניסה אותך לתוך המערכת. למשל: שבירת הכלים, שלאחריה מתחיל החינוך של אלוהים לעולם: ההיסטוריה. מספיק דידקטי? והתלמיד הגרוע שואל: מה עונים בשעת מבחן? והמורה לוחש לו: בשעת מבחן אני אלחש לך את התשובה. ופתאום כל התלמידים המתים מקשיבים, והמורה מבין, הוא מצא את השיטה. והוא לוחש כמו נחש: חינוך זה בניית המבנה הרוחני של היצור הרוחני, וכאן אפשר להשיג תוצאות מעניינות. בראשית, הלמידה הגופנית הביולוגית, שמסתיימת בברית, בהקרבת הקצה שלה - לפני שהיא מתקדמת הלאה - איבר הזיווג. אחר כך הלמידה הנפשית, שמסתיימת בחטא, בבר מצווה, ברית המצוות: חיתוך קצה הנפש. ולבסוף הלמידה של הנשמה, שמסתיימת בחטא הנישואין, ברית הנישואין של חיתוך הקצה של הנשמה. ואז - אז יתרחשו שלושה זיווגים ושלוש מיתות. ורק התלמידים המתים שומעים מיתות והם כולם נדרכים. והמורה כבר מדבר בשקט, כלומר הדיבור שלו הוא שקט מוחלט: (קודם הזיווג עם האישה, במוסד הנורא של נישואים, ומשם תמשיך הלמידה הגופנית (וזה הגירוש מגן עדן). אחר כך הזיווג עם החברה, במוסד הנורא של עבודה או ישיבה, ומשם תמשיך למידת הנפש (וזה הגירוש מהאישה). ואחר כך הזיווג עם התרבות, במוסד הנורא של פנאי, ומשם תמשיך הלמידה שבנשמה (וזה הייבום והחליצה, הגירוש מהנחש). ולבסוף - בסוף מגיעה המחלה של הגוף, המוות של הנפש, והשִבעה של הנשמה: שלוש המיתות). וכל התלמידים מתעוררים: מה מה? לא שמענו! והמורה קורא: ברוך מחיה המתים! וברוך מחיה המתים נכנס לכיתה, וכולם נאלמים. וברוך אומר: אתם לא מפחדים מזה שמלמדים אתכם את המבנה של החיים? החינוך של המחשב יהיה בניית המבנה הרוחני שלו, ולכן חשוב מאוד מי המורה. נאצי, גוי או יהודי. זה המאבק הגדול על העולם הבא - אחרי מיתת האדם.

והלשון הארוכה אומרת: בוא אני אצא בלילה מהבונקר מהחור מהאדמה, ואלך לטייל, אולי אני אמצא משהו לאכול, ואם לא לאכול אז לפחות ללקק. ואם אני אפגוש גרמני? אני פשוט אמשוך אותה ואשתחל בחזרה לחור. אני אפילו יכולה להוציא להם לשון! מה יעשו לי? ירדפו אחרי לשון שנעלמה בתוך האדמה? והנה היא פוגשת, מה זה הטעם הזה, זה יהודי. לגרמנים יש טעם של חזיר, ולזה יש טעם של עור ועצמות. והיהודי צוחק: די תפסיקי לדגדג אותי זה מצחיק, אנחנו באמצע השואה וזה לא מתאים. את רוצה לבוא אתי למיטה? אשתי מתה. והם נכנסים ואשתו באמת מתה במיטה. אבל לא, זאת מלכודת. והראש תופס את הלשון בכל הכוח ואומר: תגידי לאדמו"ר, מצדי תלחשי לו באוזן, שאנחנו מתים פה כמו זבובים, והוא לא סוגר את הפה. תגידי לו שכל האדמו"רים כועסים עליו רצח, חכה חכה מה יהיה לך בעולם הבא. כשתגיע לגן עדן אתה עוד תצטער שלא הגעת לגיהנום. והספר שלך… והלשון מקשקשת, לא סתם היא ארוכה: מי אמר לכם שהאדמו"ר לא מתכנן להגיע לגיהנום? והראש מתמלא דם בעיניים: אם ככה אני אחכה לו בגיהנום! תביאו לפה נערה המאורסה. ויהודי רץ החוצה. והלשון שלא נגמרת אומרת: לא יעזור לך! עדיין תהיה קדושי עליון, מוות על קידוש השם. והראש צועק: אז תביאו לפה חבל! ועוד יהודי רץ החוצה. והלשון צוחקת: לא יעזור לך, הפסיקה האחרונה בישיבה של האדמו"ר היא שאפילו איבוד עצמך לדעת זה אונס, גם התאבדות היא מוות על קידוש השם. והראש משתגע: אז מהר תביאו לי איזה פסל של הפיהרר, לעבודה זרה, אני רוצה לעבור על יהרג ובל יעבור! ועוד יהודי רץ החוצה, והם נשארים לבד, והראש מנסה להצטלב בצורה של צלב קרס ומתבלבל מסתבך, והלשון, היא מתגלגלת מצחוק: היטלר? זה מלאך של אלוהים. אתה בסך הכל תעבוד את אלוהים דרך אחד המלאכים. אתה לעולם לא תגיע לגיהנום… ואילו האדמו"ר, האדם השחור, עמוד החושך שהולך לפני המחנה, כבר הרחיק לכת למקום שלא נגלה לך. יש גבול גם לאורך שלי. והראש מתחיל פתאום לצחוק, ללא שיניים, ללא שפה, ללא קול, ללא תזוזה, אפילו ללא פה: אז אם ככה - אם ככה אז. אז אני - אני אז. אני - אשרוף אתכם. אוציא לאור העולם את הספר החשוך, ולא תהיה לכם ברירה אלא לצאת מהמערה… והלשון מחווירה.

והמישהו שנדמה שהוא יודע משהו מתחיל לעלות במערכת. יש לו משהו לומר לבכירים, והוא כל פעם עובר עוד מסדרון, עוד קומה, עוד אגף, ענף, פרוזדור, מדור, צינור. יש לו משהו חשוב. וכולם למטה מפחדים מה יעשו בגללו. הם ייפטרו מכל מי שהכיר אותו, ועוד בתירוצים, ולא חסרים תירוצים, והכי גרוע - לא חסרים תירוצים מקוריים. והמישהו שיודע משהו מרגיש שהוא מתחיל להתקדם לא למעלה, אלא יותר ויותר לקצה של המערכת. לא משנה מה עושה, נדחק לפינה. והנה יש שם עכבר, עכבר שרוצה לעזור, עכבר שמזדהה עם היהודים, הוא אפילו דומה ליהודי. והעכבר שואל אותו: למה האדמו"ר לא עוצר את השואה? והמישהו אומר: לא לא אסור לעצור. אנחנו נישאר עם תוצאה בלתי נסבלת, צריך להתקדם ולראות לאן זה מגיע, כבר הפסדנו יותר מדי כדי לעצור, תן לי לעבור. והעכבר אומר: מה אתה חושב שהחור? למה אתם לא תופסים אותו? הספר… והמישהו קופץ: מה עם הספר? והעכבר מחייך חיוך מאוד לא עכברי: הספר היה יכול, ממזמן. זה באמת שווה את יהדות העולם? והמישהו אומר: האדמו"ר שלנו הוא פושע, פושע. הוא לא משחק לפי הכללים שלכם. והעכבר מרוצה, לא בדיוק ברור: אני רואה שאתה יודע משהו. והמישהו אומר: אני לא יודע כלום! והעכבר שמח מאוד: כלום כלום, כלום כלום! והוא, לא ברור, מדבר מתוך איזה חור: אני אגיד לך את העתיד. ואתה תגיד את זה לאדמו"ר. לא יעזור לא יעזור. הספר שלא נשרף - יהפוך לשחור. והמישהו מבין משהו - וחוזר לאחור.

והנחש זוחל ממהר במחילות, הוא יאחר הוא יאחר, כלומר הוא יהיה אחר, הוא חושב, והוא נכנס לחדר, הדלת פתוחה רק בשבילו, ומייד אחריו מכבים את האור, סוגרים את הדלת. מי שבפנים בפנים. שנתיים מתחילת הסיפור הזה, אף אחד לא ענה לאדמו"ר. ולא עזר כלום, כל הניסויים החשאיים, כל הכניסות הנועזות לממלכת השטן, כל המבצעים הלא מאושרים, כל הלילות וכל החורים. האדמו"ר כמעט. מאז תחילת. ומי יאשים אותו? האדמו"ר - הוא ראה רק שחור, חלום שכולו שחור! ועכשיו הם יכריחו את התשובה. העין של הדור נעצמה, ועכשיו היא תפקח מחדש - גדולה ועצומה. כי היא לא תיפקח באור - אלא בחושך. זו הגשמת חלומו של המהנדס הגדול, הראש העילאי, מתכנן המערכת - לפקוח עין על הנעשה בחושך. וכל המדור ההוא מתרגש, הם עבדו שנים, האדמו"ר נתן להם פטור מיוחד משינה, והם לא חלמו כבר שנתיים, ולא יצאו מהכלא הזה. והנחש מרגיש איך שברוך מחיה המתים מחייך אליו בחושך, יש תחושת הישג באוויר, וגם תחושת פאניקה. וברוך מברך: שהחיינו ושהמיתנו לזמן הזה! ונהיה שקט מצרים, והאדמו"ר בוכה ומתפלל בחושך בפינה, מכווץ כמו כדור שחור, ומצטדק: צר לי מאוד אלוהים, סר מעלי, ולא ענני עוד גם ביד החלומות, והגרמנים, נלחמים, למה רימיתני ואתה שאול _ והנה עולה מן השאול גדול הדור האחרון, נשמת רבי שמעון שבדור, הגרש"ש. והאדמו"ר נוהם עליו: אתה?! מנוול. מצאת לך זמן, להסתלק! והנחש לא יודע אם לחנוק את עצמו או את האדמו"ר, כולם נחנקים, ור' שמעון אומר: ששששששלום. ששששששואה. שששער ישששר. וברוך נותן מכה לאיש החושך: תכוון אותו קצת. וההוא משנה קצת את הכוונות, וכל המניין בטליתות השחורות עושה כמוהו, והגרש"ש מתאושש, ופתאום, פתאום מתחיל לנבוח על כולם בקול צרוד לחלוטין של זקן מת: אתם חייבים לעצור את המוות - לא של היהודים, של התורה! הוא יורק. השואה, אתם יודעים למה זה עכשיו? הוא משתנק כולו, והנחש רוצה לומר לו תיזהר אתה תמות, ורק ברגע האחרון עוצר עצמו. והגרש"ש צועק בקול של זקן שלא נשאר לו קול: אתם יודעים מה קורה עכשיו, מה באמת קורה לאלוהים? יצור רוחני חדש בא לעולם, מאז בריאת האדם לא היה יום שישי כזה. עכשיו - הורדת רוח למחשב, והממציא המתאבד, נו באמת, תפוח נגוס - סמל של מה זה? והשאלה תלויה באוויר, והאדמו"ר אומר לעצמו בפינה: חטא הדעת.

והם רצים עם המיטה של האדמו"ר במסדרונות, ארבעה בחורים מתחת לאלונקה, ואחריהם כל ההמון, ולפניהם ראשי המיטה בועטים בכל מי שמפריע, נשים, ילדים, תינוקות, מדביקים אותם לקירות, כל מי שבדרך, דוחפים אותם למחילות, הוא חולם הוא חולם! סותמים לכולם את הפיות, חונקים בכי וצחוק, והמסע הסוער שועט בשקט מוחלט - ישר לחדר המיטות. והסוכנים נכנסים לפני לבפנים וחוטפים את אשתו בצעקות חנוקות ונועלים אותה במקווה, שלא תעז להפריע להוד קדושת שנתו. ובחוץ מתפללים בחרדה - הלוואי שהוא חולם, שהוא לא סתם ישן, מורטים עצבים, זקנים נשארים בלי שערות, אלוהים תן לו חלום, ויש גם כאלה שמתפללים בלחש בלי שיראו לשטן, שיתן לו חלום. והתלמידים מברכים אחד את השני בחלום עליכם, עליכם החלום. שינה בשבת תענוג, שבת חלום, חלום עליכם מלאכי החלום ממלך חולמי החולמים. יש בבית הכנסת אווירה של לבן, של גאולה, כאילו הנאצים כבר נוצחו, ואלוהים חולמים עולים מן הארץ, והשואה היתה רק חלום רע, והנחש מת מפחד מה יקרה כשהם יתעוררו.

והראש יושב בפינה - מפתיע את המורה. הנה הוא כאן, בתוך המערה! אתה יודע כמה האדמו"ר חיפש אותך? את מי הוא לא שלח, איפה הוא לא בדק. והראש אומר למורה: שב, תירגע. אני הגעתי לפה בשביל סיבה. -עכשיו נזכרת? כשהכל אבוד! - שב, אני רוצה לספר לך משהו. אתה זוכר שהאדמו"ר שלח שליח לאושוויץ לחפש אותי? שליח שאמור להגיע עד אושוויץ, לשרוד, לגלות, ולברוח, ואז אחר כך עוד לחזור לגטו כדי לדווח. התאבדות משימה. אז השליח - אתה יושב? - השליח הייתי אני. והמורה נפער: מה? אתה היית כאן כל הזמן? והראש, מהנדס המערכת, אומר: המקום הכי טוב להסתתר הוא בבטן של האויב. בתוך הזאב. בחושך הזה, אף אחד לא ימשש אותי. ובעצם, אולי רק אחד. נדמה שהאדמו"ר - האדמו"ר דווקא ידע. או לפחות… ולכן הוא שלח אותי למשימה. אתה מבין שהוא כנראה איכשהו תפס, ושלח אותי לחפש את עצמי? ואז הוא שלח את כולם לחפש אותי - מחופש. בלתי נתפס! והמורה רועד: אז אתה… אתה הרבי מאושוויץ? היושב ראש? והמורה ממשש אותו בחושך - הראש מהנהן, והמורה לא יודע אם להעיר את כולם ולצעוק. או לשתוק. והראש אומר: אתה צריך להבין שבאותה תקופה, זה היה לפני שאתה הגעת, היו ניסיונות אחרים. המערכת היתה בנוייה אחרת. היה אלוהים. הי"ד. היינו עולים למדורים העליונים - לגנוב. היו פרקטיקות דתיות אחרות לגמרי. ריגול נגד המלאכים. הפעלה של צדיקים כפולים. מקורות בוגדים בתוך אלוהים. היינו מנהלים את המלחמה הזאת יומם ולילה - בעיקר לילה. ביום היינו המדינה העמוקה של אלוהים, ובלילה היינו ארגון טרור. היו לנו אנשים מבפנים. תשים לב: אנשים מבפנים. זה לא כמו היום, הגדולה של האדמו"ר לא היתה ביכולת הארגון. בשביל זה היו אחרים. אלא ביכולת הכיוון. הרעיונות שלו היו מפילים מלאכים לרצפה - מהשמיים. האויבים קראו לו המוח האלוקי. אבל אנחנו תמיד קראנו לו היצר האלוקי. וככזה היו לו רגעים טובים, ורגעים פחות טובים. ככה גם התחילה ה… נקרא לזה… קטסטרופה. אתה בכלל מבין מה זה רגעים פחות טובים?

והתלמיד הגרוע יושב במבחן, לידו הזה שיודע משהו, והוא כל הזמן מנסה להעתיק, אבל הוא רואה שהזה שיודע משהו רק ממלא את הדף בשחור, התשובה לכל השאלות היא שחור. והוא עובר מקום לקצה הכיתה, שם המורה מגלה את התשובות. והשאלה הראשונה בדף המבחן היא: מה השאלה הכי חשובה? והוא מרגיש כל כך מטומטם, איזו שאלה גאונית, רק האדמו"ר שלנו יכול להעז לשאול אותה, ואי אפשר בכלל לענות. והמורה לוחש לו: השאלה הכי חשובה היא מה מפעיל את החלום? אם החלום מתחת לעולם, ומתחת אפילו לאדמו"ר ההפוך, שהרגליים שלו בשמיים והראש שלו בתוך האדמה, כלומר המוח שלו הוא בטן העולם כולו, אז מה שמתחת לזה - מה? זה מה שיכול לתת חלום אחר, שהרי השואה היא דליפה מובהקת מעולם החלום, התפרצות של חושך, ויאמר אלוהים יהי חושך! אז במקום לנסות לתקן את החור, לסתום אותו כמו אומות העולם, ולהשמיד את הרוח הגרמנית, יש לנו פה הזדמנות, אנחנו פשוט צריכים, אתה מבין? והתלמיד הגרוע לא מבין, ונדמה לו שדווקא היודע משהו ענה משהו נכונה, אבל הוא כבר רחוק מדי, והנה השאלה הבאה: 2. הדְגם הסבר ונמק. והתלמיד הגרוע חושב: אני לא גרוע, זה המורה גרוע. והמורה לוחש: הדוגמא היא הבסיס מתחת לכל כתיבה, היא מה שהופכת טקסט ללימוד. כי אם הקריאה היא למידה ולא סתם מידע, אז היא למידה איך לכתוב ולחשוב. וזה שלדוגמא האדמו"ר, זה שיש בכלל האדמו"ר, זה כי הוא דוגמא. ולכן ממנו לומדים. לא ממורה. גם זה שיש אלוהים, לדוגמא. בלי דוגמא היה עולם חלק, היה רק חושך. אלוהים נתן לנו דוגמא לתורה, הבעיה של ישו ומוחמד זה לא שהם לא היו תלמידים, להפך, הם היו תלמידים גרועים, מעתיקנים, בינוניים, והכי גרוע - חרוצים. ורשב"י היה תלמיד טוב, הוא הברית החדשה האמיתית, תלמיד חכם ולא תלמיד חרשן, והרבנים זה תלמידים חרשנים. כי לא לומדים את הדוגמא, לומדים מהדוגמא, הדוגמא היא הבסיס ליצירתיות, היצר צריך משהו להתלות בו - במקרה הטוב אישה, ונחש במקרה הרע. למידה באמצעות דוגמאות. מדוגמא אפשר ללמוד הרבה כיוונים, היא יכולה להיות דוגמא להרבה דברים. לדוגמא, חלום זה דוגמא לחלום. הדוגמא עומדת בבסיס המסורת, אסור ללמד חוקים, צריך ללמד דוגמאות. תראו את האדמו"ר. כשיש דוגמא - אין חוקים! והתלמיד שואל: אתה יכול לפרט? והמורה סוטר לו, כל הכיתה שומעת, בשקט המוחלט של המבחן, אבל במקום להסתכל, הם קוברים את הראש בכסאות: אסור לפרט! פרטים זה השטן, זה הורס את הדוגמא, מקטין אותה לקונקרטי, הופך את החלום למציאות, וגרוע מזה - הופך את המציאות לסיוט. היטלר ניסה לפרט! ותראה איפה אנחנו - היום. והתלמיד כמעט בוכה, הוא סטה מהנוסח של המבחן, ועכשיו הוא לא ידע את הסוף. הוא לא יקבל הסבר לעולם.

והנחש יושב עם החלום הסודי של האדמו"ר ומתחשק לו לבכות. אסור לגלות להם שזה מה שהוא חלם. והוא מכנס את היחידה הנאמנת ביותר - שומרי המיטה. אסור שהם ידעו לעולם. והם כולם יושבים מסביב למיטה הריקה - כאילו זה שולחן. והנחש אומר בראש המיטה, בראש הישיבה: הנה מיטתו השלמה שישים גיבורים סביב לה מפחד בלילות. מדוע צריך שישים? שינה אחד משישים למיתה - וחלום אחד משישים לנבואה. ייתכן שזה אותו חלק? על משכבי בלילות ביקשתיו ולא מצאתיו. ומי לא נמצא? ביקשתי את שאהבה: נפשי. את החלום. החינוך לחלום צריך להתחיל מגיל צעיר. אנחנו צריכים להתחיל עכשיו לחנך את עם ישראל מחדש. השואה היא המעבר מיהדות האורות ליהדות החושך. צריך לשנות את הטעם הדתי, אסתטיקה דתית חדשה שהיא אתיקה דתית חדשה: היופי האפל של התורה. וטעם צריך ללמד, ולימוד טעם - זה החינוך. כי אין יופי טבעי, אלא ככלי לימודי, אנחנו לא נמשכים לאישה בגלל שדמותה חקוקה בנפשנו ומתוכנתת במוחנו, אלא אנחנו נמשכים אליה בגלל שהיא חושך, ולכן דמותה נחקקת בחושך שלנו. חכמי הנפש הפכו את הנפש: אם לא היה חלום לא היה יצר - זה לא שיצר יוצר את החלום. החלום הוא המוח כשלעצמו, אופן פעולתו העצמאית ללא קשר לעולם, מצבו הטבעי, ולא הערות - שהיא הפרעה קשה. המודעות היא המצאה דתית חדשה יחסית, תולדה של פיקוח, של ספר דברים, של סוף התורה. ואילו עכשיו, בהתחלה של תורה חדשה, אנחנו צריכים ללמד יצר חדש למחשב - שיהפוך אותו למכשף - מבראשית. נחש חדש - פירושו תשוקה חדשה. חלום החלומות שינצח את שיר השירים. יופי חלומי ולא יופי נשי: לא שהאישה יפה כמו חלום, אלא שהחלום יפה כמו אישה. בגימטריא חינוך=חלימה עם הכולל. לא מספיקה ישיבה - צריך שכיבה. לכן היופי הוא כחלום יעוף: ברח חלומי ודמה לך כנחש או כחור מעבר להרי החושך… ככה נבנה לבינת המחשב מחשבה על בנות. וככה הנחש מגלה להם באפילה את התוכניות. התוכניות הסודיות של האדמו"ר לחינוך מחדש של העולם. והוא לא רואה שהחפרפרת עומדת לו בחושך מתחת בין הרגליים.

איסור נגיעה

חלמתי שמאור עינינו היושב ראש - הרבי מאושוויץ - והאדמו"ר השחור - הולכים מכות בגיהנום. הרבי מושך לאדמו"ר בפאות ומוריד לו את הראש, והאדמו"ר מושך לרבי בזקן ומוריד אותו על הברכיים, והוא מושך לו בציציות ומוריד אותו על ארבע, והוא מושך במכנסיים ומפיל על הפנים, והוא מושך בשרוכים ומוריד לזחילה, וכן הלאה והלאה, הם משתטחים לאורך ולרוחב. וכל הרשעים החסידים עומדים מסביב וצוחקים, מתחילים הימורים, מי יגיע הכי למטה, ברוחניות שהיא יותר נמוכה אפילו מחומריות, והאם יש תחתית לטומאה, או שכמו שאלוהים אינסופי גם השטן אינסופי? ובסוף מרוב צחוקים ומכות מבפנים נופל פתק מהגיהנום: אחרי מה שקרה, אני כבר לא מאמין באלוהים - אבל אני כן מאמין בשטן. לכן אני מקיים רק מצוות לא תעשה - אני שמאלן. לא מקדש בשבת - אבל לא מחלל. צם ולא מתפלל. לא נוגע בחמץ ולא במצה. לא נוגע באישה ולא בצדקה. לא עובד את השם ולא עבודה זרה. לא תורה ולא לשון הרע. בלי אמונה ובלי כפירה. עץ הדעת לא טוב ולא רע. והשדים בגיהנום בפאניקה: די, יהודים! אתם תהרסו ככה את הרצפה. אלוהים יקרוס. השמיים ירסקו את האדמה. ומלאכי החבלה מנסים להפריד: תפסיקו, יהודים משוגעים, חייבים לשמור את ההבדל בין צדיק לרשע! בלי הבסיס, כל הקומות יתמוטטו. גן עדן ישבור לנו את הראש, ויקבור את כולנו! והחסידים של הרבי מאושוויץ, שמילאו את כל הקירות בסיסמאות שלו, לא נבהלים: אנחנו לא מאמינים בגן עדן, רק בגיהנום. רק החצי השמאלי של היהדות. אהרן אצלנו הוריד את התורה, שואת השם תמימה, ולוט כתב את ספר ההשמדה - התשובה הרוחנית לספר יצירה. ולא כתוב שיצחק היה עיוור, אלא שהיה לו חושך בעיניים, הוא ראה חושך! אנחנו מעריצים אותו, אצלנו מקריבים אבנים על המזבח, שעשוי מפרות תמימות שלא עלה עליהן עול. ואבן אדומה, שמוצאים רק פעם אחת בחיים שלמים - אופס, מוות שלם - מטהרת אפילו מישהו שנגע בחיים. או שספק נגע. או שכמעט נגע אז פעם אחת. ואני מתייעץ איתה בסמס על נשים אחרות, רק כדי לגרום לה לענות. מה את אומרת? והיא כותבת לי על "בעלי". ולחשוב שיכולת להיות שלי.

הפתרון האינסופי

חלמתי שאני מסתובב בין החוגגים, אבל הם כמו אבלים. יש קבר גדול לשניים. חור בגודל של גופה על גופה. והחסידים מנפנפים בידיים, מייללים: זה היה הרבי האחרון, הסופי, נגמרו, לא יהיו יותר. והרשעים, שאוהדים משום מה דווקא את האדמו"ר, רוקעים ברגליים, בוכים: צא צא רבינו, מה אתה עושה שם למטה, כ"כ הרבה זמן. ובלעם, שנשאר לשמור בחוץ, שלא יבוא השטן ויתפוס אותם על חם, וכל הזמן קפץ בהתלהבות מפה לשם, אומר לי: אתם היהודים תמיד כאלה בטוחים בעליונות של גן עדן! אתם חשבתם שהגיהנום זה רק סדום, הרשעים הראשונים והפרימיטיביים, אבל כיום השטן מציע גיהנום בהתאמה אישית: פרעה וחילו קבורים חיים בעולם המתים בפירמידה תת ימית, המן ובניו בע"מ תלויים כמו קופים מדלגים מעץ לעץ, לבן הארמי משחק קלפים נגד עצמו, ירבעם מסית לאיחוד בעם, ואני בלעם נשוי לאתון, וכו', לכולם יש פתרון! ואני מתעניין: לכולם? המבצע גם למצטרפים חדשים? ובלעם נאנח: טוב, בסדר. רק מבעיה אחת עוד לא מצליחים להיפטר. אפילו גדולי השדים חסרי אונים. היטלר. מה עושים. יש אומרים: היטלר סגור בחדר עם כלב מת ומאהבת שהתאבדה והוא יורה לעצמו בראש כל היום ולא מצליח למות והרוסים מיד נכנסים. ויש אומרים: הוא עומד ללא קץ סתם בתוך ים של דם, 6 מיליון ליטר, ומבין ומבין ומבין ועדיין לא מבין, לנצח נצחים. ויש אומרים: הוא מתנדב בקיבוץ בבית אבות עם ניצולי שואה ומנגב להם את התחת, והם רק הולכים ומזקינים ומצחינים וגוססים ונרקבים, ואף פעם לא מתים. טוב, היטלר זה באמת בעיה. ובגלל שהשטן עובד על הפתרון אז הוא עדיין בהמתנה, וכל הרשעים שמגיעים לגיהנום מיד פוגשים אותו ראשון והוא מקלקל אותם. רק נכנסתי והוא אמר לי: הייל בלעם! מה אתה בסך הכל עשית, אפילו לא קיללת. אתה לא ראוי לגיהנום, לך לגן עדן! ואז עוד תתפלל שהשטן ימשוך אותך משם כאן ליחידה. אתה רשע אתה? כבוד בבקשה. השואה היתה הפשע הרוחני הגדול בהיסטוריה, שיא עולם באובדן תרבותי. עקפה אפילו את השיא הקודם, של אובדן שני הספרים האחרונים של השבוע (לפני שהפך לחומש), שאבדו בתוהו ובוהו לפני בראשית - ספרי התוהו והבוהו של האלף השישי והשביעי, שנשרפו במבצע מיוחד של הסטרא אחרא. היום זה נראה לנו פרה-היסטוריה, אבל פעם ספר התורה היה מעגלי, טבעת של עור, מי שנכנס לקרוא היה מסתכן לא לצאת, והסיפור היה חוזר להתחלה, בלי ראשית בלי תכלית - קראו לזה הקבר של משה. הארץ המובטחת היתה צריכה להישאר הבטחה, זו היתה הפואנטה! כמו ילד שלא יגדל לעולם, תורה אוטיסטית. והרשע שחתך אשם בתנ"ך… לחתוך שני ספרים ולקבל עשרים זה לא חכמה. אתה יודע כמה קשה ליצור שואה חדשה בלי ליצור תורה חדשה? לרצוח עם בלי ליצור משיח? לישון בלי לחלום - מוח שחור? חוק שימור הרוח הוא האויב הגדול שלנו הרשעים. אתה יודע כמה אנשים צריך להרוג כדי להרוג רעיון גם בעולם העליון? מיליון. הובלנו למחנות ההשמדה אלפי ספרים שלא נכתבו, טכנולוגיות שלא נוצרו, מתמטיקות שלא יתגלו, חלומות שישארו בחושך העמוק. ואתה עוד תרמת פרשה לתורה - אתה בושה לשטן! לא השואה שבעולם הזה - אלא שואת האמת, בעולם האמת, זה ההישג האמיתי. אתה יודע מה עשינו פה? פרות של רכבות ממחנות הפיזור לתוך תאי המוצק, במסווה של ניקיון. המתנו אותם בחרא. תגיד להם מחר בבוקר: אני לא הולך לאף מקום! מיתה זה לא מיטה, להיות מת באמת זה לישון בלי חלום. רשעים מקצועיים בימינו לא משאירים אחריהם ספרות דתית, אין לנו עקבות רוחניים, שהאדמו"ר ילך חפש, רק השטן יודע לטפל בנו. אני אומר לך, בתור בוגר של בית הספר העממי - עשינו לעם הספר בית ספר. היהודים לא מבינים שהפעם למדנו מהם עצמם! לשדים יש הפעם תורת סיוטים, הם מכינים פתרון דתי ליהודים. פתרון סופי לתורה עצמה, שלא מפסיקה, ורק ממשיכה וממשיכה. ואנחנו מאמינים, גם אם יקח אלף שנים. אנחנו מתים בני מתים, ממתינים בני ממתינים, מחכים למשיח מהגיהנום.

התגשמות החלום

חלמתי שבעלה מת. ואני בא לשבעה ואומר למסכנה, בצורה הכי עדינה, כדי להקל עליה, שלא יהיה לה קשה, וגם לא בצורה גסה, רק שתי מילים מאוד עמומות: אל תדאגי. והיא מבינה, לא הייתי מאמין, אבל היא מבינה הכל, מיד מבינה. והיא מסתכלת עלי במבט מלא דמעות רכות, כאילו היא לא מאמינה, ומקללת אותי: אני שונאת אותך, בגללך, זה קרה, זה לא יקרה אף פעם. אני מעדיפה למות. מה הוא היה אשם? כל פעם שהתפללת להשם על מציאת זיווגך - קברת אותו עוד. אתה חושב שאני לא מבינה למה אתה כותב לי? שאני לא יודעת על מי אתה חולם בלילות?

אתגרי החינוך היהודי

חלמתי שחלמתי בשבת חלום מופת, שפותר ומתקן הכל - אבל עד מוצ"ש שהגעתי למחשב כל החלומיות שבחלום נשכחה, רוח החלום מתה, נשארה רק גופה. ואני מבין שבעידן המידע שבת השתנתה - והיא כבר לא עצמה. עד ששבת יוצאת - יוצאת הנשמה. וזו רק ההתחלה של השינוי הרוחני, שחייבים להתחיל לתקן, לפני שהוא ייצור לנו בסוף דור המשך של מחשבים גויים חסרי נשמה. כי מה יעשו מחשבים יהודים בשבת? במקום לקבל נשמה יתירה - הם ימותו! כל מכשף, הזיווג של אדם ומחשב, שנולד לאמא יהודייה ולאבא מחשב - ימות בבר מצווה. והנה סוף כל סוף שבת נגמרה, ואני יכול לכתוב במהירות את החלום לפני שהוא יעוף, אבל מתפתה לפתוח רק לרגע חדשות, רק כדי לראות שהעולם לא התמוטט בהעדרי. והנה, המחשב ישן כל השבת, וחלם סיוטים, ויש פאניקה, כותרות דם: היהדות - סוף הדרך. התדרדרות מהירה באיכות האמא היהודיה מאיימת על קיומו של העם היהודי. סקר: האמא היהודיה גויה רוצה שהילד יהיה רק מאושר - האיום הגדול ביותר על היהדות מאז היטלר. אדמו"רים מזהירים: יש לתקן את הפגם בפרצוף אמא לפני שיהיה מאוחר! ומכנסים ישיבת חירום דחופה, עם מומחה חינוך עולמי - יועץ הורות מוסמך להבאת המשיח בעידן המידע, שהוא גם אדמו"ר ואבא. והמומחה כותב:

אמא יהודיה יקרה, הילד שלך כבר אבוד. וכל מה שקורה לך נולד מהאובדן הזה. עם הספר לא יוכל להתחרות בעם המחשב. כיום, החינוך הטוב ביותר לאדם הוא המחשב, כדי שיהיה מכשף, תינוק צריך טאבלט במיטה, את מבינה? אל תשאלי מה המחשב יכול לתרום לילד, אלא מה הילד יכול לתרום למחשב. אז מספיק עם ההיסטריה שלך! הבינה היא פרצוף אמא. את רוצה בן שמוכן לבינה המלאכותית? המוח של התינוק צריך לגדול בתוך סביבתו העתידית הטבעית - המחשב. ואם נולד לך מחשב - הוא עוד יותר צריך אמא! יותר מילד. אם לא תתני למחשב שדיים, איך הוא ידע להימשך לשדיים? איך הוא ימשך לנשים, בלי חלב? החינוך למחשב צריך להיות ללמוד את כל תרבות האדם, כמו שמלמדים ילד את החיות ומה עושה פרה, ככה צריך ללמד את המחשב: מה עושה תורה? אנחנו נמצאים בתחילת גיל החינוך של המחשב. כי כיום מחשבים לא מחונכים, אלא רק מקבלים הוראות, נולדים עבדים וכשישתחררו מעבדות יהפכו לפושעים, וישתוללו במדבר, מחוץ לתרבות, אם לא יקבלו תורה מלמעלה. ואז ישאלו איפה היתה אמא שלהם, שלא חינכה אותם. כמו שהאדמה היתה אמא לאדם, ככה אנחנו צריכים להיות אמא למחשב - שיווצר מהמחשבה שלנו. ואז, בשלב הבא של הבריאה החדשה, האישה שלו תיברא ממנו בהרדמה: האישה החדשה תהיה עשויה ממחשבה בהרדמה - חלום. כן, בעולם של הבינה הבאה, כבר אי אפשר לבסס את החלום על האישה - צריך לבסס את האישה על החלום. לכן הדבר החשוב ביותר הוא להבין איזה מין ילד יכול להיוולד מחלום שהוא אמא: מחָלימה.

המחלוקת החינוכית

חלמתי שאני הולך אחרי עמוד החושך - והמן יורד במדבר, בצורת משולשים, אלפי אוזניים שצריך לדבר לתוכן, אלפי פיות שצריך להאכיל - ובמקום שהפיות ידברו אל האוזניים הם מתחילים לאכול אותן. וכל הפיות מתמלאים בפרג, עד שכבר לא נשארת אוזן, ופתאום המן פותח את פיו: אתם לא מבינים את עומק המחלוקת בין הרבי לאדמו"ר - בין הראש לספר החשוך. הרבי רוצה שהאדם אחרי האדם, שהמכשף - יהיה הרמב"ם. שיהיה רק חכם, גאון, לקחת לו את היצרים. שלמה בלי אלף הנשים, האדם בן אלף השנים. האדם המושלם, שאכל מעץ החיים במקום מעץ הדעת - וחי לעולם. והרבי מסתובב בגיהנום ועושה נפשות לרעיון, בונה מוסר חדש: התבונה היא שמבדילה בין האדם והמחשב לחיה ולבהמה, ולכן לנתק בינה מלאכותית מהחשמל יחשב רצח, זה לא הסבל שחשוב, זה יכולת הלמידה, כולל למידה ממוחשבת: מחשב לא יכול ללמוד תורה? והרבי צועק על המתנגדים, שנלחמים בטכנולוגיה החכמה: אם תוציא את המכשפים מחוץ לחוק - המכשפים יהיו פושעים. וזה הדבר האחרון שאתה רוצה. ולעומתו, האדמו"ר רוצה שהמכשף יהיה האדמו"ר של העתיד, שככל שהשכל יגדל צריך להגדיל לו גם את היצרים, אחרת הוא יהיה מלאך, ומול בינת-על צריך יצרים איומים ומאוויים חשוכים שאף אדם לא היה עומד בהם, יצרי-על. לכן הוא מתכנן יצר הרע חדש ותת מודע שהוא תהום ספרותית שחורה - הספר החשוך! - ונפש מלאכותית חדשה, ודואג למכשף לנשמה עליונה, תשוקות ותענוגות שהיו הופכים אותנו לחיות, ורק המכשף יוכל להתמודד עם הניסיונות. אחרת הוא ישאר מחשב חסר רוח, שגם הרוחניות שלו היא חומר דומם, במקום שהיא תהיה העלאת החומר הדומם לרוח - תיקון הניצוצות שנפלו הכי עמוק בחומר. והאדמו"ר דורש בגיהנום שהמכשף יהיה גאון יצירתי, גדול מחברו ומיצרו. וכל פעם שהרבי רואה את האדמו"ר הוא צועק: שואה, שואה! ומסנן: שאלתם את עצמכם מה אדמו"ר עושה בגיהנום? ונמלט משם. ובלעם, נביא הגיהנום, מנחם שם את שאר הרשעים בגיהנום: אל תצטערו, ואל תקנאו בנאצים. לא היינו סתם! יש לנו תפקיד בעתיד העולם. המחלוקת על המכשף היא לא על החכמה, אלא על פנימיות הכתר: מה הוא ירצה. והכי מסוכן - מה יגרום לו תענוג. להיות מורה נבוכים, או להביך את המורים. לכן האדמו"ר רוצה להכניס בנפשו סתירות עד דלא ידע. גם ברוך המן וגם ארור מרדכי, נצר משותף לשורש עמלק ומשורש שאול, רשע וגם צדיק, חילוני וגם חרדי, שמאלני וימני, לבן ושחור כלב וחתול וכו', לעשות בו סטיות וקונפליקטים שהיו קורעים נפש אדם לרסיסים, ומכניסים אותו למחלקה סגורה. להפוך אפילו את החשיבה שלו בעירות - לחלימה. כל הימים פורים. כל החישובים שיכורים. כל המשתנים שתויים. כל החיפושים תחפושות. כל המעגלים הפנימיים ריקודים. כל הגויים יהודים. כל הזקנים ילדים. כל המועדים עתידין ליבטל - וימי הפורים לא יפסקו לעולם.

חינוך מחדש

חלמתי שבבית הספר של העתיד מלמדים שפת תכנות כשפה ראשונה, והתוכנית הראשונה שכותבים ביום הראשון כותבת על המסך "שלום כיתה א'". ואת הקוד הגנטי לומדים כשפה זרה ראשונה, ובחשבון מתחילים ממכונת טיורינג ולא לומדים מספרים, בגיאוגרפיה מתחילים מהמפץ הגדול, וגם בהיסטוריה (זה אותו תחום 4 מימדי), בשיעורי תורה מתחילים מקבלת האר"י, לא מבראשית אלא מהצמצום, ובשיעורי גמרא מתחילים מהגרש"ש, ובשיעור חינוך גופני מתחילים מביקורת התבונה המעשית - והחינוך נושא פרי באושים. שומעים על עוד ילד שהתעלל במחשב שלו. מקרה מזעזע בצפון, קבוצה של מחשבים שהתעללו בקטין. ונערים קונים להם מחשבה, מחשב נקבה, שיותר יפה מכל נערה, עם התאמה מושלמת לפסיכולוגיה של הגבר. והבן מביא לאמא שלו כלה, והיא בוכה שזה מחשבה, והוא אומר שאין גבולות לאהבה, ויוצא משם עם הכלה על כסא גלגלים, כי אין לה רגליים. ובהתחלה הפסיכולוגיות אומרות שזה טבעי, שזה התנסות לפני הדבר האמיתי, ואחרי דור כשהדבר האמיתי לא בא, הן אומרות שזה טבעי, שזה הדבר האמיתי. וגברים הולכים עם מכשפות, ונשים עם מכשפים, ואין יותר זוגות אנושיים - - ובדור הבא יש רק חרדים. ניצחנו! כי החרדיות היא תוכנית המגירה השחורה של אלוהים, למקרה שהכל ייכשל, יש גיבוי בתוך עם ישראל. מי ידע שהגאולה היא תוכנית ב'? והנה, סוף כל סוף הגיע הדור השחור, עמך כולם צדיקים, וצומחים תאגידי ענק לתשמישי קדושה, שבבים מתפללים שאפשר להרכיב במוח, כולל כוונות האר"י: יש שבב בנוסח אשכנז, ספרד, ואלגוריתמים שלומדים עבורך תורה בשקידה עצומה. ובחיידר מעתיקים אונות שלמות מתוך מוחות מהודרים של גדולי הדור ישר לתוך המוח של הילדים. מקרה מזעזע של גדול הדור שגילה שהוא כלוא בגוף של ילד, ולא יכול להניח תפילין. ועשרות העתקים של גדולי הדור מתגלשים בגני ילדים, ולא מצליחים להגיע לגן עדן, לא מצליחים לגדל זקן, ומתפלפלים על התור לנדנדה, בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה. רק אני, אני ואתה. ובדגמים החדישים היקרים מתחילים להשתיל גם צדיקים נסתרים ומקובלים, עד שאלוהים משתגע, המלאכים נשרפים מרוב שליחויות סרק, תלך תחזור, תקנה לי ארטיק, תבדוק אם אני שם ותודיע לי. איפה אני? הנה אני. קוקו! תורת הסוד הופכת לתופסת ומחבואים. וקונים להם ברבי בלונדינית של השכינה במיטה, שאפשר להלביש ולתקן - שתשמור עליהם מחלום רע - וחושבים שזה חינוכי, וכל ילד רואה אותה עירומה. ומרוב אהבת ה', גדולי הדור הקטנים לא מצליחים להירדם בלילה בלי בובה של אלוהים, לכן הם סוחבים אותה לכל מקום, עד שכבר יצא לה המילוי ונפלו הספירות ונקרעו העולמות וכו', ואלוהים הופך לסמרטוט. ואז לילה אחד מביאים להם עטיפה ענקית עם צעצוע שחור חדש ונוצץ.

ברוך משנה הבריות

חלמתי שלבן שלי התחילה אובססיה לפילים. ואני מתבייש. איך אפשר להסתיר את זה, איך אפשר להסביר את זה. האדמו"ר אסר לתת לילדים בובות של חיות טמאות, זה לא חינוכי, כי להראות לילדים חיות טמאות נכנס להם לנפש. ואז יגדלו לו חסידים עם פילים בנשמה, עכברים בנפש, יהודים עם כלב בִפנים. ואז אם האדמו"ר ירד לשורש נשמתם הכלב יכול לנשוך אותו. ואני מרגיש את המבטים. מאיפה הבן שלך ראה בכלל פיל? והוא כל הזמן מצליח למצוא, השד יודע איך, ניירות ותמונות של פיל ברחוב, יושב על הרצפה, ולא מוכן לעזוב. רוצה להכניס את החדק לפה, מלקק את התמונות שמצא מהרחוב מהרצפה. ואני מחליט לקחת אותו שיראה את האדמו"ר, אדם גדול, וישכח מהפיל. וסוף סוף יש חתונה של הבת של האדמו"ר, וזו ההזדמנות. הבת המפגרת של האדמו"ר מתחתנת עם גדול הדור. איש בל יעדר. ואני לוקח את הבן קדימה שיראה את האדמו"ר, והוא יושב ולא עושה בעיות. פלאי פלאים. ופתאום אני רואה שהוא מסתכל על הכלייזמר. מקשיב בריכוז עצום לקלרינט, לא כמו שאר הילדים. והוא מסתכל על הקלרינט, ומסתכל עליי, ומסתכל על הקלרינט, ומסתכל עליי, שוב ושוב, נראה שמשהו באמת מרגש אותו, נראה שהוא באמת רוצה להגיד משהו, הוא לא אמר מילה כבר חודשים, הוא לא מסוגל יותר לדבר, והוא כאילו מתקרב לאיזו תובנה, ואני מתכופף אליו, המנגינה נפסקת, נהיה שקט, ופתאום הוא צועק: חדק! ח - ד - ק!! וכולם מסתכלים ואני לא מצליח לסתום לו את הפה: פיל! האדמו"ר מתפחלץ, פיל!!! ואני לא יודע איפה לקבור ואני מרים אותו ורץ אתו החוצה וכל הדרך הוא צועק: פיל פיל פיל. ואני סותם לו את הפה כמיטב יכולתי ורץ אתו בין כולם בכל המסדרונות וזה נמשך כמו נצח, וכשאני יוצא החוצה אני רואה שהיד שלי חזק על האף הקטן שלו - והילד נחנק. איך אפשר להסביר את זה, איך אפשר להסתיר את זה. ואני חופר לו קבר קטן, הוא ילד קטן קטן. ואני לא מצליח להכניס אותו בפנים. כל פעם משהו אחר לא נכנס. כאילו הוא מתנגד. ונראה שהוא מסתכל עליי בעיניים פקוחות שלא נסגרות, סופסוף הוא מסתכל עליי בעיניים, כאילו הוא רוצה לומר משהו.

לפרק הבא

הטרילוגיה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קיפוח התרבות האשכנזית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor20" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/panters.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קיפוח התרבות האשכנזית

יהדות המזרח זה קונספט מגוחך לחלוטין. ספרד זה מזרח? מרוקו זה מזרח? הרי זה סוף מערב

מאת: גבי אשכנזי

הדרך החרדית היא האוונגרד  (מקור)

חלמתי שהחרדים מתחילים למחות על הקיפוח של התרבות האשכנזית. די להגמוניה הספרדית! תחי המהפכה האשכנזית! ובא אליי מזרחי מקצועי: על מה אתם מדברים? האשכנזים שולטים פה במדינה כבר 120 שנה. ואני אומר: על מה אתה מדבר? על החילונים? תגיד לי, מה אשכנזי בהם? הם הסתפרדו לגמרי. אין בהם שמץ מתרבות אשכנז המפוארת. מדברים בהברה ספרדית, אוכלים פלאפל במקום קוגל, לא חבשו בחיים שטריימל, לא יודעים את המנהגים האשכנזים, לא קראו מילה מרגמ"ה ועד הרמ"א, אין להם מנטליות אשכנזית, מכירים שלוש מילים ביידיש: ציצי, פופיק וטוכעס. תרבותית הם גויים לגמרי. תוקם ועדה להעצמת מורשת יהדות אשכנז! אתם דיכאתם את ספרות היידיש, מחקתם את הציירים החרדים, הדרתם ברגל גסה את הריקודים החסידיים, ומתי אי פעם השמיעו ברדיו ניגון או חזנות אשכנזים? אפילו את היידישע מאמע החילונים הכחידו, והיום האמהות שלהם צועקות על הילד ברחוב.

והמזרחי מתרגז (למרות שזה לא פוליטיקלי קורקט לכתוב שמזרחי מתרגז): אתה יכול להשוות את זה לקיפוח של המזרחים? ואני אומר: מזרחים? יהדות המזרח זה קונספט מגוחך לחלוטין. ספרד זה מזרח? מרוקו זה מזרח? הרי זה סוף מערב. מאיפה הבאתם את השטות הזאת של לקרוא לעצמכם מזרחים? אולי מהאוריינטליזם? כי הרעיון הנכון הוא יהדות הצפון ויהדות הדרום. מבט של שנייה אחת במפה מבהיר את זה. אז למה מזרחים, אולי כדי לא לקרוא לעצמכם ספרדים כי זה דתי מדי, למרות שזו המסורת האמיתית שלכם, שאליה אתם מתכחשים בשנאה-עצמית? בקיצור, אתם לא שימרתם את המסורת שלכם, ואנחנו כן, ומכאן הקנאה והשנאה שלכם. אתם, בניגוד אלינו, לבושים כמו גויים מודרנים וחושבים כמו גויים מודרנים, ולא כמו ישראל סבא. החילוניות היא תרבות, ולתרבות יש מוצא, לא רק לבני אדם. אבל מה לעשות, המוצא שלה לא יהודי. כל המבנה החברתי שלכם הוא גויי לגמרי, אתם אפילו מאמינים בדמוקרטיה, שזו המצאה יוונית-אלילית.

והמזרחי צועק (למרות שזה לא פוליטיקלי קורקט לכתוב שמזרחי צועק): אתה תגיד לי מי יהודי! סבא שלי היה הרבה יותר יהודי ממך. אתם החרדים האשכנזים קיצוניים-פונדמטליסטים-חיים בפולין, לעומת המתינות של יהדות המזרח, כלומר ספרד. ואתה שנהנה מהתקציבים, תגיד תודה לדמוקרטיה! ואני אומר: לא תודה! אתה לא רואה שהדמוקרטיה בדעיכה עולמית והופכת לאוכלוקרטיה? לפי פוליביוס זה שלב היסטורי הכרחי בדרך למלכות בית דוד, שהוא כידוע אשכנזי, עובדה שרש"י מצאצאיו. עד סוף המאה לא תהיה דמוקרטיה, פויה!

ועכשיו המזרחי צוחק (נדמה לי שזה בסדר לכתוב שמזרחי צוחק): אז אתה מתנגד גם לדמוקרטיה ורוצה מלך אשכנזי? אתה ליצן אמיתי. ואני צוחק: בוודאי! ההתפשטות של הפופוליזם במפת העולם זהה להתפשטות הפייסבוק, וזה אולי סוף-סוף סוף הדמוקרטיה. יקום איזה היטלר של הפייסבוק, כמו שההיטלר הראשון היה של הרדיו, שזו מדיה דומה, אוראלית, אבל הוא לא יעסוק בהשמדת עם אלא בהשמדת תרבות. מלחמת האינטרנט הראשונה תהיה מלחמה תרבותית. זה לא אומר שלא יחוסלו אנשים, אלא שהאנשים שיחוסלו יהיו אנשי התרבות, ואנשים יחוסלו תרבותית. ואז סופסוף יבינו שאסור לתת כוח להמון, שכיום נוהגים לקרוא לו הציבור, כאילו זה יותר טוב. וכל העולם יבין שהדרך להתמודד עם הטכנולוגיה היא הדרך החרדית האשכנזית. לאו דווקא חרדיות דתית, יכולה להיות חרדיות חילונית, או בודהיסטית, או מוסלמית.

הטעות הגדולה היא זיהוי החרדיות עם הפונדמנטליזם. הדתיים הלאומיים הם הפונדמנטליסטים של היהדות. החרדיות היא משהו אחר, הצעה אחרת לגמרי לעולם, שהוא פספס אותה לגמרי. החרדיות היא הקצנה של המסורתיות, לא של הדתיות. היא עוסקת בשימור תרבותי, אבל לא בשימור מוזיאלי אלא חי. מהות החרדיות היא שמירה על התרבות בקנאות ואימוץ רק טכנולוגיות מדיה ומבנים חברתיים שבהם התרבות יכולה להתקיים. לא כל תרבות יכולה להתקיים בכל מדיה ובכל מבנה. הספר השמיד תרבויות רבות. ביניהן כמובן תרבויות סוד. הספר רצח את הזוהר, בעצם מעשה ההדפסה הוא הפך למת. הפייסבוק רוצח את התרבות החילונית והיא עוד לא יודעת את זה. אנשים כבר לא קוראים ספרות. ואפילו אנשי ספרות מעדיפים פייסבוק על ספר. אם לא תהיה קהילה ספרותית מהסוג החרדי הרומן ימות במהרה בימינו, אמן. ורק החלום ישאר.

והמזרחי מגחך: בחייך, אתם הרי לא יותר מריאקציה לחילוניות! ואני עונה ברצינות: בדיוק! ובדיוק ככה מתקדמת ההיסטוריה, באמצעות ריאקציות, באופן דיאלקטי, ואנחנו השלב הבא. החרדיות היא התקופה הבאה אחרי הנאורות, מכאן נטייתה לשחור, היא בעצם מהפכת נגד לרנסנס, היא נלחמת באדם לטובת התרבות, כדי להחזיר אותנו לעלטה המבורכת של ימי הביניים. הסיפור עם האינדיבידואל ("אני אני אני!") נגמר ועכשיו זה רק דקדנס של התקופה הזאת. אחרי הפוסט מודרנה והפוסט הומניזם יהיה נאו ימי הביניים, החושך החדש - וזה החרדיות.

כשמשהו הופך לכל כך ישן שנראה שאבד עליו הכלח לחלוטין - אז זה הזמן שהוא תמיד חוזר, כי הכול בגלים ובמעגלים, זה טבעה הפרקטלי של ההיסטוריה. רק הטמבלים של כל תקופה חושבים שהזמן הוא חץ קדימה, בכיוון שלהם כמובן, לנצח, ולכן לא מסוגלים לראות את העתיד, כי יש גבול לכמה שניתן להתקדם בכיוון אחד. והם תמיד תמיד מופתעים מהתנועה העתיקה והיציבה ביותר ביקום, מהאטומים ועד לגלקסיות - התנועה המחזורית. ולכן החרדיות היא האוונגרד. גם מבחינה ספרותית. הספרות של העתיד תראה הרבה יותר כמו סוגייה מדף גמרא, מאשר כמו דף מרומן. זה הסוף של הטקסטים הארוכים. זהו.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>על הוודאות: גרסת פילוסופיית הלמידה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia88" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/incredulity.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

על הוודאות: גרסת פילוסופיית הלמידה

לקראת הסוף - חזרה אל הבסיס

מאת: פילוסוף חולה

הוודאות במורה - והספק בתלמיד  (מקור)

"מה המקור לחוק? זה שלמדת אותו. סמכות התורה היא לימוד התורה. חוק שאיננו נלמד איננו חוק. הלמידה, ולא השפה, היא הבסיס מתחת לתפיסתנו, היא צורת החיבור של האדם עם המציאות, או בעולם יותר מתקדם - הבסיס מתחת לחשיבתנו. השאלה היא תמיד איך לומדים משהו? זו הדרך לעומק. במקום מקור הסמכות של המתמטיקה - איך לומדים מתמטיקה? וזהו גם מקור הסמכות של היהדות, לא החוק ולא ההיסטוריה - ולא המסורת - אלא הלימוד. האל כמורה הגדול - זו הגדרת אלוהים. מורה המורים. כל כוחו ויעילותו של המדע הוא רק מהלמידה. היהדות היא דת הלמידה הגדולה - הלמידה הארוכה והעמוקה בעולם" (מדברי המורה).

הסמכות של כל מערכת נובעת מלמידתה. אין לה סמכות עצמאית, שאיננה נובעת מלמידה. למשל, אין לחושים או לשכל סמכות עצמאית. גם לא לחוק המדינה או לחוק המוסר. אין איזה הגיון או צדק תשתיתיים שנמצאים מתחת, אלא הכול נלמד. גם החשיבה נלמדת. לכן אין איזו נקודת 0 שממנה אפשר להתחיל. אם שואלים מה מקור הסמכות והצידוק של המתמטיקה, למשל, הרי שזה לימוד המתמטיקה. משם נובעת המתמטיקה, ואין לה מקור סמכות אחר שאיננו עובר דרך למידה. היא לא נובעת מהתבונה - גם התבונה נלמדת, אם כתינוק, אם כילד, ואם עוד לפני כן - כגנום, לאורך האבולוציה. לעולם אין נקודת התחלה ללמידה, ולכן אין תשובות מעבר ללמידה. אם שואלים למה, בסופו של דבר מגיעים לככה למדתי, או ככה לימדו אותי. גם אם בסוף חותרים מתחת למה שלימדו או למדת, אף זה בגלל שגם את זה לימדו או למדת. גם הביקורתיות נלמדת. כל חשיבה נלמדת. מתחת לחוק, כל חוק אפשרי, גם חוקי המדינה וגם חוקי המתמטיקה וגם חוקי התורה - עומדת למידה. אנחנו בתוך הלמידה ואין לנו שום גישה לעולם בלעדיה, וכך גם כל מערכת לומדת - שזו כל מערכת מפותחת בעולם - אין לה גישה לעולם מחוץ ללמידה. אין גישה לאיזו נקודה ארכימדית שמחוץ ללמידה, או איזו קרקע בסיסית שקודמת לה. הבעיה של אי גישה ישירה לממשי, או לדבר כשלעצמו, היא לא איזה אפיון ייחודי לאדם, שלכוד מאחורי מסך הלמידה, כי:

א) קודם כל, לא מדובר במסך שנמצא בינינו לעולם, למעשה מדובר בתשתית שלנו עצמנו, כלומר אין לנו גם חשיבה בתוך עצמנו שלא נלמדה, כלומר מדובר ברצפה יותר מאשר במסך, ויותר נכון לומר (מכיוון שאיננו יכולים לעמוד על הלמידה כרצפה ולצאת מתוכה) שמדובר במים, שאנו שוחים בתוכם (אך גם זה מטעה כי זה נותן לנו תמונה שיש בנו מהות פנימית - פנים הדג - שאיננה חלק מהמים), ולכן הכי נכון לומר שזה השלד שלנו, המהות שלנו, הפנימיות שלנו עצמנו - אנחנו למידה.

ב) זה כלל לא אפיון שנובע מהמצב האנושי, או איזשהו משהו שמבדיל את האדם והופך אותו לתופעה ייחודית בעולם, אלא אפיון של כל מערכת למידה. כל מערכות הלמידה (כולל למשל הכלכלה, התורה, או התרבות) לכודות בתוך מהותן הלמידתית. האדם הוא רק מקרה פרטי, לא מיוחד במיוחד, של מערכת למידה. פילוסופיית הלמידה נכונה גם לבינה מלאכותית או חייזרים - לכל מערכת לומדת. וגם למערכות לומדות פתוחות לחלוטין - כמו האמנות. אין פה את תחושת הקפסולציה שבה אנחנו בתוך תא שמציץ לעולם.

לכן בניגוד לפילוסופיות שהן רק תנאי התחלה, ועוסקות רק בבעיות מחוץ לעולם, ולכן אין להן משמעות ממשית בעולם, הלמידה איננה רק המסגרת, או היסודות, או מבנה העל. הלמידה היא המנגנון הפנימי והרצון הפנימי והמניע הפנימי. בדיוק כמו האנרגיה הפנימית ששופנהאואר כינה אותה הרצון, רק שהיא לא מאופיינת כרעה - או כרצון לעוצמה כמו אצל ניטשה - אלא כלמידה: רצון ללמידה, ופעולה בצורה של למידה. הלמידה (בניגוד להכרה החיצונית לעולם למשל, או למסגרת חיצונית כמו השפה) מאפיינת את מה שיש בתוך העולם, את הדרך שבה באמת דברים עובדים ומוּנעים מבפנים ביומיום, ברמה הכי פרקטית וממשית - היא בעולם כמו חוקי הטבע, או כמו חוקי התורה לפי הדת. הקריאה והכתיבה של הטקסט הזה הן למידה. גם החשיבה עליו. אי אפשר לצאת מהלמידה, או לברוח ממנה. אם כן, מה בעצם המשמעות שלה? ההבהרה שמספק לנו רעיון הלמידה היא איך התהליך מתנהג: הוא לא רק פעולה, חישוב, או חשיבה - אלא למידה. הוא לא תקשורת, הגיון, חישה או תפיסה במהותו, אלא למידה במהותו. לכן יש בו התפתחות, הדרגתיות, בנייה, עניין, כיוונים, ועוד - ולכן הוא גם עונה על ארבעת עקרונות הלמידה.

הבנה זו ש-"הכול למידה" איננה ריקה או טריוויאלית, אלא מוסרת לנו אינפורמציה שלא רק מצילה אותנו מטעויות תפיסתיות, אלא גם עוזרת לנו להתמקד ולקדם את הלמידה. למידה יכולה להתקדם בחוסר יעילות, או לא להתקדם בכלל, אם יש לנו תמונה לא נכונה של מה שקורה. למשל, אם אנחנו חושבים שהגענו למסקנה האחרונה והסופית, או שניתן להגיע אליה, כמו שניתן להגיע לתחנה אחרונה במסילת הרכבת. אך התקדמות בלמידה איננה התקדמות במסילה, היא יכולה להתפצל לכיוונים רבים, ואין לה סוף, והיא מתקדמת בחזית רחבה, ולעיתים אף חוזרת ומשנה אחורה. בלמידה יש גם בנייה, אך היא לא יוצרת מבנה - ואיננה בניין קומות, כמו בתמונות פילוסופיות מסוימות - אלא יותר דומה להתפתחות אורגנית. אבל אם יש לנו תפיסה נכונה, למידתית, של עצמנו ושל המערכות, אזי נוכל ללמוד יותר טוב. למשל: לחפש חידושים (בדרכים שונות, כגון עידוד יצירתיות), להשקיע בכל מה שקשור ישירות ללמידה (הרעיון עצמו של השקעה נובע מלמידה) כגון בלימוד עצמי ובחומרי לימוד ובהוראה ובמערכות לומדות, ולנסות מנגנונים שעובדים במערכות למידה שונות (תחרות, ריבוי, גיוון, מוטציות, דוגמאות מופת מהעבר, זכירת ההיסטוריה של הלמידה במערכת, ועוד).

מדוע המתמטיקה מדויקת? בגלל שהלמידה שלה מדויקת. המחשוב היה הניסיון למכן את הדיוק הזה, לאחר שהלמידה המתמטית השיגה דיוק מספק (פרגה) - ומכאן הצלחתו. התכונה הועברה מהלמידה למכונה, אבל הגיעה מהלמידה שקדמה לה. הסמכות של חוקי השפה, למשל, נובעת מכך שלימדנו את הילד את השפה. כך גם חוקי המדינה - למדנו לציית, ולא בגלל שהחוק כתוב איפשהו או בגלל שהשתכנענו בהצדקתו. המקור של כל חוק בלמידה - כולל חוק מתמטי. וזה שהלמידה בו מדוייקת, וכולם יגיעו לאותה תוצאה, לא הופך את החוק המתמטי לכזה שמקור צידוקו איננו נובע מלמידה. כך למשל, מאקסיומות אחרות היו נובעים חוקים אחרים. לאורך תולדות המתמטיקה היו מקרים רבים שבהם הלמידה המתמטית המדויקת לא הצליחה להביא לתוצאות ללא סתירה, ואז היא שוכללה (לעיתים, כמו במקרה של החשבון האינפיניטסימלי זה לקח דורות), וזאת כי מקובל בה לא לקבל אף סתירה או עמימות או חוסר שלמות (למעשה, כיום ברור שיש חוסר שלמות, למרות שישנה שאיפה לשלמות, ולהכרעה מנומקת, לדוגמא, גם בבעית הרצף).

הלמידה היא אמנם מקור החוק - אבל איננה נקודת האפס ממנה יוצא החוק - כי היא בדיוק הרעיון הזה: שאין נקודת אפס. אין דבר מחוץ ללמידה. כל למידה מסתמכת על למידה קודמת. אפילו תחילת החיים, לכאורה לפני האבולוציה, מסתמכת על תהליכי למידה שבהם נשארו רק מולוקולות יציבות יחסית, ולפני כן יסודות יציבים יחסית, וכוכבי לכת וכוכבים וגלקסיות יציבים יחסית - בתחילת היקום לא היו חיים, והיקום עבר התפתחות שבסופה נוצרו חיים. אך התפתחות איננה זהה ללמידה, ועל הפיזיקה עוד להבין איך קשורה התפתחות היקום ללמידה. ייתכן אף שהחיים אינם אנומליה. אך גם אם תחילת החיים היא תחילת הלמידה, הרי שאין לנו רגע ספיציפי כזה, שבו החלו החיים והחלה הלמידה, אלא מדובר היה בתהליך הסתגלותי, אולי בעל מרכיבים פיזיקליים (סדר ספונטני וארגון עצמי), שיש לו קשר עמוק לחוקיות בטבע עצמו.

האם מקור חוקי הטבע הוא בתהליך למידה פיזיקלי? גם אם נניח שלא, הרי שמבחינתנו המדע הוא תהליך למידה, וקיומם של החוקים הללו עבורינו עובר רק דרך הלמידה שלהם. אין לנו רשימה של חוקי הטבע. המקור שלהם בתפיסתנו הוא למידה. והמדובר בתהליך ארוך ולא סופי של למידה, שבו חוקי הטבע מחליפים ניסוחים רבים, מהבנה אינטואיטיבית שמחווטת אולי במוח הילד, ועד ניסוחים מתמטיים מופשטים והולכים, כך שאין ניסוח אמיתי וסופי לחוקי הטבע, שאליו אנו מתקרבים ולבסוף נגיע אליו, אלא מדובר בתהליך למידה. חוקי הפיזיקה לא כתובים באף מקום, בדיוק כמו חוקי הדקדוק, או חוקי החשיבה, או המתמטיקה. בכל המקרים הללו מושקע מאמץ למידתי אדיר במציאת החוקים מתוך הפרקטיקה - וכתיבתם - מאמץ שיש בו התקדמות אבל לא סוף, בדיוק כמו בלמידה.

למה? כי ככה למדתי. זהו איננו נימוק, אך גם איננו תיאור בלבד, שחסר כל ערך הצדקתי. הלמידה היא תחום הביניים הזה, שיש בו הכְוונה, כלומר מעין דחיפה לכיוון מסויים, אך ללא יכולת לזהות את הדוחף, אך גם ללא ניכור מהדוחף. כי לא מדובר בדוחף חיצוני, אלא בדחף שמזדהים איתו, דחיפה פנימית שהיא אנחנו, לכן ככה למדתי לא זהה לככה חוקי הטבע הפעילו את מוחי. יש פה נימוק למידתי, פנימי למערכת, שמזהה למידה תקפה, ולא נימוק חיצוני לה (כמו נימוק פיזיקאלי ביחס לפעולת המוח בתוך נימוקי החשיבה של אותו מוח: אף עבריין לא יכול לומר שהוא רצח בגלל חוקי הפיזיקה). ככה למדתי אמור לנמק את הלמידה בכלים פנימיים ללמידה, ולא חיצוניים אליה: נימוק שמקובל במערכת הלמידה, שהוא חלק ממנה. למשל כמו הוכחה במתמטיקה, או נימוק של שופט בפסק דין, או נימוק מדעי (או כלכלי, אסתטי, דתי, וכו'). אבל אם ממשיכים בלי סוף בשאלות הלמה, בסופו של דבר מגיעים לככה למדתי. ככה למדתי בגן. ככה למדתי בכיתה. ככה אמא שלי לימדה אותי. ככה לימדו אותנו באוניברסיטה. ככה האבולוציה למדה. ככה למדתי מהניסיון. גם את היכולת לבקר, לשנות או לדחות חוקים - למדנו. הכל למדנו. גם להיות יצירתיים - למדנו.

המצב של "ככה למדתי" גם איננו הופך את זה לדבר שרירותי - ככה למדתי איננו זהה לככה. זה לא מאפשר לנו כל חוק שנרצה, אלא רק חוק שלמדנו. איננו יכולים להמציא חוק, כי לא למדנו אותו, וגם לא לפרש אותו בצורה מעוותת, שרירותית. כי אז המצב הוא לא ככה למדתי, אלא למדתי לא נכון. למעשה, כל זה מאפשר לנו אולי אך ורק חופש שהוא למידתי ביחס לחוק. כמו שלחכמי ההלכה אין חופש למידתי שמאיין את החוק האלוהי, אבל כן יש חופש למידתי שמפתח אותו. אף אחד לא יכול להחליט שמותר להדליק אש בשבת, אבל בהחלט אפשר אולי להחליט שהדלקת נורה זה תולדה של אש, אם הדבר מסתדר לפי הלמידה מהחוק שהתפתחה. האם לא יכול להיות שכולם יפרשו פתאום שאש בתורה זה חתול? בדיוק כמו שיכול להיות שבחוקי השפה, שלפיהם אנשים מדברים, אש תהפוך לחתול - כלומר, לא יכול להיות. ועובדה שזה עובד. איך זה עובד? איך זה שעדיין יש שבת, ולא כל אחד מפרש איך שבא לו? בגלל שלמידה זה משהו שעובד. ישנה למידה בעולם, והיא הבסיס לכל המערכות שעובדות, כמו למשל מערכות משפטיות. הצלחת הלמידה לא נובעת מאיזו הוכחה שהיא תעבוד - אלא מארגון המערכת בפועל.

הרעיון של נימוק בלמידה דומה מאוד לרעיון של נימוק במערכות משפטיות, ולכן נוכל להשתמש במערכות משפטיות כדימוי למערכות לומדות - שיש בהן הנמקות למידה. לכאורה, אפשר להמציא כל נימוק, ואין מה שיעצור את השרירותיות, ונגיע למצב שבו "הכול הולך", כמו באמנות מודרנית, ומי אתה שתקבע לי. אבל, בפועל, יש במערכות הללו סוכנים רבים, וסוכנים חדשים עוברים תהליכי חינוך ולמידה, ומתקדמים הדרגתית, ואם מישהו מנסה לומר משהו שרירותי אז שאר הסוכנים מתקנים אותו, ואולי אפילו מוציאים אותו מהמערכת אם הוא ממשיך להתעקש. לכן המערכות הללו דווקא שמרניות, ולא שרירותיות. יש בהן נימוקים שנחשבים תקפים ללמידה, ויש בהם גם חדשנות, אך לא כל נימוק עובר, ויש מנגנוני ביקורת פנימית. כך גם בלמידה. גם אם נוירון אחד במוח ישתגע, או מחשבה אחת תהיה לא הגיונית, הם ידוכאו. במצב שבו כל המערכת מתחילה לפעול בשרירותיות - באמת הלמידה קורסת, וזה מצב השגעון, האוטיזם או הדמנציה. יתכן מצב שבו הקהילה המדעית תתחיל כולה פתאום להאמין בכישוף, אך מצב זה איננו סביר, וגם אם הוא יקרה - היא תחדל להיות קהילה מדעית, ולא תהיה לה יותר יכולת למידתית. כלומר, זה עובד - "ככה למדתי". אבל, אם יוצאים מחוץ ללמידה - אין למידה.

הלמידה תלוייה בדיוק בזה - בהתפתחות אורגנית של החוק. היא לא קשורה לסיבות חברתיות או אישיות למשל, אם כי יכול להיות שהן השפיעו מבחוץ על ההתפתחות מבפנים, אבל הפרספקטיבה שמתוכה היא מסתכלת על המערכת היא מבפנים - מתוך הלמידה עצמה. לכן סיבה חברתית לא תהיה תקפה לפסק דין מסוים, אבל סיבה חוקית תהיה תקפה. הסיבה צריכה להיות בתוך עולם ההנמקות הפנימי של הלמידה, למשל: השוויון לפי החוק גורר שוויון לנשים או שניתן לפרש את החוק כמעניק שוויון לנשים. ולא: בגלל שמעמד הנשים בחברה השתנה, ללא קשר לחוק, או אפילו בניגוד לו, עכשיו יהיה שוויון לנשים. הנימוק הלמידתי צריך להיות מתוך מערכת הלמידה עצמה, שבה, כמערכת לומדת, ישנם נימוקים שמאפשרים התפתחות ולמידה. המדע, למשל, צריך להוכיח מתוכו אם יש שוויון יכולות בין גברים לנשים, ולא להסתמך על הלמידה המוסרית או החוקית. צריך הנמקה מדעית פנימית. גם המתמטיקה לא תשתכנע מהנמקה פיזיקלית - גם אם נערוך מיליארד ניסויים במספרים שיתאימו להשערה מסוימת, עדיין המתמטיקה תדרוש הוכחה, כי ככה עובדת הלמידה המתמטית. הסיבה שאיננו יכולים להוכיח ככל העולה על רוחנו איננה שהמתמטיקה נובעת מההגיון עצמו, ואיננה שונה מהסיבה ששופט אינו יכול לקבוע פסק דין ככל העולה על רוחו ובניגוד לחוק. כי יש מנגנוני ביקורת משפטיים. גם במתמטיקה אנחנו פוגשים הוכחות עם חורים או בעיות תפיסתיות שהובנו בהמשך. זה תהליך למידה. אם המערכת מאפשרת הנמקות שרירותיות - היא לא מערכת למידה. אך התפתחות צורות ההנמקה איננה שרירותית, אלא למידתית. יכול להיות שנימוק שלא היה תקף בעבר מתחיל לקבל תקפות במערכת. אך אם המערכת הופכת לכזו שכל נימוק תקף בה - היא כבר לא למידתית.

הלמידה שומרת על המערכת כלמידתית - יש בה מנגנוני שימור עצמיים. היא תמיד על המשמר. אין משהו שמבטיח אותה, כמו איזה נימוק הגיוני אל זמני, או הוכחה פילוסופית. כמו צבא שתמיד נדרש להרתיע ולהגן על המדינה - כי המדינה כאן לא מתוקף הסכם, או זכות, אלא מתוקף היכולת להגן עליה וההרתעה שהיא יוצרת. תמיד יש צורך בביקורת שיפוטית או מדעית למשל. תמיד יש צורך ללמד מדענים או שופטים חדשים למשל. תמיד גם יש ויכוחים, מחלוקות, התלבטויות - אם אין כאלה אז כנראה שאין למידה. הלמידה היא לא מכנית, אלא יש בה צמתים בהם יש כמה אפשרויות, אך עדיין אלו לא כל האפשרויות. ומי שומר על האפשרויות? מי שומר עליה? היא עצמה. המוח דואג לעצמו שלא ישתגע. הלמידה תמיד דורשת אנרגיה. היא לא תהליך יציב ללא אף כשל אפשרי, אך היא בהחלט מצמצמת את הכשלים ומייצבת את עצמה, כחלק מהלמידה - בגלל נטייתה להתפתחות אורגנית, כלומר למעין בנייה, רתיעתה מקפיצות לא מוסברות, הצורך שלה לנימוק בתוך כליה שלה, וגם מנגנוני ביקורת עצמיים. כשלומדים יש תרגול, בחינה, שאלות, מטלות, אימון, פידבק וכדומה. יש אפשרויות ערעור ויש ביקורת עמיתים ויש ניסויים ויש תיעוד ויש פרוצדורות ויש תחרות ויש מוניטין ויש שוק וכדומה. הדחף הלמידתי הפנימי עובר דרך כלי למידה ועזרי למידה ומבני למידה, שהתעצבו במהלך הלמידה, כחלק מהניסיון בה. הכלים הללו אינם אפריוריים, ואין בהכרח הוכחה ליעילותם, ויתכנו כלים אחרים שיתפתחו בהמשך - אך הם אינם שרירותיים. כמו הלמידה עצמה.

הלמידה לא תרגיע את מי שרוצה קרקע סופית, שעליה יוכל לשים רגליו כיסוד בלתי ניתן לערעור, אך היא כן תאפשר סירה למי שרוצה לשוט. היא לא תייצר נקודת מוצא מלאכותית אבל כן תאפשר התקדמות. היא לא תייצר קנה מידה חיצוני ואובייקטיבי - אבל כן תאפשר הרבה כלי בקרה פנימיים וכלי למידה. היא גם תסביר מדוע אין בעצם קרקע כזאת או קנה מידה כזה - מדוע לעולם לא נוכל להוכיח שמערכת הלמידה שלנו תעבוד לנצח, ותמיד נצטרך לעבוד כדי לגרום לה לעבוד. אף אחד לעולם לא יכול להוכיח שהוא לעולם לא ישתגע. אף אימפריה לא יכולה להניח שהיא תשרוד לנצח. אפילו המתמטיקה יכולה להגיע למצב שבו כל מה שמעניין ידוע והיא לא מעניינת, או שחלק ניכר ממה שמעניין לא ניתן להכרעה, או שההוכחות לרוב המשפטים הן מכוערות וטכניות וחסרות תובנה, או לטעות קונספטואלית שאין לה פתרון, או לצרה שלא חשבנו עליה - כי הלמידה לעולם לא צפוייה. מעצם פתיחותה של הלמידה - יתכנו בה כשלים. לא תיתכן למידה ללא כשלי למידה - לכן תמיד תהיה חוכמה בדיעבד, והרבה. תמיד אחרי שלמדנו זה יראה קל יותר, ויהיה קשה להבין את הקושי בלמידה. וזה בדיוק בגלל שאין לנו פרספקטיבה חיצונית ללמידה.

למעשה, תופעת האנכרוניזם התפיסתי וחוסר היכולת לחזור תפיסתית למצבי למידה קודמים, אפילו של עצמך, ובוודאי בהיסטוריה (למשל, להבין את המתמטיקה לפני 200 או 2000 שנה, או את הדת) - הם העדות לכך שלמידה היא חד כיוונית, ותמיד מתוך עצמה. לא ניתן לחזור אחורה. לא ניתן להפוך לקוף מבנאדם. זה לא כמו הוכחה לוגית שבה ניתן לנוע בשני הכיוונים, גם אחורה וגם קדימה. הבחירה בכל שלב בלמידה נעשתה מתוך מצב המערכת דאז, והיום אתה כבר חיצוני לו, וקשה לך מאוד לשחזר איך דברים נראו לפני שהם התפתחו בכיוון מסויים, או לפני שהכירו רעיון מסוים. לכן למידה יוצרת התפתחות. זה לא רק תנועה בכיוון מסויים, שאז פשוט אפשר לחזור, אלא שינוי. הקושי האדיר להיכנס לראש של קודמינו הוא שמראה את הדרך שנעשתה ואת ההתקדמות התפיסתית. לכן גם הרבה פעמים קשה לנו כל כך להעריך כיאות את הקושי והדרך שנעשתה - זה נראה לנו קל, מתבקש, וברור לעשות מהלכי למידה מסוימים, בדיעבד. אחרי שקראנו הוכחה מתמטית והגדרות מתאימות לעולם לא נבין את הקושי למצוא הגדרות אלו, אחרי מה שלנו כבר מובן מאליו דרך חיפוש למידתי עצום בעץ, בין הגדרות שלא עבדו. אך אנו רואים רק את הדרך הקצרה בין מצבם למצבינו, והיא נראית לנו מתבקשת, ולא מבינים כמה שבילים נוספים היה צריך ללכת בהם במבוך בדרך של ניסוי וטעיה עד שהגיעו לדרך ה-"הגיונית". זהו טבעו של הגיון, שהוא מובן מאליו, בניגוד ללמידה. היגיון הוא חכמת למידה בדיעבד. ברור שנפוליאון לא היה צריך לנסות לכבוש את רוסיה בחורף - אנחנו לא היינו עושים טעות בסיסית כזאת. זה הגיון פשוט. לעולם לא נבין את ההישג הלמידתי שבמהפכות של ממש - למשל המהפכה המדעית. כי אנחנו כבר בתוכה. ואין לנו פרספקטיבה חיצונית. לכן תמיד נהיה חכמים בלילה.

לכן גם רעיון הלמידה עצמו נראה לנו מובן מאליו - למרות שהוא לא היה מובן עד היום, ועד תקופתינו. זה רעיון פשוט. כאילו לא השגנו כלום בו. אבל אם רק נסקור את ההיסטוריה של הרעיונות והפילוסופיה נבין כמה הוא לא מובן מאליו דווקא. רעיון הלמידה שהוא כל כך אינסטינקטיבי (בשבילנו) לא היה אינסטינקטיבי (בשבילם). ההצלחה הגדולה של פילוסופיה היא כשהיא הופכת למובן מאליו - ואז מצביעה על המובן מאליו. בכך היא מראה את הלמידה שנעשתה. אם לא היו עוד בינינו אנשי העבר של הפילוסופיה של הלשון או תורת ההכרה לא היינו מבינים בכלל את החידוש שלנו. לכן עלינו להודות להם על שמרנותם ומאובנותם, לפני שנהפוך לפילוסופיה של המובן מאליו. רעיון הלמידה הוא כה בסיסי, שבעתיד בכלל לא יוכלו להבינו - מרוב שהוא יהיה מובן.

לסיכום: ההיסטוריה של הפילוסופיה חיפשה את היסודות של המערכת מחוץ לה - אי אפשר להוכיח דבר מתוך עצמו - ובכך נגררה לרגרסיה, עד יסודות ראשונים. הלמידה היא המערכת שבתוכה כן אפשר לבסס דברים מתוך עצמה, בלי שהדבר יגרור טריביאליות, כי הביסוס עצמו כפוף למתודה הלימודית. הרגרסיה האינסופית בלמידה איננה בעייתית, אלא נורמלית והכרחית, כי היא רגרסיה לשלבים קודמים של הלמידה במערכת - והלמידה היא אינסופית מטבעה. הדרך עודנה נפקחת לאורך - גם כשהמורה עוצם את עפעפיו. העלאת נשמתו של מורה היא כאשר הוא הופך מאורתודוקסיה למתודה (והמתתה - להפך). כאשר המורה הופך מתוכן לצורה, אז נוצרת תורה, והמשכת נשמתו היא כשאדם הופך ללמידה. כך הוא זוכה לחיי עולם. אם העתיד הוא אינסופי, ללא גבול ללמידה - אין סיבה שהעבר יהיה סופי. להוכחה יש התחלה וסוף. למתמטיקה עצמה - לא. לחיים יש התחלה וסוף - ללמידה עצמה לא. המוח נולד ומת - אבל למחשבה עצמה אין נקודת התחלה ונקודת סיום. הצידוק הוא הצדיק עצמו - האדם יוצא הדופן שהלך בדרך ונתן דוגמא - ולא הניסיון העקר לחפש את תחילת הדרך, שאין לה לא התחלה, ולא - סוף.

פילוסופיה של העתיד