text:
התדרדרות הארץ

הזיווג הלא קדוש: פילוסופיה ואדריכלות

מה נסגר עם האדריכלים והפילוסופיה? כשפריז הפכה למוזיאון - ולא לבית ספר

מאת: אובייקטיביזם

יחסי אובייקט. מה משותף לסטרוקטורליזם, פורמליזם, הסדרים של לאקאן והדה-קונסטרוקציה של דרידה? (מקור)

מדוע אדריכלים כל כך אוהבים פילוסופיה, במיוחד מסובכת, וחופרים עליה בכל הזדמנות? כי הם אוהבים מבנים, ורוצים לגור בתוך מבני חשיבה. לכן הם לא יצירתיים בפילוסופיה, כי היצירתיות שלהם היא מבנית, והחידושים בפילוסופיה אינם חידושים מבניים. יצירתיות מבנית של יצירת מבנים מסובכים בפילוסופיה היא עקרה - כי פילוסופיה היא יצירתיות בקומת הבסיס. המבנים רק מדגימים את הבסיסים. אם משהו מסובך בפילוסופיה - סימן שעוד מאה שנה, כשיראו רק את הבסיסים השונים, הוא יהיה חסר ערך ואף אחד לא יתעניין בו. הפילוסופיה לא מחפשת את המסובך, אלא את העמוק, והעמוק נמצא בפשוט ולא במסובך. אבל העמוק לא נמצא בפשוט הסתמי, זה לא ניו אייג', אלא בפשוט היצירתי - בחידוש הבסיסי. החידוש הבסיסי הוא העמוק כי הבסיס החדש הוא מתחת להכול.

מה המשמעות של כך שהפילוסופיה נמצאת בחידוש, שיש לעומק מימד של זמן? הסיבה לכך היא הלמידה. אחרת העומק היה עניין של מרחב. וזה מה שהאדריכלים באמת לא מבינים, ולכן הם קונפורמיסטיים בנטייתם למבני הפילוסופיה הקיימים: הם אוהבים פילוסופיה מאבן. הפילוסופיה דומה יותר לארכיאולוגיה מאשר לאדריכלות. החידוש שלה הוא בהעמקה - אבל לא בעבר אלא בעתיד. היא ארכיאולוגיה הפוכה בזמן. המבנים הם רק כלים בשבילה. פילוסופיה טובה היא פילוסופיה רזה - לא שילדית. וכך גם פסיכולוגיה טובה - קצת פחות דגמים, וקצת יותר דוגמאות.

אם כן, מה ההבדל בין הפילוסופיה לתלמוד? מדוע בתלמוד נוצרים מבנים מסובכים שמחזיקים דורות? ובכן, בתלמוד לא נוצרים מבנים, אלא עץ. התלמוד לא נבנה - הוא צומח, כי הוא מערכת למידה. כל הפילוסופיה כולה - היא באמת עץ, של כל מיני הוגים. גם אם נדמה שהיא תמיד חוזרת לבסיס, כלומר לסלע האם, ולנקודת האפס (ההרסנית), ומתחילה לבנות משם שוב הכול מהתחלה - זה נכון רק להוגה (החשוב) הבודד, ולא לפילוסופיה כמערכת. הבעיה היא תמיד התמקדות בבודד, בלי להבין התפתחויות היסטוריות ארוכות טווח בפילוסופיה.

הנה תרגיל חשוב: להבין את הקו שמחבר את דקארט - קאנט - ויטגנשטיין לא כקו שבור, ולא כמשולש אפשרויות לא תלויות, אלא כקו ישר, כמגמה שבה קאנט הוא שלב ביניים (חשוב. לא טריביאלי, אבל באותו כיוון). וכך גם להרחיב זאת קדימה ואחורה בתולדות הפילוסופיה. ולהבין את הצמתים, מדוע דווקא כאן הפילוסופיה התפצלה לכמה אפשרויות, מדוע מפה יצאו הענפים, וכיצד הענפים נמצאים כבר בענף שממנו הם התפצלו - והאם היה ענף שפוספס, או שמיצינו.

החשיבה של השורשים היא פחות חשובה, כי היא חשיבה על העבר כאפשרות (הנה, אפשר למצוא כאן הטרמה של רעיונות של מאן דהוא!), כי יש הרבה שורשים לכל רעיון (הפיצול בשורשים משמעותו מגוון אפשרויות). החשיבה החשובה היא החשיבה ההפוכה, חשיבת הענפים: מה יכול לצאת ממשהו. כי היא מראה את העבר כהכרח. ואת האפשרויות שיצאו היא מארגנת כהכרח (לדוגמא: מתוך דקארט היו חייבים לצאת שתי האסכולות ומגוון ההוגים הללו). לכן היא למידתית. זוהי חשיבת השורש. לא השורשים. אלא השורש האחד כהכרח. ואז מחשיבה כזאת יכולים לצאת גם ענפים לעתיד - זו חשיבה נושאת פירות.

זאת, בניגוד לחשיבה על השורשים ומקורות הלמידה כמקרים, כלומר כצורה לא הכרחית. כי החשיבה הלמידתית חושבת על המקורות הללו כדוגמאות - ועוד יותר מכך כמופתים (דהיינו, כשהדוגמא נתפסת כהכרחית. אפלטון הכרחי. אריסטו הכרחי). ואז, פילוסוף הוא מי שמדגים חשיבה חדשה, כלומר - נותן דוגמא חדשנית (ובמקרה המופתי - הדוגמא החדשנית נתפסת הכרחית. קאנט הכרחי. ויטגנשטיין הכרחי). אבל עצם משמעותה של חשיבה כחדשה - נובעת רק מהחשיבה הישנה, ולא מהחשיבה כשלעצמה. אין משמעות לשיטה פילוסופית ללא היסטוריה (אבל גם התחלת ההיסטוריה - התחלת הפילוסופיה - היא היסטוריה. המשמעות של "הכל מים" נובעת ממה שהגיע אחריו. ללא הפילוסופיה המשפט הזה חסר משמעות).

לכן הרבה פחות חשוב המבנה של כל פילוסופיה - ומה שחשוב זה המבנה של העץ. לכן התלמוד מצליח לפתח סיבוך שהוא למידתי - כי יש בו הרבה חכמים. כל הניסיונות (ההירואיים) להבין את התלמוד כמבנה נכשלו. אין בו שיטה אחידה - ואין בהלכה מבנה עומק אחד גדול, שאם רק נגלה אותו, ונמפה אותו כולו, נבין הכול ונפתור את כל המחלוקות והקושיות. אין תוכנית אב. עץ חיים היא. לכן שערי ישר, בהם הגרש"ש ניסה לבנות שיטה, זה כישלון - וחידושי הגרש"ש זה מופת (וההישג הגדול ביותר של התלמוד במאה ה-20. הוא היה ר' שמעון של הדור).

הטעות הגדולה של הרוח המערבית היא המחסור בספרי לימוד שעברו קנוניזציה, דהיינו מחסור בכתיבת הפילוסופיה כתלמוד, בצורה אורגנית לאורך ההיסטוריה (וכך בכל תחום רוח אחר). ואז כולם כותבים ומפרשים על אותו קורפוס, וכל תפיסה חדשה היא פרשנות. אך זה כבר מאוחר מדי. התלמוד הוא דגם שנזנח, אבל הדוגמא שלו לא נזנחת. ומתי פילוסופיה מתאבנת? בדיוק כאשר היא הופכת למבנה. כלומר בדיוק כשאדריכלים מתחילים לאהוב אותה (וכמה שהם אוהבים פילוסופיה צרפתית! בתזמון מושלם לשקיעתה של פריז כמרכז אינטלקטואלי).

העומק של הפילוסופיה הוא בזמן, ולא במרחב, וביכולת שלה ליצור זמן: ליצור תקופה תפיסתית חדשה, עד כדי כך שאנחנו כבר מתקשים מאוד לחשוב בתפיסה הקודמת. כך היא יוצרת מעבר זמן - מתוך ההתקדמות ברוח. הלמידה היא שיוצרת את מעבר התקופות, ורק לכן הפילוסופיה יכולה לקדם את הרוח, ולכן יש התקדמות בפילוסופיה - כי התקדמות הזמן הפיזיקלי היא אחידה, אבל ההתקדמות בזמן הרוחני מאיצה ומאטה, נעצרת ופורצת, מתמצקת וזורמת, מתאבנת וצומחת, בהתאם לשינוי הפילוסופי. המבנה במרחב הוא מעין מעצור על הזמן. הוא נועד להחזיק אותו במקומו, כאילו אם תשים מספיק משקל וכובד אינטלקטואלי (הו, צרפתים!) הזמן לא יברח (לאמריקה, לעתיד). מכאן השנאה הצרפתית לאמריקה. אבל אף מבנה לא יכול לעצור את הזמן. כל ארכיטקטורה הופכת לארכיאולוגיה.

לכן עלינו מאוד להיזהר מעיצוב העתיד בידי ארכיטקטים, פן נהפוך עצמנו לאבנים ולמאובנים. הפחד מהבינה המלאכותית הוא לא פחד מצורן לעומת פחמן, אלא הפחד מהמבנה המלאכותי. כלומר מחוסר האורגניות. אבל החשש הוא לא מחוסר אורגניות ביולוגיות, אלא מחוסר אורגניות למידתית. מקטיעתו של עץ החיים והפיכתו לספר (במקרה הטוב) ולמבנה (במקרה הרע). אבל הנה דווקא הטכנולוגיות הלומדות, כלומר הטכנולוגיות המתקרבות יותר לבינה, נוצרות כאשר הטכנולוגיה עצמה מוותרת על המבנה - לטובת האורגניות והצמיחה (כמו בסבכות הצמחיות של רשתות נוירונים, יערות אקראיים ועצי החלטה). האסון יהיה אם במקום שנהיה גננים נהיה בנאים של הבינה המלאכותית. בדיוק כמו שהאסונות הגדולים של המאה הקודמת היו כאשר אנשים ניסו להיות ארכיטקטים של החברה האנושית (דוגמת קיצון: הפנטזיות האדריכליות האובססיביות של היטלר) - במקום להיות גננים (במובן של קנדיד). אצל הצרפתים - אפילו הגנים הם ארכיטקטורה (הריזום...). הבינה המלאכותית צריכה לצמוח מאתנו אורגנית, ולא להיבנות בידי איזה "ארכיטקט מערכת", כמו בעולם המחשבים כיום. בפילוסופיה, בלמידה ובתרבות - עלינו לטפח את גנינו. ולהיזהר מהמבנה המלאכותי. ויצא חוטר מגזע ישי ונצר משורשיו יפרה.

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הזיווג הלא קדוש: פילוסופיה ואדריכלות - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut51" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/paris.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הזיווג הלא קדוש: פילוסופיה ואדריכלות

מה נסגר עם האדריכלים והפילוסופיה? כשפריז הפכה למוזיאון - ולא לבית ספר

מאת: אובייקטיביזם

יחסי אובייקט. מה משותף לסטרוקטורליזם, פורמליזם, הסדרים של לאקאן והדה-קונסטרוקציה של דרידה?  (מקור)

מדוע אדריכלים כל כך אוהבים פילוסופיה, במיוחד מסובכת, וחופרים עליה בכל הזדמנות? כי הם אוהבים מבנים, ורוצים לגור בתוך מבני חשיבה. לכן הם לא יצירתיים בפילוסופיה, כי היצירתיות שלהם היא מבנית, והחידושים בפילוסופיה אינם חידושים מבניים. יצירתיות מבנית של יצירת מבנים מסובכים בפילוסופיה היא עקרה - כי פילוסופיה היא יצירתיות בקומת הבסיס. המבנים רק מדגימים את הבסיסים. אם משהו מסובך בפילוסופיה - סימן שעוד מאה שנה, כשיראו רק את הבסיסים השונים, הוא יהיה חסר ערך ואף אחד לא יתעניין בו. הפילוסופיה לא מחפשת את המסובך, אלא את העמוק, והעמוק נמצא בפשוט ולא במסובך. אבל העמוק לא נמצא בפשוט הסתמי, זה לא ניו אייג', אלא בפשוט היצירתי - בחידוש הבסיסי. החידוש הבסיסי הוא העמוק כי הבסיס החדש הוא מתחת להכול.

מה המשמעות של כך שהפילוסופיה נמצאת בחידוש, שיש לעומק מימד של זמן? הסיבה לכך היא הלמידה. אחרת העומק היה עניין של מרחב. וזה מה שהאדריכלים באמת לא מבינים, ולכן הם קונפורמיסטיים בנטייתם למבני הפילוסופיה הקיימים: הם אוהבים פילוסופיה מאבן. הפילוסופיה דומה יותר לארכיאולוגיה מאשר לאדריכלות. החידוש שלה הוא בהעמקה - אבל לא בעבר אלא בעתיד. היא ארכיאולוגיה הפוכה בזמן. המבנים הם רק כלים בשבילה. פילוסופיה טובה היא פילוסופיה רזה - לא שילדית. וכך גם פסיכולוגיה טובה - קצת פחות דגמים, וקצת יותר דוגמאות.

אם כן, מה ההבדל בין הפילוסופיה לתלמוד? מדוע בתלמוד נוצרים מבנים מסובכים שמחזיקים דורות? ובכן, בתלמוד לא נוצרים מבנים, אלא עץ. התלמוד לא נבנה - הוא צומח, כי הוא מערכת למידה. כל הפילוסופיה כולה - היא באמת עץ, של כל מיני הוגים. גם אם נדמה שהיא תמיד חוזרת לבסיס, כלומר לסלע האם, ולנקודת האפס (ההרסנית), ומתחילה לבנות משם שוב הכול מהתחלה - זה נכון רק להוגה (החשוב) הבודד, ולא לפילוסופיה כמערכת. הבעיה היא תמיד התמקדות בבודד, בלי להבין התפתחויות היסטוריות ארוכות טווח בפילוסופיה.

הנה תרגיל חשוב: להבין את הקו שמחבר את דקארט - קאנט - ויטגנשטיין לא כקו שבור, ולא כמשולש אפשרויות לא תלויות, אלא כקו ישר, כמגמה שבה קאנט הוא שלב ביניים (חשוב. לא טריביאלי, אבל באותו כיוון). וכך גם להרחיב זאת קדימה ואחורה בתולדות הפילוסופיה. ולהבין את הצמתים, מדוע דווקא כאן הפילוסופיה התפצלה לכמה אפשרויות, מדוע מפה יצאו הענפים, וכיצד הענפים נמצאים כבר בענף שממנו הם התפצלו - והאם היה ענף שפוספס, או שמיצינו.

החשיבה של השורשים היא פחות חשובה, כי היא חשיבה על העבר כאפשרות (הנה, אפשר למצוא כאן הטרמה של רעיונות של מאן דהוא!), כי יש הרבה שורשים לכל רעיון (הפיצול בשורשים משמעותו מגוון אפשרויות). החשיבה החשובה היא החשיבה ההפוכה, חשיבת הענפים: מה יכול לצאת ממשהו. כי היא מראה את העבר כהכרח. ואת האפשרויות שיצאו היא מארגנת כהכרח (לדוגמא: מתוך דקארט היו חייבים לצאת שתי האסכולות ומגוון ההוגים הללו). לכן היא למידתית. זוהי חשיבת השורש. לא השורשים. אלא השורש האחד כהכרח. ואז מחשיבה כזאת יכולים לצאת גם ענפים לעתיד - זו חשיבה נושאת פירות.

זאת, בניגוד לחשיבה על השורשים ומקורות הלמידה כמקרים, כלומר כצורה לא הכרחית. כי החשיבה הלמידתית חושבת על המקורות הללו כדוגמאות - ועוד יותר מכך כמופתים (דהיינו, כשהדוגמא נתפסת כהכרחית. אפלטון הכרחי. אריסטו הכרחי). ואז, פילוסוף הוא מי שמדגים חשיבה חדשה, כלומר - נותן דוגמא חדשנית (ובמקרה המופתי - הדוגמא החדשנית נתפסת הכרחית. קאנט הכרחי. ויטגנשטיין הכרחי). אבל עצם משמעותה של חשיבה כחדשה - נובעת רק מהחשיבה הישנה, ולא מהחשיבה כשלעצמה. אין משמעות לשיטה פילוסופית ללא היסטוריה (אבל גם התחלת ההיסטוריה - התחלת הפילוסופיה - היא היסטוריה. המשמעות של "הכל מים" נובעת ממה שהגיע אחריו. ללא הפילוסופיה המשפט הזה חסר משמעות).

לכן הרבה פחות חשוב המבנה של כל פילוסופיה - ומה שחשוב זה המבנה של העץ. לכן התלמוד מצליח לפתח סיבוך שהוא למידתי - כי יש בו הרבה חכמים. כל הניסיונות (ההירואיים) להבין את התלמוד כמבנה נכשלו. אין בו שיטה אחידה - ואין בהלכה מבנה עומק אחד גדול, שאם רק נגלה אותו, ונמפה אותו כולו, נבין הכול ונפתור את כל המחלוקות והקושיות. אין תוכנית אב. עץ חיים היא. לכן שערי ישר, בהם הגרש"ש ניסה לבנות שיטה, זה כישלון - וחידושי הגרש"ש זה מופת (וההישג הגדול ביותר של התלמוד במאה ה-20. הוא היה ר' שמעון של הדור).

הטעות הגדולה של הרוח המערבית היא המחסור בספרי לימוד שעברו קנוניזציה, דהיינו מחסור בכתיבת הפילוסופיה כתלמוד, בצורה אורגנית לאורך ההיסטוריה (וכך בכל תחום רוח אחר). ואז כולם כותבים ומפרשים על אותו קורפוס, וכל תפיסה חדשה היא פרשנות. אך זה כבר מאוחר מדי. התלמוד הוא דגם שנזנח, אבל הדוגמא שלו לא נזנחת. ומתי פילוסופיה מתאבנת? בדיוק כאשר היא הופכת למבנה. כלומר בדיוק כשאדריכלים מתחילים לאהוב אותה (וכמה שהם אוהבים פילוסופיה צרפתית! בתזמון מושלם לשקיעתה של פריז כמרכז אינטלקטואלי).

העומק של הפילוסופיה הוא בזמן, ולא במרחב, וביכולת שלה ליצור זמן: ליצור תקופה תפיסתית חדשה, עד כדי כך שאנחנו כבר מתקשים מאוד לחשוב בתפיסה הקודמת. כך היא יוצרת מעבר זמן - מתוך ההתקדמות ברוח. הלמידה היא שיוצרת את מעבר התקופות, ורק לכן הפילוסופיה יכולה לקדם את הרוח, ולכן יש התקדמות בפילוסופיה - כי התקדמות הזמן הפיזיקלי היא אחידה, אבל ההתקדמות בזמן הרוחני מאיצה ומאטה, נעצרת ופורצת, מתמצקת וזורמת, מתאבנת וצומחת, בהתאם לשינוי הפילוסופי. המבנה במרחב הוא מעין מעצור על הזמן. הוא נועד להחזיק אותו במקומו, כאילו אם תשים מספיק משקל וכובד אינטלקטואלי (הו, צרפתים!) הזמן לא יברח (לאמריקה, לעתיד). מכאן השנאה הצרפתית לאמריקה. אבל אף מבנה לא יכול לעצור את הזמן. כל ארכיטקטורה הופכת לארכיאולוגיה.

לכן עלינו מאוד להיזהר מעיצוב העתיד בידי ארכיטקטים, פן נהפוך עצמנו לאבנים ולמאובנים. הפחד מהבינה המלאכותית הוא לא פחד מצורן לעומת פחמן, אלא הפחד מהמבנה המלאכותי. כלומר מחוסר האורגניות. אבל החשש הוא לא מחוסר אורגניות ביולוגיות, אלא מחוסר אורגניות למידתית. מקטיעתו של עץ החיים והפיכתו לספר (במקרה הטוב) ולמבנה (במקרה הרע). אבל הנה דווקא הטכנולוגיות הלומדות, כלומר הטכנולוגיות המתקרבות יותר לבינה, נוצרות כאשר הטכנולוגיה עצמה מוותרת על המבנה - לטובת האורגניות והצמיחה (כמו בסבכות הצמחיות של רשתות נוירונים, יערות אקראיים ועצי החלטה). האסון יהיה אם במקום שנהיה גננים נהיה בנאים של הבינה המלאכותית. בדיוק כמו שהאסונות הגדולים של המאה הקודמת היו כאשר אנשים ניסו להיות ארכיטקטים של החברה האנושית (דוגמת קיצון: הפנטזיות האדריכליות האובססיביות של היטלר) - במקום להיות גננים (במובן של קנדיד). אצל הצרפתים - אפילו הגנים הם ארכיטקטורה (הריזום…). הבינה המלאכותית צריכה לצמוח מאתנו אורגנית, ולא להיבנות בידי איזה "ארכיטקט מערכת", כמו בעולם המחשבים כיום. בפילוסופיה, בלמידה ובתרבות - עלינו לטפח את גנינו. ולהיזהר מהמבנה המלאכותי. ויצא חוטר מגזע ישי ונצר משורשיו יפרה.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

שלוש השאלות הגדולות במדע כיום

מה טבעי בטבע? האם יתכן שהטבע לא טבעי? האם הבעיות הגדולות במדע כיום הן רק חורים (או בורות עצומים) של ידע, שהופכים את הטבע לנס, או שהן מרמזות על צורך בשינוי פרדיגמה, וסוג חדש של הסבר מדעי, שאיננו חוקי המערכת (הטבע) אלא למידת המערכת? על ההבדל בין תמונת עולם מדעית רשתית ותיאורית (עלינו לסלק כל הסבר!), שהיא מרובה בפרטים מקריים ולכן בלתי מסתברים - לבין הסבר למידתי

מאת: אגדת שלושה וארבעה

מולטיוורס - הגלריה הלאומית לאמנות וושינגטון (מקור)

מהו הדבר הגרוע ביותר שיכול לקרות למדעי המוח במאה הקרובה? הגילוי שאין "אבולוציה" במוח. שבניגוד לביולוגיה, שכל הצלחותיה הגדולות נובעות מאלגוריתם אחד, שהוא ההסבר הפשוט והמוצלח והכולל ביותר בתחום מדעי כלשהו (הרבה יותר מבפיזיקה!), נגלה שאין במוח אף אלגוריתם כולל או מרכזי שאפשר לעשות ממנו הכללה. שהמוח תלוי באינספור איזונים, אולי אפילו מתוכנתים גנטית, שקשה מאוד לשחזר, או לשפר, או אפילו להבין. בקיצור: הגילוי שהמוח לא רק מורכב, אלא מסובך ואפילו סבוך, כלומר פקעת בלתי ניתנת להתרה. כמו שהביולוגיה נראתה לפני דרווין: כהרבה מקרים קשורים, כלומר כרשת - ולא כאלגוריתם. כמערכת שפה וקיטלוג ואפיון - ולא כמערכת למידה.

ומהי התקווה הגדולה של מדעי המוח? שיופיע האיינשטיין של המוח, שיפענח עקרונות בסיסיים, מדעיים, שמסבירים היטב את פעולתו. כלומר שהמוח מונע באלגוריתם חזק ולא רק בביג-דאטה ומערכת הפעלה פרוצדורלית מפלצתית. שהוא לא תלוי בפיין-טיונינג עדין ברמת לוח האם. אחרת, גם אם נצליח ליצור בינת על, נתקשה מאוד ליצור לה את האיזונים המדויקים הנדרשים, פרי של אבולוציה איטית וארוכה בטירוף, והדרך מכאן לקטסטרופה היא קצרה. כלומר, אם לא נגלה שקיים שם אלגוריתם למידה חדש מלבד האבולוציה הישנה - הרי שמצבנו שלנו גרוע. ומי ערב לנו ש-"הלמידה העמוקה" תוכל לקדם אותנו מעבר לשלבים השטחיים ביותר של מערכת הלמידה במוח?

הבעיה הזו של הפיין-טיונינג, לעומת אלגוריתם לומד ומסתגל אפקטיבי, היא אולי הבעיה הבסיסית ביותר במדע כיום, בכל תחומי המדעים המדויקים, כולל מתמטיקה. השאלה היא איך בכלל נוצרת מורכבות עשירה? אם אנו מאמינים בקיומו של בורא או מתכנן, כמו בימי הביניים, הרי שהסברים מאוד מורכבים ועשירים לעולמנו אינם בעייתיים. אך מרגע שאנו בתחומי המדע המודרני, נתקשה לקבל מצב בו היקום מתוכנן למורכבות ברמת דיוק יוצאת דופן, מתוך אינסוף אפשרויות, וללא כל סיבה ניכרת לעין. המדע מחפש מקרה שיקרה שלא במקרה. לכן, שלוש השאלות המשמעותיות ביותר במדע כיום הן בעצם שאלה אחת:

* בפיזיקה: מדוע היקום נראה כאילו הוא מתוכנן? מדוע הוא בנוי למורכבות (ולחיים!) וכל תזוזה קטנטנה בתנאים או בקבועים היתה יוצרת יקום טריביאלי וחסר עניין? האם כמו באבולוציה נוכל למצוא אלגוריתם התפתחותי בסיסי שיצר את המורכבות ביקום, או שנצטרך בסוף להניח שיש אלוהים, מתכנן, או מזל ממוזל שהלוטו נראה לידו כמו הימור בטוח? איך ומדוע, בשם אלוהים, נוצרו חוקי טבע עם מערכות איזונים כל כך מדוייקות, כל כך הרבה ספרות אחרי הנקודה? איך יכול להיות שקיימת שם כמות החומר האפל והאנרגיה האפלה שצריך? משהו כאן ממש מסריח - אם אנחנו חילונים. העיקרון האנתרופי לא יכול להיות תשובה לכל דבר. למעשה, הוא כנראה לא תשובה לכלום. היום היקום הולך ונראה יותר ויותר כמו השעון המלאכותי מטיעון השען הטלאולוגי לקיום האל. וקבוע המבנה העדין - פחד אלוהים.

* בביולוגיה: פרדוקס פרמי. אם האבולוציה היא אלגוריתם כללי ביקום - מדוע היא הצליחה רק אצלינו, ככל הנראה לעין (איפה העדויות לציוויליזציות מתקדמות שיכולות כבר להשפיע ברמת הכוכבים ויותר מזה? או על הסיגנלים ביקום? היקום נראה טבעי לגמרי). איך יכול להיות שרק פה נוצר רצף צירופי נסיבות שהם כנראה מאוד מאוד לא מסתברים, כלומר לא סבירים בפערים אסטרונומיים. משהו פה ממש ממש מסריח. לא יתכן שאין חייזרים אינטליגנטיים. זוהי שוב שאלת יצירת המורכבות בתנאים שנראים כאילו כוונו בידי שען.

* במתמטיקה: למה לעזאזל יש מתמטיקה, בהנחה שאיננו מאמינים בעולם האידיאות האפלטוני (ומה שמפחיד הוא שרוב המתמטיקאים כן מאמינים, כי איך יתכן שזה מה שקורה)? מאיפה באה המורכבות היפהפיה המטורפת הזאת, הלא הגיונית ממש, ועוד מתגלה שוב ושוב, בתחומיה הכי איזוטריים, כשימושית להבנת כל תופעה ביקום. מה נסגר? איך זה יכול להיות בכלל? אם היקום כוון בידי שען שוויצרי בדיוק גבוה משעון אטומי, המתמטיקה נדמית כאילו נבנתה בידי אמן גאון בעל יכולות אלוהיות, לא הגיוניות כלל. מאיפה באה לעולם תופעה כזו? מאיפה נוצרים כל מיני סדרים ממש לא צפויים ומורכבים עד אין קץ בתוך תופעות פשוטות כמו המספרים הראשוניים? זה סתם ככה, במקרה, שהם הסתדרו ככה? איך יתכן שאפשר למצוא שוב ושוב ושוב מורכבות עשירה כל כך ושומטת לסתות שנוצרת ממבנים ממש פשוטים ומופשטים בכל ענפי המתמטיקה? זה מסריח עד לירח.

שלוש האנומליות הגדולות רומזות לסדרים עמוקים שיש ביקום, ואולי לאלגוריתמי למידה והסתגלות ויצירת מורכבות עמוקים שאיננו מבינים. כפי שלא הבנו את האבולוציה - והעולם הביולוגי נראה לנו גם מקרי ומורכב נורא, אך גם מופלא בהתאמתו, וכמי שנוצר בידי מתכנן - כך ניתן לקוות שגילוי אלגוריתמי למידה אחרים יפתרו את בעיות השעון היקומיות. כן, אולי גם למתמטיקה, למדעי המוח ולפיזיקה יש מנגנוני אבולוציה ולמידה משלהם. או שיש סיבה למידתית עמוקה ליצירת המורכבות - ולקיום התנאים לה. ייתכן שנוכל, למשל, לבסס את המורכבות הפיזיקלית על זו המתמטית, או להפך, וליצור לפחות רדוקציה לבעיה (האם ביקום פיזיקלי אחר היתה מתמטיקה אחרת?). או שיתכן שנוכל להכליל את הלמידה האבולוציונית, שאיכשהו הצליחה ליצור את התנאים שמאפשרים את המשך פיתוחה כל פעם מחדש (פעם לא היתה אטמוספירת חמצן בכדור הארץ - החיים יצרו אותה!). ישנו איזשהו מרכיב חשוב בפאזל המורכבות שאיננו מובן לנו, ושאיננו "טבעי". כל תשובה שמתחילה מזכייה בלוטו איננה תשובה מדעית - אלא תיאולוגית. והרבה יותר סביר להחליף אותה באמצעות מתכנן או מפעיל סימולציה.

אך אם כן נגיע לתשובה תכנונית שכזו (והדבר אפשרי! כל תכנון משאיר עקבות) - זו תהיה מהפכה פילוסופית של ממש, ונבין שאנחנו לא כאן במקרה. במצב הידע הנוכחי, בסביבה אינטלקטואלית אחרת, האנומליות הללו היו נחשבות לראיות חזקות לקיום אלוהים מתכנן שכזה. רק האמונה שלנו בהופעת הסברים אבולוציוניים ו-"טבעיים" בהמשך, בהתאם להתפתחות עד כה בתולדות המדע, מסכלת פרשנות מתבקשת כזאת גם כיום. אך אם נגלה שהאנומליות הללו עמוקות מאוד, ואולי אף יותר רחבות מששיערנו, ולא ימצאו להן הסברים טבעיים לאורך זמן רב מאוד - המדע יוכל להשפיע על האמונה בדרך שבה לא הוא חוזה כלל, ונשוב לתמונת עולם ימי ביניימית. היקום אולי נדמה לנו עצום לאין שיעור, ולא כניסוי מעבדה על שולחנו של מישהו, אך ביחס למה אנו קובעים שהוא יקום גדול? האם יש לנו איזשהו קנה מידה אובייקטיבי? הדבר האובייקטיבי היחיד שגדול ביקום הוא מספר סדרי הגודל, אך למעשה מדובר על כמה עשרות כאלה בלבד. אולי יש אלפי סדרי גודל ביקום גדול ממנו? אולי יש אינסוף סדרי גודל? אולי היקום שלנו כולו הוא מערכת זניחה בגודלה?

היקום שלנו דווקא איננו מכיל כמויות אדירות של חומר כפי שאנו נוטים לחשוב. שהרי היקום כמעט רֶיק. כמעט הכול רִיק ביקום. הכוכבים הם זעירים ביחס לחלל הבין כוכבי ביחסים עם הרבה אפסים, ובאותו אופן החלקיקים הם קטנטנים ביחס למרחקים ביניהם, וכן הלאה. הדבר היחיד שמפעיל את היקום זה לא החומר עצמו, אלא כוחות, מטענים ושדות שממלאים את החללים הללו, והם היקום האמיתי. החומר הוא בסופו של דבר אשלייה. אנחנו ריקים לחלוטין, והסיבה היחידה שהאצבע שלי לא עוברת דרך מקשי המקלדת היא לא שהמקום מלא שם בחומר, שהרי הוא למעשה ריק לגמרי - אלא שיש כוחות דחייה שפועלים במרחקים אדירים ביחס לגודל האלקטרונים באצבעי ובמקש ה-שין, ולכן הם דוחים אחד השני בעוצמה בלתי נתפסת ביחס לגודלם. אם לא היו כוחות כאלה, הייתי נופלת מיידית מהכיסא לתוך האדמה אל ליבת כדור הארץ. וכחור שחור, כלומר כחומר מרוכז, כדור הארץ הוא דווקא ממש פיצי... כלומר - מי שיצר את היקום היה קמצן מאוד בכמות הפלסטלינה בו ביחס לגודלו, אבל נדיב מאוד ביחס להשפעת חתיכות פלסטלינה קטנטנות מרחוק אחת על השנייה. אם כן, לאחר שאנו רואים חוסר התאמה קיצוני כזה ביקום עצמו בין כמות חומר למרחב, הרי שקשה בכלל לדבר על גדול וקטן ביחס ליקום כולו: ייתכן שהיקום שלנו כולו זעיר ביחס ליקומים אחרים - או ענק. ניסוי קטן - או מפלצת בלתי נתפסת.

אותה שאלה הנוגעת למרחב נוגעת גם לזמן. אם קנה המידה האובייקטיבי למרחב ולזמן הוא היקום עצמו, הרי שאנו, הן כמין והן כיחידים, תופסים מתוכו כמות זמן גדולה בהרבה מאוד סדרי גודל מאשר מרחב. כאבולוציה, למשל, אנחנו פה מעל שליש מחיי היקום, וכחתיכת חומר כדור הארץ הוא פחות מננו-ננו-משהו מהיקום, וגם היחס שלנו כבני אדם לגודל היקום הוא דומה. אנחנו לא סתם דומים לאותם ענקים בזמן, מפסקת הסיום המרטיטה של פרוסט לבעקבות הזמן האבוד, אלא אנחנו ממש אטריות בזמן. יצורים קטנטנים במרחב שתופסים זמן עצום ביחס לגודלם. אך מי אמר שאפילו היקום עצמו יכול להיות קנה מידה אובייקטיבי? האם יכול בכלל להיות קנה מידה אובייקטיבי ליקום?

המרחקים היחידים והכמויות היחידות שהם אובייקטיביים ביקום מבחינת גודלם הם סדרי הגודל עצמם. הם אלה שמכריעים שהיקום למעשה ריק, כי יש הרבה סדרי גודל בין גודל חלקיו למרחקי השפעתם ולחללים בו. האם גבולות היקום האמיתיים שלנו, הרבה מעבר לגבולות כלשהם בזמן ובמרחב, הם למעשה גבולות סדרי הגודל שנגישים אלינו? הרי ייתכן שהתשובה למורכבות העשירה נעוצה לצערנו דווקא בסדרי גודל שאינם נגישים לנו, אם גדולים מאיתנו (המתכנן הגדול? על-יקום? מבנה אחר?), ואם קטנים בהרבה (איזה בסיס שיוצר מורכבות בכל סדרי הגודל מעליו, ואולי אף יוצר את המתמטיקה עצמה וחוקי הטבע). אך אולי המורכבות היא אשלייה? הרי יש המון סדרי גודל ביקום שבהם אין מורכבות, והמון חלקים פשוטים במתמטיקה ומשעממים וחסרי עניין. אולי המורכבות נוצרת דווקא מקיומם של המון סדרי גודל, שמאפשרים יצירת מורכבות בהדרגה?

הרי אם נאחד את האלגוריתם האבולוציוני והאלגוריתם של רשתות הנוירונים, שני אלגוריתמי הלמידה הטבעיים המוכרים לנו, נגלה שמה שיוצר את המורכבות הוא הרבה דורות אחד אחרי השני או הרבה שכבות אחת אחרי השנייה (למידה עמוקה), כשבכל דור ושכבה יש ריבוי ועודפות עצומה של סוכנים (אורגניזמים או נוירונים). כלומר, ישנה מורכבות שנוצרת מריבוד הזמן שעובר על המערכת, וישנה גם מורכבות שנוצרת מריבוד מרחבי במערכת. הריבוד הוא אבי המורכבות ולכן ההתפתחות והלמידה. האם לא סביר שתהיה גם מורכבות שנובעת מריבוד של סדרי גודל במערכת? כלומר, שבה כל סדר גודל ישקף מורכבות גדולה יותר שמתהווה מזה שמתחתיו? האם מנגנון הלמידה היקומי לא יכול להיות מנגנון למידה שבנוי על סדרי גודל, שמכליל את מנגנוני הלמידה בזמן ובמרחב?

גם המורכבות המתמטית נוצרת מאינספור שלבים שמורכבים אחד על השני, בהתאם להגדרות ההולכות ומתפתחות ולשפה הלוגית המתמטית. האם למעשה המורכבות של העולם נוצרת סתם מחישוב חוזר, או שמא דווקא ממנגנון בסיסי אף יותר מחישוב? מדוע ענפים רחוקים כל כך במתמטיקה קשורים בקשרים מפתיעים ועמוקים כל כך (הסיפור המרכזי שחוזר שוב ושוב בכל חלקי המתמטיקה המודרנית)? האם יתכן שכל המתמטיקה בנוייה לא רק כמו רשת עם קשרים עמוקים מיני ים, אלא שיש תופעה בסיסית אחת ביסודה, שקיים ים? או שישנו איזשהו תהליך גנרטיבי עמוק שיוצר את המורכבות ברחבי המתמטיקה, למשל של המספרים הראשוניים, וניתן לרדת לעומקו? האם יש אבולוציה למתמטיקה? הלוגיקה המתמטית היא אמנם תהליך גנרטיבי, אבל הוא איננו "עמוק", ואין בו הבנה של הסדר שנוצר, אלא תיאור שפתי חיצוני בלבד (ואכן היא מנותקת יחסית משאר חלקי המתמטיקה, למרות תורת המודלים, והתקדמויות אחרונות בקשר בין תורת הטיפוסים לתורת הקטגוריות). האם נגלה למידה בבסיס יסודות המתמטיקה?

שאלות אלו הן על קצה גבול התפיסה שלנו. אך יתכן שדווקא אם נאחד את אלגוריתמי הלמידה השונים שאנו מכירים, מהעולמות האבולוציוניים, המוחיים, המתמטיים והפיזיקליים, נגיע לאיזו תיאוריה אחודה ובסיסית של הלמידה ומהותה, ושל הבסיס העמוק המשותף לאלגוריתמי הלמידה השונים בעולמנו, ולכן גם של תכונותיה ומגבלותיה של הלמידה. האם יתכן שנגלה במאה ה-21 שהתיאוריה של הכול בפיזיקה (TOE), שמאחדת את שתי התורות הפיזיקאליות הגדולות של המאה ה-20 - הקוואנטים והיחסות - למסגרת אחת, מתבססת דווקא על רעיונות למידה התפתחותיים, כמו שהביולוגיה מתבססת על האבולוציה? תיאוריה כזו יכולה להיות כללית אפילו יותר מאשר "התיאוריה של הכול" הפיזיקלית - כי יתכן שנגלה שהיא כוללת את כל המדעים המדוייקים, כולל מתמטיקה וביולוגיה ומדעי המחשב ומדעי המוח - תחת מסגרת למידתית אחת. למשל, כשאלגוריתמי למידה שונים הם מקרים פרטיים של אלגוריתם בסיסי אחד.

ואם נבחר יעד צנוע יותר, הרי שכפי שתורת הרשתות היום מתחילה לספק תובנות על רשתות בכל תחומי המדע והטכנולוגיה, יתכן שבעתיד תהיה לנו תורת למידה אינטרדיסציפלינרית ויסודית, שאף תתגלה כבסיסית יותר מרעיון הרשת. בדיוק כפי שהלמידה יסודית יותר למוח מרשת הנוירונים, או יסודית יותר לאבולוציה מרשתות גנים. אנו בהחלט עשויים לדמיין מין איינשטיין של הלמידה של המאה ה-21, שיבסס אותה כתיאוריית-על, ושיגלה בה גם שלל ניבויים כמותיים (כמה מהר אפשר ללמוד? באילו תנאי סף? כמה אינפורמציה צריך וכמה נוצרת? איך מודדים "מורכבות עשירה" באמצעות למידה? וכו').

או אז, יתכן שתיאוריה כזו תמצא הסבר כללי וכולל למורכבות ביקום, ואת מנגנון הלמידה הבסיסי שמניע אותו. ואז נפסיק להבין את היקום כחישוב (חסר עומק ותובנה), או כרשת (מקרית), או כהסתברות (בלתי סבירה), ונתחיל לחשוב עליו כלמידה. איננו מכירים עוד תהליך טבעי שיוצר מורכבות עשירה, בין אם בתרבות, בין אם באדם, ובין אם באבולוציה, שאיננו למידה. אולי נגלה שהדבר נכון גם לפיזיקה ולמתמטיקה? ואולי טבעו של אלגוריתם זה יגלה לנו מדוע אנחנו האבולוציה היחידה שהתכנסה למצב אינטליגנציה, ושיתכנו כנראה יותר מדי סוגים של התפתחות מורכבות, שקרו באבולוציות אחרות, ושהובילו לכיוונים אחרים, שאיננו מבינים כיום. הרי יתכן שהאבולוציה נוטה דווקא להתכנס לאלגוריתמי למידה אחרים משלנו (האם צומח ממנה באופן טבעי דווקא חישוב דיגיטלי, למשל מהגנום, ולא מוח? מדוע בעצם זה לא סביר יותר? למה שיווצר מנגנון למידה נוסף ואנלוגי, מנותק ממנגנון הלמידה הגנטי הדיגיטלי שכבר קיים ומוכן?). ואם תיווצר תיאוריה מדעית כללית וכוללת של למידה, יתכן שאף נוכל למדוד את המורכבות ש"-סביר" שהאבולוציה תיצור, ולהבין אם אנחנו באמת מקרה קיצון, או לזהות איזושהי נקודת מפנה נדירה בדרך אלינו, שהובילה בקלות יחסית למורכבות שאחריה. ואולי, אם נפענח את אלגוריתם הלמידה הבסיסי של הטבע, נבין גם כיצד צריכה להתפתח באופן טבעי (!) בינה מלאכותית, ומהו אלגוריתם הלמידה ה-ט-ב-ע-י ביותר לאינטליגנציה ביקום. ומה שטבעי - כנראה בטוח ונכון ומותאם יותר לעולם. ולטבע. ולטבע העולם.

תרבות וספרות

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שלוש השאלות הגדולות במדע כיום - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut60" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/multiv.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שלוש השאלות הגדולות במדע כיום

מה טבעי בטבע? האם יתכן שהטבע לא טבעי? האם הבעיות הגדולות במדע כיום הן רק חורים (או בורות עצומים) של ידע, שהופכים את הטבע לנס, או שהן מרמזות על צורך בשינוי פרדיגמה, וסוג חדש של הסבר מדעי, שאיננו חוקי המערכת (הטבע) אלא למידת המערכת? על ההבדל בין תמונת עולם מדעית רשתית ותיאורית (עלינו לסלק כל הסבר!), שהיא מרובה בפרטים מקריים ולכן בלתי מסתברים - לבין הסבר למידתי

מאת: אגדת שלושה וארבעה

מולטיוורס - הגלריה הלאומית לאמנות וושינגטון  (מקור)

מהו הדבר הגרוע ביותר שיכול לקרות למדעי המוח במאה הקרובה? הגילוי שאין "אבולוציה" במוח. שבניגוד לביולוגיה, שכל הצלחותיה הגדולות נובעות מאלגוריתם אחד, שהוא ההסבר הפשוט והמוצלח והכולל ביותר בתחום מדעי כלשהו (הרבה יותר מבפיזיקה!), נגלה שאין במוח אף אלגוריתם כולל או מרכזי שאפשר לעשות ממנו הכללה. שהמוח תלוי באינספור איזונים, אולי אפילו מתוכנתים גנטית, שקשה מאוד לשחזר, או לשפר, או אפילו להבין. בקיצור: הגילוי שהמוח לא רק מורכב, אלא מסובך ואפילו סבוך, כלומר פקעת בלתי ניתנת להתרה. כמו שהביולוגיה נראתה לפני דרווין: כהרבה מקרים קשורים, כלומר כרשת - ולא כאלגוריתם. כמערכת שפה וקיטלוג ואפיון - ולא כמערכת למידה.

ומהי התקווה הגדולה של מדעי המוח? שיופיע האיינשטיין של המוח, שיפענח עקרונות בסיסיים, מדעיים, שמסבירים היטב את פעולתו. כלומר שהמוח מונע באלגוריתם חזק ולא רק בביג-דאטה ומערכת הפעלה פרוצדורלית מפלצתית. שהוא לא תלוי בפיין-טיונינג עדין ברמת לוח האם. אחרת, גם אם נצליח ליצור בינת על, נתקשה מאוד ליצור לה את האיזונים המדויקים הנדרשים, פרי של אבולוציה איטית וארוכה בטירוף, והדרך מכאן לקטסטרופה היא קצרה. כלומר, אם לא נגלה שקיים שם אלגוריתם למידה חדש מלבד האבולוציה הישנה - הרי שמצבנו שלנו גרוע. ומי ערב לנו ש-"הלמידה העמוקה" תוכל לקדם אותנו מעבר לשלבים השטחיים ביותר של מערכת הלמידה במוח?

הבעיה הזו של הפיין-טיונינג, לעומת אלגוריתם לומד ומסתגל אפקטיבי, היא אולי הבעיה הבסיסית ביותר במדע כיום, בכל תחומי המדעים המדויקים, כולל מתמטיקה. השאלה היא איך בכלל נוצרת מורכבות עשירה? אם אנו מאמינים בקיומו של בורא או מתכנן, כמו בימי הביניים, הרי שהסברים מאוד מורכבים ועשירים לעולמנו אינם בעייתיים. אך מרגע שאנו בתחומי המדע המודרני, נתקשה לקבל מצב בו היקום מתוכנן למורכבות ברמת דיוק יוצאת דופן, מתוך אינסוף אפשרויות, וללא כל סיבה ניכרת לעין. המדע מחפש מקרה שיקרה שלא במקרה. לכן, שלוש השאלות המשמעותיות ביותר במדע כיום הן בעצם שאלה אחת:

בפיזיקה: מדוע היקום נראה כאילו הוא מתוכנן? מדוע הוא בנוי למורכבות (ולחיים!) וכל תזוזה קטנטנה בתנאים או בקבועים היתה יוצרת יקום טריביאלי וחסר עניין? האם כמו באבולוציה נוכל למצוא אלגוריתם התפתחותי בסיסי שיצר את המורכבות ביקום, או שנצטרך בסוף להניח שיש אלוהים, מתכנן, או מזל ממוזל שהלוטו נראה לידו כמו הימור בטוח? איך ומדוע, בשם אלוהים, נוצרו חוקי טבע עם מערכות איזונים כל כך מדוייקות, כל כך הרבה ספרות אחרי הנקודה? איך יכול להיות שקיימת שם כמות החומר האפל והאנרגיה האפלה שצריך? משהו כאן ממש מסריח - אם אנחנו חילונים. העיקרון האנתרופי לא יכול להיות תשובה לכל דבר. למעשה, הוא כנראה לא תשובה לכלום. היום היקום הולך ונראה יותר ויותר כמו השעון המלאכותי מטיעון השען הטלאולוגי לקיום האל. וקבוע המבנה העדין - פחד אלוהים.

בביולוגיה: פרדוקס פרמי. אם האבולוציה היא אלגוריתם כללי ביקום - מדוע היא הצליחה רק אצלינו, ככל הנראה לעין (איפה העדויות לציוויליזציות מתקדמות שיכולות כבר להשפיע ברמת הכוכבים ויותר מזה? או על הסיגנלים ביקום? היקום נראה טבעי לגמרי). איך יכול להיות שרק פה נוצר רצף צירופי נסיבות שהם כנראה מאוד מאוד לא מסתברים, כלומר לא סבירים בפערים אסטרונומיים. משהו פה ממש ממש מסריח. לא יתכן שאין חייזרים אינטליגנטיים. זוהי שוב שאלת יצירת המורכבות בתנאים שנראים כאילו כוונו בידי שען.

במתמטיקה: למה לעזאזל יש מתמטיקה, בהנחה שאיננו מאמינים בעולם האידיאות האפלטוני (ומה שמפחיד הוא שרוב המתמטיקאים כן מאמינים, כי איך יתכן שזה מה שקורה)? מאיפה באה המורכבות היפהפיה המטורפת הזאת, הלא הגיונית ממש, ועוד מתגלה שוב ושוב, בתחומיה הכי איזוטריים, כשימושית להבנת כל תופעה ביקום. מה נסגר? איך זה יכול להיות בכלל? אם היקום כוון בידי שען שוויצרי בדיוק גבוה משעון אטומי, המתמטיקה נדמית כאילו נבנתה בידי אמן גאון בעל יכולות אלוהיות, לא הגיוניות כלל. מאיפה באה לעולם תופעה כזו? מאיפה נוצרים כל מיני סדרים ממש לא צפויים ומורכבים עד אין קץ בתוך תופעות פשוטות כמו המספרים הראשוניים? זה סתם ככה, במקרה, שהם הסתדרו ככה? איך יתכן שאפשר למצוא שוב ושוב ושוב מורכבות עשירה כל כך ושומטת לסתות שנוצרת ממבנים ממש פשוטים ומופשטים בכל ענפי המתמטיקה? זה מסריח עד לירח.

שלוש האנומליות הגדולות רומזות לסדרים עמוקים שיש ביקום, ואולי לאלגוריתמי למידה והסתגלות ויצירת מורכבות עמוקים שאיננו מבינים. כפי שלא הבנו את האבולוציה - והעולם הביולוגי נראה לנו גם מקרי ומורכב נורא, אך גם מופלא בהתאמתו, וכמי שנוצר בידי מתכנן - כך ניתן לקוות שגילוי אלגוריתמי למידה אחרים יפתרו את בעיות השעון היקומיות. כן, אולי גם למתמטיקה, למדעי המוח ולפיזיקה יש מנגנוני אבולוציה ולמידה משלהם. או שיש סיבה למידתית עמוקה ליצירת המורכבות - ולקיום התנאים לה. ייתכן שנוכל, למשל, לבסס את המורכבות הפיזיקלית על זו המתמטית, או להפך, וליצור לפחות רדוקציה לבעיה (האם ביקום פיזיקלי אחר היתה מתמטיקה אחרת?). או שיתכן שנוכל להכליל את הלמידה האבולוציונית, שאיכשהו הצליחה ליצור את התנאים שמאפשרים את המשך פיתוחה כל פעם מחדש (פעם לא היתה אטמוספירת חמצן בכדור הארץ - החיים יצרו אותה!). ישנו איזשהו מרכיב חשוב בפאזל המורכבות שאיננו מובן לנו, ושאיננו "טבעי". כל תשובה שמתחילה מזכייה בלוטו איננה תשובה מדעית - אלא תיאולוגית. והרבה יותר סביר להחליף אותה באמצעות מתכנן או מפעיל סימולציה.

אך אם כן נגיע לתשובה תכנונית שכזו (והדבר אפשרי! כל תכנון משאיר עקבות) - זו תהיה מהפכה פילוסופית של ממש, ונבין שאנחנו לא כאן במקרה. במצב הידע הנוכחי, בסביבה אינטלקטואלית אחרת, האנומליות הללו היו נחשבות לראיות חזקות לקיום אלוהים מתכנן שכזה. רק האמונה שלנו בהופעת הסברים אבולוציוניים ו-"טבעיים" בהמשך, בהתאם להתפתחות עד כה בתולדות המדע, מסכלת פרשנות מתבקשת כזאת גם כיום. אך אם נגלה שהאנומליות הללו עמוקות מאוד, ואולי אף יותר רחבות מששיערנו, ולא ימצאו להן הסברים טבעיים לאורך זמן רב מאוד - המדע יוכל להשפיע על האמונה בדרך שבה לא הוא חוזה כלל, ונשוב לתמונת עולם ימי ביניימית. היקום אולי נדמה לנו עצום לאין שיעור, ולא כניסוי מעבדה על שולחנו של מישהו, אך ביחס למה אנו קובעים שהוא יקום גדול? האם יש לנו איזשהו קנה מידה אובייקטיבי? הדבר האובייקטיבי היחיד שגדול ביקום הוא מספר סדרי הגודל, אך למעשה מדובר על כמה עשרות כאלה בלבד. אולי יש אלפי סדרי גודל ביקום גדול ממנו? אולי יש אינסוף סדרי גודל? אולי היקום שלנו כולו הוא מערכת זניחה בגודלה?

היקום שלנו דווקא איננו מכיל כמויות אדירות של חומר כפי שאנו נוטים לחשוב. שהרי היקום כמעט רֶיק. כמעט הכול רִיק ביקום. הכוכבים הם זעירים ביחס לחלל הבין כוכבי ביחסים עם הרבה אפסים, ובאותו אופן החלקיקים הם קטנטנים ביחס למרחקים ביניהם, וכן הלאה. הדבר היחיד שמפעיל את היקום זה לא החומר עצמו, אלא כוחות, מטענים ושדות שממלאים את החללים הללו, והם היקום האמיתי. החומר הוא בסופו של דבר אשלייה. אנחנו ריקים לחלוטין, והסיבה היחידה שהאצבע שלי לא עוברת דרך מקשי המקלדת היא לא שהמקום מלא שם בחומר, שהרי הוא למעשה ריק לגמרי - אלא שיש כוחות דחייה שפועלים במרחקים אדירים ביחס לגודל האלקטרונים באצבעי ובמקש ה-שין, ולכן הם דוחים אחד השני בעוצמה בלתי נתפסת ביחס לגודלם. אם לא היו כוחות כאלה, הייתי נופלת מיידית מהכיסא לתוך האדמה אל ליבת כדור הארץ. וכחור שחור, כלומר כחומר מרוכז, כדור הארץ הוא דווקא ממש פיצי... כלומר - מי שיצר את היקום היה קמצן מאוד בכמות הפלסטלינה בו ביחס לגודלו, אבל נדיב מאוד ביחס להשפעת חתיכות פלסטלינה קטנטנות מרחוק אחת על השנייה. אם כן, לאחר שאנו רואים חוסר התאמה קיצוני כזה ביקום עצמו בין כמות חומר למרחב, הרי שקשה בכלל לדבר על גדול וקטן ביחס ליקום כולו: ייתכן שהיקום שלנו כולו זעיר ביחס ליקומים אחרים - או ענק. ניסוי קטן - או מפלצת בלתי נתפסת.

אותה שאלה הנוגעת למרחב נוגעת גם לזמן. אם קנה המידה האובייקטיבי למרחב ולזמן הוא היקום עצמו, הרי שאנו, הן כמין והן כיחידים, תופסים מתוכו כמות זמן גדולה בהרבה מאוד סדרי גודל מאשר מרחב. כאבולוציה, למשל, אנחנו פה מעל שליש מחיי היקום, וכחתיכת חומר כדור הארץ הוא פחות מננו-ננו-משהו מהיקום, וגם היחס שלנו כבני אדם לגודל היקום הוא דומה. אנחנו לא סתם דומים לאותם ענקים בזמן, מפסקת הסיום המרטיטה של פרוסט לבעקבות הזמן האבוד, אלא אנחנו ממש אטריות בזמן. יצורים קטנטנים במרחב שתופסים זמן עצום ביחס לגודלם. אך מי אמר שאפילו היקום עצמו יכול להיות קנה מידה אובייקטיבי? האם יכול בכלל להיות קנה מידה אובייקטיבי ליקום?

המרחקים היחידים והכמויות היחידות שהם אובייקטיביים ביקום מבחינת גודלם הם סדרי הגודל עצמם. הם אלה שמכריעים שהיקום למעשה ריק, כי יש הרבה סדרי גודל בין גודל חלקיו למרחקי השפעתם ולחללים בו. האם גבולות היקום האמיתיים שלנו, הרבה מעבר לגבולות כלשהם בזמן ובמרחב, הם למעשה גבולות סדרי הגודל שנגישים אלינו? הרי ייתכן שהתשובה למורכבות העשירה נעוצה לצערנו דווקא בסדרי גודל שאינם נגישים לנו, אם גדולים מאיתנו (המתכנן הגדול? על-יקום? מבנה אחר?), ואם קטנים בהרבה (איזה בסיס שיוצר מורכבות בכל סדרי הגודל מעליו, ואולי אף יוצר את המתמטיקה עצמה וחוקי הטבע). אך אולי המורכבות היא אשלייה? הרי יש המון סדרי גודל ביקום שבהם אין מורכבות, והמון חלקים פשוטים במתמטיקה ומשעממים וחסרי עניין. אולי המורכבות נוצרת דווקא מקיומם של המון סדרי גודל, שמאפשרים יצירת מורכבות בהדרגה?

הרי אם נאחד את האלגוריתם האבולוציוני והאלגוריתם של רשתות הנוירונים, שני אלגוריתמי הלמידה הטבעיים המוכרים לנו, נגלה שמה שיוצר את המורכבות הוא הרבה דורות אחד אחרי השני או הרבה שכבות אחת אחרי השנייה (למידה עמוקה), כשבכל דור ושכבה יש ריבוי ועודפות עצומה של סוכנים (אורגניזמים או נוירונים). כלומר, ישנה מורכבות שנוצרת מריבוד הזמן שעובר על המערכת, וישנה גם מורכבות שנוצרת מריבוד מרחבי במערכת. הריבוד הוא אבי המורכבות ולכן ההתפתחות והלמידה. האם לא סביר שתהיה גם מורכבות שנובעת מריבוד של סדרי גודל במערכת? כלומר, שבה כל סדר גודל ישקף מורכבות גדולה יותר שמתהווה מזה שמתחתיו? האם מנגנון הלמידה היקומי לא יכול להיות מנגנון למידה שבנוי על סדרי גודל, שמכליל את מנגנוני הלמידה בזמן ובמרחב?

גם המורכבות המתמטית נוצרת מאינספור שלבים שמורכבים אחד על השני, בהתאם להגדרות ההולכות ומתפתחות ולשפה הלוגית המתמטית. האם למעשה המורכבות של העולם נוצרת סתם מחישוב חוזר, או שמא דווקא ממנגנון בסיסי אף יותר מחישוב? מדוע ענפים רחוקים כל כך במתמטיקה קשורים בקשרים מפתיעים ועמוקים כל כך (הסיפור המרכזי שחוזר שוב ושוב בכל חלקי המתמטיקה המודרנית)? האם יתכן שכל המתמטיקה בנוייה לא רק כמו רשת עם קשרים עמוקים מיני ים, אלא שיש תופעה בסיסית אחת ביסודה, שקיים ים? או שישנו איזשהו תהליך גנרטיבי עמוק שיוצר את המורכבות ברחבי המתמטיקה, למשל של המספרים הראשוניים, וניתן לרדת לעומקו? האם יש אבולוציה למתמטיקה? הלוגיקה המתמטית היא אמנם תהליך גנרטיבי, אבל הוא איננו "עמוק", ואין בו הבנה של הסדר שנוצר, אלא תיאור שפתי חיצוני בלבד (ואכן היא מנותקת יחסית משאר חלקי המתמטיקה, למרות תורת המודלים, והתקדמויות אחרונות בקשר בין תורת הטיפוסים לתורת הקטגוריות). האם נגלה למידה בבסיס יסודות המתמטיקה?

שאלות אלו הן על קצה גבול התפיסה שלנו. אך יתכן שדווקא אם נאחד את אלגוריתמי הלמידה השונים שאנו מכירים, מהעולמות האבולוציוניים, המוחיים, המתמטיים והפיזיקליים, נגיע לאיזו תיאוריה אחודה ובסיסית של הלמידה ומהותה, ושל הבסיס העמוק המשותף לאלגוריתמי הלמידה השונים בעולמנו, ולכן גם של תכונותיה ומגבלותיה של הלמידה. האם יתכן שנגלה במאה ה-21 שהתיאוריה של הכול בפיזיקה (TOE), שמאחדת את שתי התורות הפיזיקאליות הגדולות של המאה ה-20 - הקוואנטים והיחסות - למסגרת אחת, מתבססת דווקא על רעיונות למידה התפתחותיים, כמו שהביולוגיה מתבססת על האבולוציה? תיאוריה כזו יכולה להיות כללית אפילו יותר מאשר "התיאוריה של הכול" הפיזיקלית - כי יתכן שנגלה שהיא כוללת את כל המדעים המדוייקים, כולל מתמטיקה וביולוגיה ומדעי המחשב ומדעי המוח - תחת מסגרת למידתית אחת. למשל, כשאלגוריתמי למידה שונים הם מקרים פרטיים של אלגוריתם בסיסי אחד.

ואם נבחר יעד צנוע יותר, הרי שכפי שתורת הרשתות היום מתחילה לספק תובנות על רשתות בכל תחומי המדע והטכנולוגיה, יתכן שבעתיד תהיה לנו תורת למידה אינטרדיסציפלינרית ויסודית, שאף תתגלה כבסיסית יותר מרעיון הרשת. בדיוק כפי שהלמידה יסודית יותר למוח מרשת הנוירונים, או יסודית יותר לאבולוציה מרשתות גנים. אנו בהחלט עשויים לדמיין מין איינשטיין של הלמידה של המאה ה-21, שיבסס אותה כתיאוריית-על, ושיגלה בה גם שלל ניבויים כמותיים (כמה מהר אפשר ללמוד? באילו תנאי סף? כמה אינפורמציה צריך וכמה נוצרת? איך מודדים "מורכבות עשירה" באמצעות למידה? וכו').

או אז, יתכן שתיאוריה כזו תמצא הסבר כללי וכולל למורכבות ביקום, ואת מנגנון הלמידה הבסיסי שמניע אותו. ואז נפסיק להבין את היקום כחישוב (חסר עומק ותובנה), או כרשת (מקרית), או כהסתברות (בלתי סבירה), ונתחיל לחשוב עליו כלמידה. איננו מכירים עוד תהליך טבעי שיוצר מורכבות עשירה, בין אם בתרבות, בין אם באדם, ובין אם באבולוציה, שאיננו למידה. אולי נגלה שהדבר נכון גם לפיזיקה ולמתמטיקה? ואולי טבעו של אלגוריתם זה יגלה לנו מדוע אנחנו האבולוציה היחידה שהתכנסה למצב אינטליגנציה, ושיתכנו כנראה יותר מדי סוגים של התפתחות מורכבות, שקרו באבולוציות אחרות, ושהובילו לכיוונים אחרים, שאיננו מבינים כיום. הרי יתכן שהאבולוציה נוטה דווקא להתכנס לאלגוריתמי למידה אחרים משלנו (האם צומח ממנה באופן טבעי דווקא חישוב דיגיטלי, למשל מהגנום, ולא מוח? מדוע בעצם זה לא סביר יותר? למה שיווצר מנגנון למידה נוסף ואנלוגי, מנותק ממנגנון הלמידה הגנטי הדיגיטלי שכבר קיים ומוכן?). ואם תיווצר תיאוריה מדעית כללית וכוללת של למידה, יתכן שאף נוכל למדוד את המורכבות ש"-סביר" שהאבולוציה תיצור, ולהבין אם אנחנו באמת מקרה קיצון, או לזהות איזושהי נקודת מפנה נדירה בדרך אלינו, שהובילה בקלות יחסית למורכבות שאחריה. ואולי, אם נפענח את אלגוריתם הלמידה הבסיסי של הטבע, נבין גם כיצד צריכה להתפתח באופן טבעי (!) בינה מלאכותית, ומהו אלגוריתם הלמידה ה-ט-ב-ע-י ביותר לאינטליגנציה ביקום. ומה שטבעי - כנראה בטוח ונכון ומותאם יותר לעולם. ולטבע. ולטבע העולם.

תרבות וספרות


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסופיה של המתמטיקה של העתיד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia61" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/fractal.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסופיה של המתמטיקה של העתיד

הפילוסופיה של המתמטיקה, בשאיפתה לנצחיות על-זמנית כמו מושאה, לא לוקחת בחשבון את ההתפתחויות בפיזיקה כמשנות תפיסות יסוד של המתמטיקה. אילולא הצלחתה במדעים - שהיא מוזרה ביותר לפי התמונה המדעית כיום (כלומר זו תמונה לא נכונה כנראה) - כל תפיסת המתמטיקה היתה שונה, כפי שנתפס משחק השח, כלומר כשרירותי ולא כאמת נצחית שבבסיס היקום. המתמטיקה יכולה להיתפס כסוג של ניסוי פיזיקלי שמגלה אמת פיזיקלית בסיסית נמוכה שמתבטאת גם ברמה הגבוהה של החשיבה, כלומר חוק פיזיקלי שלא מוגבל לסדר גודל מסויים רוחבי ביקום אלא חוצה אנכית את כל סדרי הגודל ביקום, ולכן נגיש לנו גם ברמת החשיבה, שמאפשרת לעשות במוח ניסוי פיזיקלי ברמת החלקיקים האלמנטריים ולחדור כך לסודות היקום

מאת: כל החשבון עוד לא נגמר

האם יכולת המתמטיקה לברוא יקומים רוחניים שלמים נשענת למעשה על הפיזיקה?  (מקור)

האהבה היא המצאה אנושית נפלאה - ההמצאה הכי יפה של התרבות, מלבד אולי עולם הרוח - אבל היא לא המצאה של הביולוגיה. כמו שזה שהאומנות היא המצאה נפלאה לא אומר שהיא המצאה של הביולוגיה. לכן, עוד מעבר לפיצוח המדעי של המוח והאינטליגנציה, גם אם יצליח - עומד האתגר המדעי של פיצוח התרבות, שהיא תוצר של דינמיקות בין הרבה אינטליגנציות - של עולם מדומיין.

אבל למה בכלל יכול להיות ביקום עולם כזה? מה מאפשר בכלל עולם רוח בעולם פיזיקלי? בגלל המתמטיקה. למה יש בכלל מימד סימבולי? כי מידע הוא הבסיס הפיזיקלי של העולם. למה יש מידע בעולם? למה יש יכולת יצוג? בגלל שיש הבדל בין 0 ל-1, כלומר הבדל יציב (ולא אנלוגי) בין שני מצבים, שלא קופץ בפתאומיות קוואנטית ביניהם, או מתערבב ככה שאין יכולת להבחין בין 0 ל-1.

אם תורת הקוונטים נכונה, אז יש סיכוי קטן שפתאום 0 יהיה שווה ל-1 וכל בדיקה שלנו תעלה ש-0 שווה 1, סיכוי שקטן לאינסוף עם כל בדיקה אבל איננו אפס. כלומר יש סיכוי שכל הוכחה שגויה היא נכונה ולהפך. ולכן יש גם סיכוי שכל השיקול הזה מוטעה, כי המסקנה יכולה לקפוץ מ-0 ל-1, ומספיק ביט אחד לשנות מאמת לשקר. אז אם כל מתמטיקאי יכול לטעות מדוע המתמטיקה לא יכולה לטעות? היה ניסיון רב שנים להפוך את הבסיס של העולם מחוקים לחלקיקים, ומשדות לגיאומטריה. מין ניסיון להפוך הפיזיקה למשהו יותר אימננטי, הכרחי, אסתטי, שנובע מהמבנה עצמו, ולא נכפה עליו מבחוץ. השאלה אם זה לא יכול לקרות גם למתמטיקה?

הפער בין המעבד למידע (זיכרון, ואפילו תוכנה) יוצר לנו יקום דואליסטי - ולעומת זאת, במוח הם מחוברים. השאלה עולה אם הגנום דומה למחשב (הגנום זיכרון ועליו פועל מחשב התא) או שהוא כמו מוח והזיכרון של הגנום הוא בעצמו מחשב. ואולי למידה מהסוג של מחשב - כמו הגנום - היא הרבה יותר אטית מהלמידה המוחית, ולכן לאבולוציה לקח פי אלף יותר זמן מהתרבות (זה הסדר גודל). מיליארדים של שנים לייצר את האדם לעומת מיליונים לייצר את תרבותו, ומיליונים לפתח את האדם לעומת אלפים לפתח את תרבותו, ואלפי שנה לגדל תרבות לעומת כמה שנים לגדל ילד, כלומר ליצור אדם שהוא תוצר של אותה תרבות רק באמצעות למידת המוח. לכן, היקום יכול להיות דווקא כמו מוח ולא כמו מחשב. כלומר המתמטיקה יכולה להיות תוצר עילי שלו ולא בסיס תחתי שמתחתיו.

בנוסף - בין מחשב למוח יש את רשת האינטרנט, שהיא גם מבוזרת-רשתית וגם דיגיטלית, כלומר היא תווך מתווך בין מוח למחשב. ודווקא בה שוכנת התרבות במלוא תפארתה - המרחב המדומיין המשותף - יותר מאשר באדם עצמו או במחשב. ויתכן שהדבר ימשיך להיות נכון אפילו אם תתווסף למערכת בינה מלאכותית. עצם זה שיתכן לבנות אינטליגנציה מלאכותית עדיין לא מאפשר לבנות תרבות מלאכותית, ולהפך. ניתן גם לחשוב על סופר גאון (או מחשב ספרותי גאוני) שאיננו אינטליגנטי. תרבות לא בהכרח מצריכה אינטליגנציה - אלא תרבות. האם, בדומה לרשת האינטרנט, יכול להיות תווך מתווך בין הפיזיקה למתמטיקה, ששם שוכן החיבור ביניהם, ושם נמצא התוכן של היקום - בין שתי מערכות חוקים? למעשה, ניתן לטעון שזה היקום עצמו, או היקום כמחשב - כלומר כולל הנתונים, התוכנה, כאשר הפיזיקה היא המעבד והמתמטיקה היא שפת המחשב והלוגיקה שלו. אבל אולי זהו דווקא חיבור רשתי שמחבר בין המתמטיקה לפיזיקה, כמו טבעם של חיבורים רבים בטבע - שהם רשת?

האם המספרים הראשוניים מגלים לנו משהו בסיסי על היקום? כי זה המקום הכי ראשוני במתמטיקה שבו נדמה שיש מידע, לא סתם מבנה. האם יש בהם מידע? לכאורה לא, כי ניתן להסיק אותם מתנאי הפתיחה. אבל לא בקלות. המשמעות של הקושי היא שמה שמוגדר בקלות במערכת אחת לא מתרגם להגדרה קלה במערכת אחרת. כלומר - הגדרה קצרה והוכחה (או הגדרה) ארוכה. מה שאומר שיש מערכות יותר מתאימות ופחות מתאימות לטיפול בבעיות שהן זהות. האם המתמטיקה והפיזיקה הן בעצם שתי מערכות כאלה, ששונות רק בנקודת המבט אבל עוסקות באותו מנוע של היקום? האם המתמטיקה נובעת בכלל מחוקי הפיזיקה, שלפיהם כל פעם מחדש 1 שונה מ-0?

כדי שהיקום יתכנס למורכבות ולא לבלגן (כמו גז), צריך פיין-טיונינג שנובע מלמידה, או מתכנון. האם יתכן שהפיזיקה תוכיח שהיקום שלנו נוצר מתכנון? או מלמידה? תכנון יהיה רעידת אדמה מטאפיזית, שבה המדע יוכיח תכנון תבוני, ויהפוך את כיוון החילון, וזה בהחלט יכול לקרות. והאם דבר דומה יכול לקרות למתמטיקה? האם המתמטיקה היא פרי של תכנון? או של למידה? או משהו אפילו יותר מוזר - הכרח לוגי? מה זה בעצם אומר, הכרח לוגי, מלבד שביקום שלנו יש כלל טבע שאסור להפר את המתמטיקה, או שכל ניסוי מתמטי יצא תמיד אותו דבר, שאחד ועוד אחד יהיה שווה תמיד שתיים. ולמה, למשל, ביקום, בגדול, שוררת הסימטריה והצורה המעגלית, משמש, גלקסיה ועד היקום כולו?

פאי זה רעש במערכת העשרונית, אבל לא במערכות אחרות. ואם נגלה שהיקום כולו מסודר לפי איזה דפוס מתמטי, שגרם למשל לכך שהגלקסיות יהיו במקומן לפי נוסחה מסויימת, או שחוקי הטבע הם תוצאה של איזה אלגוריתם, מה תהיה המשמעות המטאפיזית של קונספירציה כזאת? או שברגע שזה חוק טבע זה כבר לא קונספירציה? האם יש חוקי טבע שלא נהיה מוכנים לקבל כסבירים? עוד יכולות להיות הרבה מהפכות מדעיות ומתמטיות שיגרמו לנו לחשוב שעולם הרוח בסיסי יותר מעולם החומר, שהמתמטיקה מתחת לעולם, ושיש חוקים רוחניים מתחת לחוקים הפיזיים. התפיסה שלנו היא בסופו של דבר נגזרת של מה שמגלים באותה תקופה בפיזיקה על בסיס העולם. כשיש חוקים יש אלוהים טרנסצנדנטי (בניגוד לאימננטי בפיזיקה האריסטוטלית של ימי הביניים) וכשיש חלקיקים אין אלוהים אלא חומר. וכשהבסיס הפיזיקלי לעולם (כמו בכיוון של המיתרים) זה מתמטיקה אז אלוהים הוא רוח טהורה.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שיא האינדיבידואליזם - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia37" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/womenviolence.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שיא האינדיבידואליזם

רעיון האינדיבידואל, דהיינו הבלתי ניתן לחילוק, כמו רעיון האטום לפני מאה שנה, עומד בפני מפץ. ברגע שישוחררו הכוחות מתוך האינדיבידואל, למשל הדופמין וחלקי המוח השונים, תוכל להיות הנעה חדשה לגמרי של אנשים, ומקור אנרגיה חברתי חדש. עד אז, הפמיניזם מפרק את המולקולה של החברה - המשפחה - ולאחר מכן את הקשר הכימי עצמו של הזוגיות. במקביל, הזדקנות האוכלוסיה תתרום לפירוק קשר כימי בסיסי עוד יותר - ההורות

מאת: הגל השני של האינפנטיליזם

רק כך  (מקור)

הפמיניזם הפחית את השוויון בין גברים לנשים במערכות יחסים. פעם יחסי הכוחות היו יחסים אישיותיים בין גבר לאישה. כי כולם היו תקועים ביחד. בעצם לא היו יחסי כוחות כי היתה חלוקת תפקידים. המינים חיו בשני מישורים מקבילים, שניתנים רק להשוואה רק בינם לבין עצמם. מיסוד של יחסים מעקר יחסי כוחות, כמו בימי הביניים שכל היחסים היו מוסדרים ולכל צד היו היתרונות והחסרונות ללא השוואה כמותית אלא איכותית.

אבל ברגע שהגבר היה החזק חברתית, והיחסים התערערו, בזכות העת החדשה, אז הגברים הפכו לאינפנטיליים במין, כאילו הם הצד המתענג שמחפש אמא. ואילו כיום כשיחסי הכוחות התהפכו, אז נשים יכולות להרשות לעצמן להתנהג אינפנטילית, כי הן הצד המבוקש, ולכן מחפשות אבא, וגברים מתאמצים. אם פרויד היה חי היום אז אדיפוס היה הפוך. כלומר, ככל שאתה הצד החזק אתה הופך לאינפנטיל, פסיבי. החוזק משחית. אתה צריך פחות להתאמץ ומעצב את המציאות ככה שתענה לצרכיך - וגבר יענה לצרכיה של האישה.

לכן נשים הפכו לילדות קטנות בזכות הפמיניזם. כשלפני כן גברים היו ילדים קטנים. היום כבר לא הפמיניזם הוא האיום אלא האינפנטיליזם. התנועה למען זכויות הילד, ושהכל סביבו. ובסוף לא הגבר ולא האישה אלא הילד הוא החזק במשפחה החדשה. וזה מה שמגלים כשנהיים הורים, ואת הכעס על הילד האישה מפנה כלפי הגבר, ולהפך, כי אסור לכעוס על הילד. וכל זה קורה כי החברה מחשיבה ילדים יותר ממבוגרים, ואת העתיד על פני ההווה, וסוגדת לעתיד. ככה שהפמיניזם זה המלחמה הקודמת.

והשלב הבא זה זכויות בעלי חיים, צמחים, ודוממים (מחשבים). מה שמגביר את השיוויון בחברה מפחית את השיוויון במערכת היחסים, ולהפך. דווקא נישואין לכולם הגבירו את השיוויון בחברה. כולם היו נשואים וזהו. הויתור על מערכת יחסים שוויונית באמת, והיחס לנשים כילדות קטנות, הוא ההתפכחות הגברית מהפמיניזם, שלכאורה רצה שיוויון. אבל בסופו של דבר, הפמיניזם יצר נשים יותר אגואיסטיות. לא יותר מתורבתות וחכמות, אלא הדוניסטיות. בלי ההקרבה של האמהות והרעיות, אבל גם בלי מה שיחליף אותה. הערך האחרון המוסכם זה הילדים, וגם הוא בערעור. לכן תוך דורות מעטים תחול סלקציה חזקה נגד אגואיזם. כי אנשים כאלה לא יביאו ילדים. בניגוד לעבר שלפני אמצעי המניעה. אבל בינתיים, תחל נסיגה כללית של אנשים לאינפנטיליזם. לשיח בכייני. שטותניקי. שלא לוקח אחריות. ולא מוכן להקרבה ולאיפוק.

השלב הבא, עם הזדקנות האוכלוסיה, תהיה מגמה הפוכה, בעד הזקנה. כי אנשים פשוט יהיו זקנים. כי לא יהיו מספיק ילדים בחברה. ותהיה העדפה לזקנים, שיהיו הרוב. ויותר חזקים מבעבר. הוצאות הבריאות יאמירו, ההשקעות, והפחד מפני המוות יחזור לתרבות ובגדול. כשמערכת יוצאת מאיזון אז יש תגובות ותגובות נגדות דיאלקטיות עד להגעה לשיווי משקל חדש. ברגע שאנשים יוכלו להביא ילדים לבד, את עצמם, בסוג של שיבוט, אז כל אחד יגדל את עצמו כילד. ילד זהה לו, אולי עם שיפורים. וזה יהיה מבנה המשפחה. הורה וילד. ומה שימות זה הזוגיות.

כלומר אחרי העלמות המשפחה והאהבה, גם הזוגיות תעלם, מה שהיה מרכיב בסיסי בעולם האנושי. ויחס האחאות יהפוך ליחס הכי חשוב ב-"דם" בחברה. כלומר האינדיבידואליזם יגיע לקצה הגיונו הרדיקלי של אדם אחד במקום זוג, גם מבחינה מינית, והשלב הבא יהיה פירוק האדם האחד. כמו תהליך ביקוע האטום. בהתחלה ירדנו למולקולות של משפחה גרעינית. ואח"כ יהיה ביקוע האטום של המוח, שיפסיק לעבוד כמערכת אחודה ואחדית, ויתפרק לגורמים. כלומר, זה שלא האינדיבידואל יסכים לוותר על עצמו יום אחד ולהפוך לחלק מהרשת - אלא שעד אז האינדיבידואל בעצמו יתפרק לרשת. ואז האינדיבידואליזם יואשם בכל הרעות החולות של העולם, בדיוק כמו השוביניזם, ובצדק.

פילוסופיה של העתיד