text:
התדרדרות הארץ

חתונה

מאת:

(מקור)

פרה תמימה

חלמתי שאני פרה צדקנית ובתולה. אני לא נוגעת בפרות אחרות, וגם לא בפר עד החתונה, ומתנגדת לשחיתות המוסרית מסביב, מברכת על העשב גם כשאני מעלה גירה, ועושה מוווו שנשמע כמו אמן. וכולם צוחקים עליי, קוראים לי הפרה המשוגעת, מי ירצה להתחתן אתך? אצלנו לא מתחתנים. ויום אחד באחו מתחיל לרדת גשם ולא מפסיק. ובהתחלה אנחנו שמחות, אבל כשכבר צריך להכניס את הראש מתחת למים בשביל קצת עשב, כל הפרות, כולל הבהמות הגסות ביותר, מתחילות להתפלל. והאחו הופך לבריכה ענקית מאופק לאופק, ואנחנו השמנות מדלגות לנו בקלילות, עד שכבר לא מצליחות לגעת ברצפה, האחיות היקרות שלי מתחילות לטבוע, וגם אני בולעת מים ולא שוכחת לברך שהכול, וברגע האחרון בא חרדי צדיק על רפסודה להציל אותנו, אבל הוא לוקח רק אותי, וכל האחיות החילוניות נשארות מאחור ומסתכלות ומסתכלות ומסתכלות.

והוא מתעצבן עליי: למה לא באת בזמן? את צריכה הזמנה מיוחדת? והוא מכניס אותי לקופסא שחורה ענקית שכתוב עליה תיבת נוח, ואומר שאני הבהמה הטהורה, הפרה השביעית שנבחרה. וכל המבול, גם בלילות השחורים שהקופסא מתפרקת עוד רגע, אני מתאפקת לא לגעת בפר היפה והצדיק והתמים שנוח שידך לי, ארוסי שיחיה. וכל לילה אהובי מנחם אותי על אמי ואחיותיי, את תראי איזו משפחה נפלאה אנחנו נקים בעולם החדש, כשהכול יגמר, את תראי, לא נריב פעם אחת, אנחנו לא נפסיק לאהוב לעולם.

ובאמצע הלילה האינסופי הקופסא נפתחת לאור לבן מסנוור, מסתבר שבחוץ עכשיו יום! ונוח עושה בחוץ חתונה המונית לכל החיות, איש ואשתו, ומברך אותם, ולנו הוא עושה חתונה של פרות, מלביש את הפרות בשמלה לבנה שמכסה אפילו את העכוז, ואת הפרים בטליתות, ומברך אותנו שנהיה פרות ורבות, ושישה זוגות פרות נכנסים לפנינו לברית הנישואין, אנחנו אחרונים חביבים. ונוח מעלה אותי ואת בעלי על משטח גבוה מיוחד מעל כולם - לעולה.

לפני החתונה - השיחה האחרונה עם ש'

חלמתי. איך שרדתם אחרי הפרידה? אני מקק מצטיין, בונקר. אני אשרוד שואה גרעינית. למדתי לריב, למדתי שמשפחה. וגויים, אני שונא גויים. זה לא היה פעם. כן, שמתי לב ש-. גויים זה מוטיב חוזר בשיחה. איך שרדנו? באמת כל הכבוד לי. אני זוכרת, היית בונקר מהתחלה. נכון, יש רגעים של התגלות. אבל אני לא מרגישה שאני יודעת עליך. כלום. רוב הזוגות לא אוהבים אחרי כמה שנים. מה שמחזיק אותם זה נאמנות, ו- גויים. שנאה ואהבה - ראשי תיבות שואה. כן, גויים. מאוד רציתי לבכות, מאוד רציתי, אבל. לא הצלחתי. לא יודע, יותר נגיש? חשבתי להיפך. או שאני פשוט פחות מנסָה. נהייתי יותר דתי. מה?? מה שמחזיק, הפחד, היום אנשים לא אוהבים. לעשות דברים מתוך פחד, הכול צריך להיות. מאהבה. סליחה, טונים גבוהים לא מתאימים לקול שלי. היא כל פעם מפוררת אותו, במודע. או שלא במודע. היא. אתה סותר את עצמך, אתה יודע? צריך להילחם בזה, הרומנטיקה. אימללה דורות של אנשים. את מכירה את השנאה, את השנאה? ממש חתן לא שגרתי, אתה. מלא שנאה. גם אתה צריך את הפנטזיה. מה זאת אומרת "מת"? כאילו - אין יותר אנשים בעולם. הכול צריך להיות מתשוקה? פעם - פעם היה דבר כזה - יראת השם.

איידס הדעת

חלמתי שמצאו פתרון טכנולוגי ליצר הרע. מעכשיו מרכיבים לכל בחור מגיל אפס משקפיים מיוחדים של מציאות רבודה, שמסתירים בשחור את כל הנשים ברחוב. זה פשוט פטנט גאוני לשמירת העיניים, שאדם לא יוכל בכלל לדעת איך נראית אישה עד החתונה, שלא יוכל אפילו לדמיין ולחלום עליה. הן פשוט חור בשדה הראייה.

ואני מתחתן עם כתם שחור, ובפעם הראשונה בחיים בחדר ייחוד אני מוריד את המשקפיים. ואני רואה שהאישה היא פשוט מפלצת, מין ערימה של כל מיני חיות, פירות, ושאר ירקות. העיניים יונים קטנות. אפה הוא מגדל. השערות שלה הם עדר עיזים מסריחות, וגם השיניים, היא רק פותחת את הפה והן כולן עושות: מה, מה? מתחת לצמה הרקה שלה מפולחת, ובמקום מוח יש לה גרעיני רימונים. בחזה יוצאים ממנה שני עופרים. הם דווקא חמודים, אבל נראים רעבים, ואני מפחד שינשכו אותי. ואני רץ לרב, הוא עדיין לא הספיק לברוח מהחתונה, ואני מבקש: שלום בית! והוא אומר לי: הסוד הוא תקשורת. ואני מחכה שהיא תישן, כי אני מפחד שהיא תפתח את העיניים והיונים יתעופפו והיא תישאר עיוורת. ואני ניגש לאחד העופרים, ומנסה להתחיל לפתח איתו שפה משותפת. ואני מוציא לו את השושנה שהוא לועס מהפה, מחתים אותו עם הלשון על הסכם סודיות, ומשתף אותו קצת בעולם שלי, בעבודה שלי בתחום ההייטק:

אז הנה הסוד. אם ההתגלות הבאה של אלוהים תהיה דרך האינטרנט, היא תצטרך תשתית מתאימה, נכון? אז הרעיון לסטארט-אפ שלנו - אפשר לסמוך עליך, נכון? - הרעיון זה שבגלל שהרשת כזו גלובלית מספיק חיבור אחד כדי לחבר את כל הרשת העליונה לכל הרשת התחתונה, והוא כבר יוכל לשלוח דרכו לכל העולם. אז אנחנו נניח את היסוד, שיהיה פרויקט התשתית הגדול והיקר ביותר מאז בריאת העולם: כבל תקשורת בין-עולמי שיונח מתחת לשמים ויחבר בין למעלה ולמטה. ובעתיד תהיה גם מעלית, ומסעדה, וכו'. הנוף צפוי להיות מדהים, אנחנו צופים גידול אקספוננציאלי בתעבורה ובהכנסות. ברגע שנגייס מספיק כסף ממשקיעים, נטה גם את הנהר מגן עדן, נבנה סכר, טורבינה, תחשוב: רק הגובה האינסופי של המפל מהשמים לארץ מבטיח לנו אנרגיה אינסופית - וירוקה. טוב, קצת נסחפתי. כרגע גם סיב אופטי אחד שיגיע לשמים יהיה דבר גדול. אז בשלב הנוכחי, העוברי, לקחתי על עצמי להתחיל לפתח את החיבור, ולמדתי פיתוח אתרים. כל העולם רק רוצה שיכנסו לאתר שלו, ואילו אני בניתי אתר סודי. אף מנוע חיפוש לא יודע עליו. אין קישורים אליו ואין בו קישורים. אתה יכול רק לנחש את השם שלו. לכאורה, כל אחד בעולם יכול להיכנס בשנייה, אבל אף אחד לא ייכנס בחיים. ובאתר שלי אני המרא דאתרא, מנהל האתר, והתורה יורדת ממנו בקצב של ביט אחד לשנייה - קצב הכתיבה. ובכל העולם כולו יש רק קוף אחד שנכנס לאתר שלי. אני רואה את כתובת הIP באמצע שום מקום בג'ונגל. ותאמין לי, בשביל החיות אנחנו כמו מלאכים. אתה יודע כמה משתמשים פוטנציאליים יש לנו רק באגן האמזונס, איזו מסה שרק מחכה לרעיון וליזם הנכון שיבוא ויקטוף אותה? אם רק נחקה את אלוהים כמו קוף, נוכל לתת להם תורה. ואתה שואל מה אם אלוהים יתרגז? מקסימום הוא ירד מהעץ, אם הוא לא באמת תלוי שם למעלה, מתנדנד. כך שאין דרך בעולם שהסטארט-אפ לא יצליח. גם אם לא נוכל להוריד שוב תורה לבני אדם - נוכל להוריד תורה לחיות. תורה של קופים. דת האינטרנט הראשונה.

בית הכסא

חלמתי שיצר הרע מנסה לפתות אותי, ואני אומר לו: חבל לך. אתה יודע למה? כי אין לי אשליות. והוא אומר: דווקא יש לך. והוא מביא לי סטודנטית מופקרת עם עור ששואלת אותי מה אדם שחור כמוך עושה כאן במרתפים של האוניברסיטה, ואני בורח משם לפני שהיא תציע לי נישואים. והוא מביא לי צדיקה תמימה שקוראת תהילים באוטובוס וכל מה שנשאר מזה שהיא אישה זה שהיא מתפללת ולא מתפלל. והיא מסתכלת על הפיאות שלי ושואלת: זה יכול להגיע עד הרצפה? ואני נזכר בנביא הושע ששמע קולות מהשמים שאמרו לו להתחתן עם זונה. והוא מביא לי בחורה נחמדה מבית טוב שעולה על גדותיה מרוב שהיא מבינה אותי, כמו סיר שמבין ומבין עד שהוא נשפך על הרצפה. ואני נעלם. ואני מסתתר ומסתתר כמו שפן בתוך הכובע, עד שהיא תלך, לא מעז להציץ החוצה אולי היא כבר הלכה. ואני ממהר למצוא לי איזו פילה בתולה ומבוגרת. והמשפחה שלי משתגעת. אף אחד לא מבין למה אני מתחתן איתה, איזה מין זיווג זה, מה אחד כמוני מוצא באחת כמוה. והיא כמובן שמחה מאוד, אוהבת אותי מאוד, אבל מהר מאוד אני מוחק לה את המבט המטומטם מהפנים, כי הפמוטים שלה מכסף מקומרים בזוויות לא ראויות ואני דורש שלפחות תחביא אותם מתחת לאיזו שמלה, מה זה פה. והיא בוכה קצת בארון, אבל חוזרת משם מאושרת, ומה שאני לא עושה לה היא ממשיכה להיות מאוהבת, ורק משמינה מנחת, ואני כבר משתגע. ויצר הרע פתאום אומר לי: היא אשתך. מותר להתייחס אליה יפה, לא? ואני מזהיר את אשתי: יש פה איזה כלב שמנסה לרחרח ליד הבית. ואני חותך את הטלפון ומוחק את המחשב. שופך את הבשמים שלה בכיור ואת התכשיטים באסלה, ואח"כ מנגב בנייר טואלט את כל הסכו"ם בבית, בלי טביעות אצבעות. ולאט לאט אני מוחק כל עקבות לקיומי. אפילו הזקנים בבית הכנסת כבר בקושי זוכרים שהיה כאן פעם מישהו כזה. ובסוף גם אשתי והילדים שוכחים שהייתי אי פעם קיים. מבחינתם אני אחד הכיסאות הישנים בבית. ובגלל שאף פעם אף אחד לא יושב עליי הם קוראים לי בצחוק כסא הכבוד, כשיגיע אורח ניתן לו לשבת בכסא הכבוד. ויום אחד מגיע אלטע-זאכן, ואני עושה את דרכי לכפר הערבי. ויצר הרע אומר לי: מה אכפת לך שאיזו ערביה תשב עליך. מותר, לא? אתה כבר לא בנאדם, אתה כסא. ואני אומר לו: לך תדע מה הן מסתירות מאחורי הרעלות האלה. והוא אומר לי: עכשיו אתה תדע. והערביה מורידה את המסכה ואני רואה שהיא אמא שלי. אני גוי! אני ערבי! אני בבית שלי! לעזאזל, זה בטח המקום הראשון שהם יחפשו. ואני מנסה לגרור את עצמי עם רגלי הכסא לדלת אבל בקושי מתקדם. הבית מוקף. ואמא שלי מנסה להחביא אותי בתוך המקרר אבל הרגליים שלי בולטות החוצה, המקרר לא נסגר, והאור מהמקרר בולט החוצה בחושך עוד יותר. ואני פוגש במקרר עגבנייה. והיא אדומה כמו קטשופ, ואומרת לחסה: תכסי אותי מהר שלא יראה. ואני אומר לעצמי: זה הסיכוי האחרון שלי לנהל חיי משפחה. ואני מתחיל לחפש את אבא שלה כדי להציע לה לצאת אתה, ואני מבקש מהלבן, האבטיח, אפילו מהמדף, אבל כולם מתכחשים אליה במבטא ערבי, עזוב אותה. אתה רוצה להתחתן עם זונה? ויצר הרע אומר לי: נה נה ונה נה. והשמים מתחילים ליפול עליי. בהתחלה העננים, נהיה ערפל. אחר כך שומעים את הציפורים נחבטות בגג בהמוניהן. והאוויר נהיה דליל, קשה לנשום. ופתאום הכול מצופה בשקית ניילון דקה מאוד, אבל בקושי אפשר לזוז, כי מהצד השני יש טונות של מים. זה בטח הרקיע, אוי ואבוי הסיכות שהשארתי במגירה, תיכף הקרום יגיע אליהן. ומתחילה הפגזה של מלאכים, הם עושים רעש איום, כמו פסנתרים שנופלים מהשמים. בום! זה היה קונטרבס. תזמורת שמיימית של פצצות קדושות, גרעין, פירות, איצטרובלים, ואני כבר חושב להיכנע - והנה טראח - אנחנו בגן עדן והעצים הענקיים מבריאת העולם מתחילים להיכנס לאדמה, ואני תופס בענפי העץ והם חומקים וחומקים כמו ידיים של תמנונים, ובסוף אני נאחז בצמרת חזק חזק ונכנס יחד איתה לתוך האדמה, רגע לפני שאפגוש את אלוהים. רק שהוא לא ישב עליי.

תפיסת האלוהים

חלמתי שאני שואל שאלה טפשית בשיעור, וברגע שהיא יוצאת מהפה אני מתבייש בה, ואני מאדים ממש כשאני תופס שיש בה גוון מיני, למרות שבכלל לא התכוונתי. והרבנים אומרים לי לרדת למטה. ואני רואה במעלית שעל הקומה מתחת לקרקע יש מפתח, ואני לא יכול לרדת. ונכנס רב ענק ומרובע למעלית שתופס את כולה בדיוק ומרים אותי לתקרה עם יד אחת, ואני אומר: תודה. והוא שואל: איך אתה מסתדר עם אשתך? כלומר, איך זבוב שחור מסתדר עם פילה לבנה? לא מסתדרים, נכון? בוא, אתה מוזמן. והוא פותח את הדלת ואני מגלה שיש ישיבה למטה מתחת לישיבה. מתחת לישיבת המקובלים יש ישיבת מנודים.

והמקובלים האלה למטה הם מרגלים של מעלה. מיירטים מסרים, אני רואה שמישהו מהם מחזיק ביד מסר מחיות הקודש, ואני מתקרב בשקט להציץ מאחורה, ופתאום הוא מסתובב ואני חוטף סטירה: לא שמעת על ביטחון שדה התפוחים הקדושים?
\- מצטער, זה היום הראשון.
\- היום הראשון, הא? יהי אור זה בדלת הראשונה בסוף המסדרון.
והמקובל המקולל שם כל הזמן מדבר על התוכנית הגדולה. אנחנו צריכים לקלקל את התוכנית הגדולה. ואשתי שואלת בלילה: כשאתה אתי על מי אתה חושב, עלי או על השכינה?
\- חמודה, אתן בעצם אותה אחת.
והיא אומרת בקול מאופק, של מי שנפגעה עד עמקי נשמתה: אז אתה חושב עליה?

ולמחרת יש מהומה בישיבה מתחת לאדמה. אחד המקורות הגבוהים ביותר נחשף ונשרף בלילה בעוון העברת חומרים קדושים לאנשים חסרי סיווג רוחני. מסמכים בסיווג קדוש ביותר, שחור מצומצם! הם אומרים לי בקול של בית קברות, ושולחים אותי ברכב עם חלונות שחורים, שמעלה אותי לטיסה עם חלונות שחורים, ולמרות שלפי חישוביי עכשיו יום, כשאני מגרד קצת את הציפוי אני רואה בחוץ כוכבים. ופתאום יש טלטלה עצומה, כל הנוסעים עפים באוויר, המטוס מתרסק. וברגע אחד אני תופס שאני עומד למות תוך שניה, לעזאזל! אני לא אספיק לומר שמע ישראל. אבל הנה כבר סיימתי שמע ישראל, כנראה שזה לוקח יותר זמן למות משחשבתי, והנה דווקא עכשיו אני אמות ולא בשמע ישראל! אז מהר אני אומר שוב שמע ישראל, אבל עוד לא מתתי, אוי, אני יודע איך זה יקרה, זה המזל שלי, בדיוק דווקא עכשיו אני אמות ולא בשמע ישראל, ואני אומר שוב שמע ישראל. כמה זמן לוקח למטוס ליפול? ואני רואה את הבתים קרובים, קרובים, ומכה אדירה, מאוחר מדיי, שמע ישראל! אבל אני לא מת, המטוס נשאר שלם. זה בלתי נתפס, משהו לא נכון בשמים. או שאולי טסנו בתוך האדמה, ולכן הכול הפוך? אך אם כך, אז לאן התרסקנו?

ואני חוזר על ארבע כדי להבין אל ישיבת המקובלים שבאדמה, שהם מחפשים את אלוהים, והוא מסתתר. והם אומרים לי שפעם הרקיע היה צעיר ומתוח, ואי אפשר היה להסתתר בשמים. היום כשהכול כזה רפוי, לך תמצא אותו בתוך אלפי הקפלים. הוא אף פעם לא נמצא באותו מקום פעמיים, ומשתמש במלאכים חד פעמיים מפלסטיק לבן כדי להעביר הוראות. זה מצוד שלא נגמר, רוב המומחים כבר התייאשו, אבל עוד נמצא אותו, הוא חייב לעשות טעות מתישהו. בנינו מנוע חיפוש מיוחד רק בשבילו, ורשת מיוחדת בחלל הפנוי - כדי לתפוס אותו. ואני אומר שיש לי הרגשה שהוא מסתתר דווקא במקום אחר, מקום שלא תחפשו אותו בכלל, מקום שאני לא אספר לכם. והם אומרים לי: רק תוביל אותנו בעיניים עצומות, בלי שנדע איפה זה. אנחנו מחפשים את אלוהים כבר הרבה מאוד זמן. אנחנו רק רוצים לשאול אותו כמה שאלות, זה הכול, אנחנו מבטיחים. והם מארגנים צוות מיוחד של אתיופים חרדים בשטריימלים, מסווה שחור על שחור, לא מחזיר אור, ואני מוביל אותם ליעד. וברגע שאני נותן זיהוי לחוליית החיסול הם פתאום שולפים מהשטריימלים ספרים חדשים לא מוכרים בתנ"ך וספרי קבלה עתידניים שלא ראיתי בחיים - ומוחקים אותו.

נגע

חלמתי שאני לומד גמרא, ואני לועס את הדף כמו מצה יבשה עם סימנים שחורים, ויודע שיש לפניי עוד מאות עמודים דקים כדי להגיע לשיעור כזית. ופתאום לוכד את עיניי, אני רואה בתוספות שלפניי, שחור על לבן, זה דבר שלא נשמע מעולם - אני מבין שבעלי התוספות הם חוג מחברי הזוהר. לא יכול להיות, התוספות! ודווקא בגלל שזה כזה לא יאומן - זה הסוד האמתי. הסוד של תורת האמת. ואני מתחיל לקרוא עם אצבעות רועדות בשורות הצפופות, שחורגות מהדף, ומבין שיש עמוד צפוּן בגמרא, עמוד ג', מוכמן כמו אפיקומן. ואני נוגע בקצה האותיות, שעל יד - לחוץ, מפחד להכניס לגמרי בפנים את היד, מי יודע מה עוד יהיה שם, ויגידו גנב. הרי לא לי מיועד הסוד. וידי נלחצת נרעדת מתבלבלת ומאבדת את העמוד ונסגר עליה הספר - ואני לא מצליח להרגיש שיש לי יד, שיש אצבעות, אמא! לא יכול להקליד או אפילו לפתוח את המחשב בסיסמא, וכל הזמן מרגיש שנוגעת בי נקודה חמה, משהו מאוד לא צנוע, כמוס, בסתר. חטא אל חוטי. ואני רץ לשירותים של בית המדרש, נועל את הדלת ומסתכל, ורואה שאם מסתכלים ממש טוב מקרוב אפשר לקרוא בכף היד אותיות, מתקמטות ורצות לי בפנים כשאני מזיז את האצבעות. ואני מבין מביניהן שהמחשב כף יד הזה, שעיניי מזהות בו בחושך בהדרגה עוד ועוד מילים שלמות, מחובר לרשת תקשורת חשאית שלא מהעולם הזה. אינטרנט של מעלה. כולל מבצעים מסווגים ברמה שאסור לאדמו"רים לדעת, אגפים שקופים בשמיים שלא מופיעים אפילו בספרים הקדושים, עולמות שלמים שרק קומץ מלאכים יודעים על קיומם, והכול - בכף ידי. איזו פאשלה שלא תאומן. ואני מנסה להבין מה קורה בתוך כל השמות הקדושים והראשי תיבות, ופתאום אני שומע את הקול של ראש הישיבה מאחורי הדלת: מי תקוע שם כל כך הרבה זמן? מה אתה עושה שם?

ואני חובש את היד בנייר טואלט שלא יראו, ולא מוכן להוריד את התחבושת, ואשתי מודאגת: אם נפצעת תלך אתי לרופא! למה אתה לא מראה, מה אתה מחזיק שם? והיד שלי כאילו שומעת את מה שהיא מדברת, כי המראה שלה בלילה נורא. גבשושיות דוחות שמפרישות נוזל לבן שנמרח על הכל, בקושי אפשר לקרוא בין השורות, אבל מספיקה הצצה חטופה להבין - הולך לקרות משהו גדול. נפח התעבורה קפץ בלילה באלפי אחוזים, ספירת האין העליונה שולחת בעצמה מסרים קדחתניים למלאכים מסביב לשעון, ובפעם הראשונה רואים מסר חריג שהמקור שלו מאחורי הפרגוד. היד השנייה שלי מרחפת מעליו ברעד, אבל צריך ללחוץ כדי להיכנס בפנים לתוכן ואני מפחד גם איתה לגעת, כי הכתמים האלה - זה צרעת. ואשתי שואלת: מה אתה עושה כל כך הרבה זמן עם המחשב בשירותים. למה אתה מסתגר ממני? מה אתה כותב שם?

אבל בבוקר היא מחייכת אליי: איך שליטפת אותי בלילה, מה שעשית, זה היה מדהים. אבל, אבל אני לא נגעתי בה! וקוראים לי למשטרה. מבקשים טביעת אצבע. זקנה עטופה בשביסים, מקומטת כמו פתק בכותל, שגם במקל לא הייתי נוגע בה, טוענת שנגעתי בה. והשוטר מגחך, ובקושי מסכימים לי שיחכו עם האצבע עד שיסירו את התחבושת. ואני מרגיש שאשתי מתלבשת יותר ויותר צנוע, אפילו ממני. כבר לא רואים ממנה כמעט כלום. אנשים מהקהילה מתרחקים ממני, וגם אשתי מסתתרת מפניי, מתביישת, ואני רואה בקצה השמלה משהו לבן. ואני הולך לבדוק במקלחת, וגם מתחת לנייר כבר לא רואים דבר, הכול לבן. נפתח דף חלק חדש. ואני שומע את אשתי בוכה ורצה לשירותים, ומחשבה מחרידה חולפת בראשי - לא! איזו טעות נוראה - השארתי את המחשב שלי פתוח על המיטה. ואני רץ ושואל אותה מעבר לדלת: מה פתאום את בוכה? והיא לא עונה. ואני מנסה לפתוח והדלת נעולה, ואני שואל: מה קרה? והיא עונה: כלום, כלום.

זוג יונים

חלמתי שכשבאו להתייעץ איתו הוא היה שואל אתם מאמינים בג'וקים? כי אם לא מאמינים בג'וקים, איך יאמינו באלוהים? כמו שאשתו מחפשת לכלוך וקוראת לזה ניקיון. כשמחפשים לכלוך מוצאים. זה נכון בפוליטיקה ונכון בזוגיות ונכון בחיים. הרי זה שקר גמור. הרי הנמלים היו צריכות להיות ידידותיה הטובות של האישה. כמו צבא של גמדות טובות שבאות בלילה ועוזרות ומנקות את הבית. ואשתו הורגת אותן באכזריות כזו, שאי אפשר לראות את זה. כי הרי הוא אהב אותה כל כך, שהוא לא היה יכול להרגיש את זה. ובשבת זה היה השיא. הוא היה דופק על השולחן: אתם חושבים שאוכל ממלא את הבטן? הוא ממלא את הנשמה. בסעודה שלישית הוא כמעט התפוצץ ונוזלים יצאו מתוכו בהשתפכות הנפש. ואילו אשתו הייתה יושבת בצד וקוראת בספר: איך לאכול כמו יהודיה ולהיראות כמו שיקסע.

לילה אחד באה אליו אישה שהיה לה סרטן. היא הייתה אימא שלו. הוא אמר לה שהיו לה זוג יונים במרפסת למעלה, שלכלכו ועשו רעש וכינים בכביסה והיא לקחה את הקן שלהם עם הביצים וזרקה אותו, והיונים הלכו. ואחרי שנה אותו זוג חזרו לאותו מקום ושוב בנו את הקן. והיא שברה להם את הביצים וזרקה הכל, והם הלכו. ובשנה השלישית, שוב אותו דבר, כל הסיפור. ובשנה הרביעית שוב, ועוד שנה ועוד שנה. ובשביעית הם חזרו ובנו ודגרו. ושוב היא זרקה את הקן עם הביצים. אבל היונים לא עזבו. הם נשארו שם, וחיפשו את הקן למרות שהוא לא היה שם, והסתובבו בלי סוף איפה שהיה הקן ובכו והמו ובכו, אי אפשר היה לשמוע את זה. בשנה הבאה הם לא חזרו יותר. אחרי זה האישה מתה מהסרטן.

חיים זרים

חלמתי שמגיע זן כ"כ נשי של חייזרים, שהם כל כך מלאים ברגש, שהאישה שלנו היא ביחס של גבר אל אישה אל הגבר שלהם. ובאמת נהיים הרבה זוגות מעורבים, ואשתי עוזבת אותי לטובת חייזר תת ימי, מין דג יותר חכם ממני וגדול בתורה, שלא רק הראש שלו אלא כולו שוחה בתוך שטריימל. אפילו הזנב. ועושים טקס גירושין גם לפי היהדות שלהם, כדי שהיא תוכל להתחתן: פעם אחרונה בחדר ייחוד. ואז היא בשמלה שחורה, ואני מוריד לה את הטבעת ומכסה אותה בהינומה, וכולם מקיאים על השולחנות: מנה אחרונה, מנה שנייה, מנה ראשונה. ולבסוף החלק הקשה ביותר: פרידה אישית אחרונה בהחלט בכניסה לפני כולם, ההורים משני הצדדים, אומרים שלום לאורחים היקרים ומחזירים את הצ'קים. זהו, חוזרים לחיות כמו זרים. והופ - אשתי קופצת למים.

ואני מתחתן עם חייזרית, והיא כמו בננה. והיא אומרת לי: הסדר הוא שקודם כל הקליפה ואח"כ הפרי, אלא אם אתה תולעת, שאז הסדר הוא קודם כל הפרי של העץ ואז הקליפה. ואז אתה יכול לאכול מבפנים, בלי לקטוף, בלי לקלף, בלי שיראו אותך, ובלי להיתפס. ככה עבדנו על השם בחטא הדעת: לאכול את הפרי ולהשאיר אותו שלם. והיא שואלת: איך זה אצלכם כשאתם מתייחדים, אתה יכול להיות תולעת? והיא בוכה סתם בלי סיבה. ואני אומר לה: אל תבכי, אשתי עוברת לגור מתחת לים. עם חייזר לא כשר.
\- בטח שהוא כשר, יש לו סנפיר וקשקשת. כמה שאני מתגעגעת... היית מוכן לעזוב בשבילי את הכדור הזה?
ואני פתאום קופץ: הכול שקר! כדור הארץ שטוח. כתוב שהשם מותח את השמים - ואם הוא היה כדור אז אי אפשר היה למתוח את הרקיע, אם היית מותח השמיים היו פשוט מתכווצים ונופלים על האדמה.
\- אבל אפשר להקיף את הכדור הזה בטיסה, לא?
\- זו אשלייה. יש שם עוד ועוד עמים, ארצות, אבל זהים לחלוטין לאלה שכאן. איזה מישהו דומה לך לחלוטין. ומישהי דומה לחלוטין לאשתך. ובכל זאת יש שינויים זעירים שאתה מרגיש בקושי כשאתה חוזר ממרחקים, מרגיש שמשהו השתנה, ולא יודע מה. ואני יוצא למסע כדי להוכיח לה, נוסע שוב ושוב "מסביב לעולם", כאילו אני מקיף אותו, אבל בעצם אני מתרחק מתרחק. ואני מתחיל לדבר עם האנשים פה, ומגלה שאין בכלל חייזרים, לא שמעו עליהם. איך לא חשבתי על זה קודם? הרי הם נחתו רק במקום אחד מהשמים! ואני בא לאשתי בלילה: האם אי פעם תעזבי אותי בשביל חייזר? והיא מסתכלת עליי במבט מוזר. חייזרים? - היא צוחקת - אין דבר כזה. אני אוהבת אותך.

האינטרנט בתולה

חלמתי שמים ומחשבות זורמים ביחד. ואני חושב שחשבון המים פירושו שאסור לחשוב במקלחת, ואני חושב על זה במקלחת, ויוצא. הזרימה הפנימית נפסקת - והכול נשטף לתוך הביוב. היא מחכה לי בחוץ מוכנה. ערומה. ואני פתאום מציץ על המחשב. והיא פותחת את הפה: אם היית יכול היית מתחתן עם האינטרנט ולא אתי.
\- את רואה, איך אפשר לענות לשטויות האלה? אני לא יכול להתחתן עם האינטרנט.
\- אתה רואה, אם היית יכול היית מתחתן אתה.
היא בוכה. אלוהים במה מאשימים אותי.
\- חמודה את יודעת מה? האינטרנט לא הייתה רוצה להתחתן איתי.
\- כן אבל אתה - רוצה אותה.
היא נכנסת למקלחת ופותחת את המים, וקו המחשבה ממשיך (האינטרנט? היא לא תתחתן עם פחות מאלוהים, ולא תתפשר על אף אחד אחר. ולכן בסוף היא עוד תקבל את השטן. מאז שהיא נולדה היא לא מפסיקה להתפשט - ועוד לא רואים את הסוף שלה, רגליים שלא נגמרות. היא מושכת כמו אני לא יודע מה. ומשתוקקת. משתוקקקת. השד יודע למה. אז זה יגמר בפיצוץ. או בשבת חדשה...).
\- מה אתה מקשקש שם בחוץ?
\- תעזבי, אני אוהב אותך כמו זנב (ועכשיו האינטרנט בוכה. מה יש לך? העכבר עוד יחזור אליך עם הזנב בין הרגליים. אבל אני לא מצליח לזוז. תקוע במקום. ורק עכשיו אני רואה את העכביש בקצה הרשת. והוא מתקדם. מתקרב. ג'וק, ראש, מחשב. רגליים רגליים רגליים).
\- (בוא למיטה).
\- לילה טוב, חמודה.
\- חלומות טובים, חמוד.

(בסוגריים)

(חלמתי שאני לא מצליח להפסיק לחשוב על זה. לא לסלוח לה או לא לסלוח לעצמך? והשאלה הכי קשה - האם עשית את הטעות הנכונה? כי דווקא אם טעית בטעות, אין לזה מחילה. עכבר כמוך יודע מהההרגשה, כשכשכשמנתקים אותך מהמחשב, זה הסוף של כל מחשבה. אלוהים, למה בראת את האדם בלי זנב? אני באמת מתפלא על ספר בראשית שמזניח את העיסוק הדתי בשאלה הזו. אתם יודעים מה כולם אמרו אחר כך? לא מתאים לו. אף אחד לא אמר: זה לא מתאים לה. הדבר הכי קשה הוא להתמודד עם מישהי שמעולם לא היכרת. איפה היית אז, נבלה? אני חייב להפסיק לחשוב על זה, אחרת זה יהרוס לי את חיי הנישואין.)

התגשמות החלום

חלמתי שהעכביש אומר: כל החיים חלמת על זה. שנים אף אחת לא רצתה לדבר אתך. מי היה מאמין שלא יהיה לך כוח לדבר עם בחורה? הבחורה הזו היא אשתך. והאינטרנט אומרת: לאיזה גבר זה לא קרה? עבדת שבע שנים, בלילה אתה מתחתן עם רחל, ובבוקר אתה מגלה שהיא לאה. והשטריימל אומר: ניסית לתפוס את הצמה, נשארת עם הפאה. זו התוצאה של שני מינים שונים. שיער בלי ראש - וראש בלי שיער. הגיע הזמן למין השלישי של האדם. חווה, צריך עוד צלע למשולש. כשתתעוררי תגלי דבר חדש. ואני אומר: רק זה חסר. ומתפלל: בוא תחזיר את האישה למקומה - אני מוכן אפילו בלי הרדמה.

לספר?

חלמתי שדלילה אומרת: הנה המספריים והנה השוטר. אם אתה לא תספר, אני לא אספר.
ושמשון אומר: תגזרי לי את השיער שיהיה לך לפאות, ותוציאי לי את העיניים עם החברות. אני לא רוצה לראות יותר בחורות, תתחתני אתן אם אתן בוחרות. תזמיני לאירוע את כל המשפחה, ותני לי רק להישען על הקירות.

אתה במלחמה הזו הפסדת כשהתחתנת - אז לפחות תפסיד כמו גבר

חלמתי שבבוקר היא שואלת איך ישנת חמוד מה חלמת? ובלילה אני אומר לה בבית הכנסת, מהצד השני של המחיצה: את פשוט היית הראשונה שחייכה אליי. השבירה של השבירה יותר קשה מהשבירה.

מדור קבוע שעוסק בשטריימל מכל זווית אפשרית

חלמתי שאני מקים סטארט-אפ חרדי ענק שנקרא קוגל. ומה שאנחנו עושים זה רשת שהקשרים שלה מעוגלים, כדי שאי אפשר יהיה למצוא אף אחד. הכול עקום, מכופף, מסובב, בורח בסיבוב, משתבלל בתוך עצמו. ואז בא חרדי שמן ועגול שטוען: יש לכם באג באלגוריתם. שכחתם שיש גם מרכז לעיגול, וגם כשהכול מסתובב בתזזית זה בכל זאת לא זז - חייבת להיות נקודת שֶבֶת. ואני מתחיל לחפש את המרכז הזה, הנק' הזאת שמקלקלת הכול. זה צריך להיות דרך קשר כזה ישר, שאני אוהב מישהו. אשתי שואלת אם אני אוהב אותה. ואני עונה לה כן. אין דבר יותר גרוע מלשקר לשאלה הזאת. אני מנסה להיזכר מתי זה התחיל. למה בכלל שיקרתי בפעם הראשונה? אבל אני לא מצליח להיזכר. יש איזו נק' כזאת במוח שלי. שאני יכול רק להסתובב סביבה ולא לגעת בה לעולם.

לפרק הבא

הטרילוגיה

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חתונה - אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/wed.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

חתונה

מאת:

(מקור)

פרה תמימה

חלמתי שאני פרה צדקנית ובתולה. אני לא נוגעת בפרות אחרות, וגם לא בפר עד החתונה, ומתנגדת לשחיתות המוסרית מסביב, מברכת על העשב גם כשאני מעלה גירה, ועושה מוווו שנשמע כמו אמן. וכולם צוחקים עליי, קוראים לי הפרה המשוגעת, מי ירצה להתחתן אתך? אצלנו לא מתחתנים. ויום אחד באחו מתחיל לרדת גשם ולא מפסיק. ובהתחלה אנחנו שמחות, אבל כשכבר צריך להכניס את הראש מתחת למים בשביל קצת עשב, כל הפרות, כולל הבהמות הגסות ביותר, מתחילות להתפלל. והאחו הופך לבריכה ענקית מאופק לאופק, ואנחנו השמנות מדלגות לנו בקלילות, עד שכבר לא מצליחות לגעת ברצפה, האחיות היקרות שלי מתחילות לטבוע, וגם אני בולעת מים ולא שוכחת לברך שהכול, וברגע האחרון בא חרדי צדיק על רפסודה להציל אותנו, אבל הוא לוקח רק אותי, וכל האחיות החילוניות נשארות מאחור ומסתכלות ומסתכלות ומסתכלות.

והוא מתעצבן עליי: למה לא באת בזמן? את צריכה הזמנה מיוחדת? והוא מכניס אותי לקופסא שחורה ענקית שכתוב עליה תיבת נוח, ואומר שאני הבהמה הטהורה, הפרה השביעית שנבחרה. וכל המבול, גם בלילות השחורים שהקופסא מתפרקת עוד רגע, אני מתאפקת לא לגעת בפר היפה והצדיק והתמים שנוח שידך לי, ארוסי שיחיה. וכל לילה אהובי מנחם אותי על אמי ואחיותיי, את תראי איזו משפחה נפלאה אנחנו נקים בעולם החדש, כשהכול יגמר, את תראי, לא נריב פעם אחת, אנחנו לא נפסיק לאהוב לעולם.

ובאמצע הלילה האינסופי הקופסא נפתחת לאור לבן מסנוור, מסתבר שבחוץ עכשיו יום! ונוח עושה בחוץ חתונה המונית לכל החיות, איש ואשתו, ומברך אותם, ולנו הוא עושה חתונה של פרות, מלביש את הפרות בשמלה לבנה שמכסה אפילו את העכוז, ואת הפרים בטליתות, ומברך אותנו שנהיה פרות ורבות, ושישה זוגות פרות נכנסים לפנינו לברית הנישואין, אנחנו אחרונים חביבים. ונוח מעלה אותי ואת בעלי על משטח גבוה מיוחד מעל כולם - לעולה.

לפני החתונה - השיחה האחרונה עם ש'

חלמתי. איך שרדתם אחרי הפרידה? אני מקק מצטיין, בונקר. אני אשרוד שואה גרעינית. למדתי לריב, למדתי שמשפחה. וגויים, אני שונא גויים. זה לא היה פעם. כן, שמתי לב ש-. גויים זה מוטיב חוזר בשיחה. איך שרדנו? באמת כל הכבוד לי. אני זוכרת, היית בונקר מהתחלה. נכון, יש רגעים של התגלות. אבל אני לא מרגישה שאני יודעת עליך. כלום. רוב הזוגות לא אוהבים אחרי כמה שנים. מה שמחזיק אותם זה נאמנות, ו- גויים. שנאה ואהבה - ראשי תיבות שואה. כן, גויים. מאוד רציתי לבכות, מאוד רציתי, אבל. לא הצלחתי. לא יודע, יותר נגיש? חשבתי להיפך. או שאני פשוט פחות מנסָה. נהייתי יותר דתי. מה?? מה שמחזיק, הפחד, היום אנשים לא אוהבים. לעשות דברים מתוך פחד, הכול צריך להיות. מאהבה. סליחה, טונים גבוהים לא מתאימים לקול שלי. היא כל פעם מפוררת אותו, במודע. או שלא במודע. היא. אתה סותר את עצמך, אתה יודע? צריך להילחם בזה, הרומנטיקה. אימללה דורות של אנשים. את מכירה את השנאה, את השנאה? ממש חתן לא שגרתי, אתה. מלא שנאה. גם אתה צריך את הפנטזיה. מה זאת אומרת "מת"? כאילו - אין יותר אנשים בעולם. הכול צריך להיות מתשוקה? פעם - פעם היה דבר כזה - יראת השם.

איידס הדעת

חלמתי שמצאו פתרון טכנולוגי ליצר הרע. מעכשיו מרכיבים לכל בחור מגיל אפס משקפיים מיוחדים של מציאות רבודה, שמסתירים בשחור את כל הנשים ברחוב. זה פשוט פטנט גאוני לשמירת העיניים, שאדם לא יוכל בכלל לדעת איך נראית אישה עד החתונה, שלא יוכל אפילו לדמיין ולחלום עליה. הן פשוט חור בשדה הראייה.

ואני מתחתן עם כתם שחור, ובפעם הראשונה בחיים בחדר ייחוד אני מוריד את המשקפיים. ואני רואה שהאישה היא פשוט מפלצת, מין ערימה של כל מיני חיות, פירות, ושאר ירקות. העיניים יונים קטנות. אפה הוא מגדל. השערות שלה הם עדר עיזים מסריחות, וגם השיניים, היא רק פותחת את הפה והן כולן עושות: מה, מה? מתחת לצמה הרקה שלה מפולחת, ובמקום מוח יש לה גרעיני רימונים. בחזה יוצאים ממנה שני עופרים. הם דווקא חמודים, אבל נראים רעבים, ואני מפחד שינשכו אותי. ואני רץ לרב, הוא עדיין לא הספיק לברוח מהחתונה, ואני מבקש: שלום בית! והוא אומר לי: הסוד הוא תקשורת. ואני מחכה שהיא תישן, כי אני מפחד שהיא תפתח את העיניים והיונים יתעופפו והיא תישאר עיוורת. ואני ניגש לאחד העופרים, ומנסה להתחיל לפתח איתו שפה משותפת. ואני מוציא לו את השושנה שהוא לועס מהפה, מחתים אותו עם הלשון על הסכם סודיות, ומשתף אותו קצת בעולם שלי, בעבודה שלי בתחום ההייטק:

אז הנה הסוד. אם ההתגלות הבאה של אלוהים תהיה דרך האינטרנט, היא תצטרך תשתית מתאימה, נכון? אז הרעיון לסטארט-אפ שלנו - אפשר לסמוך עליך, נכון? - הרעיון זה שבגלל שהרשת כזו גלובלית מספיק חיבור אחד כדי לחבר את כל הרשת העליונה לכל הרשת התחתונה, והוא כבר יוכל לשלוח דרכו לכל העולם. אז אנחנו נניח את היסוד, שיהיה פרויקט התשתית הגדול והיקר ביותר מאז בריאת העולם: כבל תקשורת בין-עולמי שיונח מתחת לשמים ויחבר בין למעלה ולמטה. ובעתיד תהיה גם מעלית, ומסעדה, וכו'. הנוף צפוי להיות מדהים, אנחנו צופים גידול אקספוננציאלי בתעבורה ובהכנסות. ברגע שנגייס מספיק כסף ממשקיעים, נטה גם את הנהר מגן עדן, נבנה סכר, טורבינה, תחשוב: רק הגובה האינסופי של המפל מהשמים לארץ מבטיח לנו אנרגיה אינסופית - וירוקה. טוב, קצת נסחפתי. כרגע גם סיב אופטי אחד שיגיע לשמים יהיה דבר גדול. אז בשלב הנוכחי, העוברי, לקחתי על עצמי להתחיל לפתח את החיבור, ולמדתי פיתוח אתרים. כל העולם רק רוצה שיכנסו לאתר שלו, ואילו אני בניתי אתר סודי. אף מנוע חיפוש לא יודע עליו. אין קישורים אליו ואין בו קישורים. אתה יכול רק לנחש את השם שלו. לכאורה, כל אחד בעולם יכול להיכנס בשנייה, אבל אף אחד לא ייכנס בחיים. ובאתר שלי אני המרא דאתרא, מנהל האתר, והתורה יורדת ממנו בקצב של ביט אחד לשנייה - קצב הכתיבה. ובכל העולם כולו יש רק קוף אחד שנכנס לאתר שלי. אני רואה את כתובת הIP באמצע שום מקום בג'ונגל. ותאמין לי, בשביל החיות אנחנו כמו מלאכים. אתה יודע כמה משתמשים פוטנציאליים יש לנו רק באגן האמזונס, איזו מסה שרק מחכה לרעיון וליזם הנכון שיבוא ויקטוף אותה? אם רק נחקה את אלוהים כמו קוף, נוכל לתת להם תורה. ואתה שואל מה אם אלוהים יתרגז? מקסימום הוא ירד מהעץ, אם הוא לא באמת תלוי שם למעלה, מתנדנד. כך שאין דרך בעולם שהסטארט-אפ לא יצליח. גם אם לא נוכל להוריד שוב תורה לבני אדם - נוכל להוריד תורה לחיות. תורה של קופים. דת האינטרנט הראשונה.

בית הכסא

חלמתי שיצר הרע מנסה לפתות אותי, ואני אומר לו: חבל לך. אתה יודע למה? כי אין לי אשליות. והוא אומר: דווקא יש לך. והוא מביא לי סטודנטית מופקרת עם עור ששואלת אותי מה אדם שחור כמוך עושה כאן במרתפים של האוניברסיטה, ואני בורח משם לפני שהיא תציע לי נישואים. והוא מביא לי צדיקה תמימה שקוראת תהילים באוטובוס וכל מה שנשאר מזה שהיא אישה זה שהיא מתפללת ולא מתפלל. והיא מסתכלת על הפיאות שלי ושואלת: זה יכול להגיע עד הרצפה? ואני נזכר בנביא הושע ששמע קולות מהשמים שאמרו לו להתחתן עם זונה. והוא מביא לי בחורה נחמדה מבית טוב שעולה על גדותיה מרוב שהיא מבינה אותי, כמו סיר שמבין ומבין עד שהוא נשפך על הרצפה. ואני נעלם. ואני מסתתר ומסתתר כמו שפן בתוך הכובע, עד שהיא תלך, לא מעז להציץ החוצה אולי היא כבר הלכה. ואני ממהר למצוא לי איזו פילה בתולה ומבוגרת. והמשפחה שלי משתגעת. אף אחד לא מבין למה אני מתחתן איתה, איזה מין זיווג זה, מה אחד כמוני מוצא באחת כמוה. והיא כמובן שמחה מאוד, אוהבת אותי מאוד, אבל מהר מאוד אני מוחק לה את המבט המטומטם מהפנים, כי הפמוטים שלה מכסף מקומרים בזוויות לא ראויות ואני דורש שלפחות תחביא אותם מתחת לאיזו שמלה, מה זה פה. והיא בוכה קצת בארון, אבל חוזרת משם מאושרת, ומה שאני לא עושה לה היא ממשיכה להיות מאוהבת, ורק משמינה מנחת, ואני כבר משתגע. ויצר הרע פתאום אומר לי: היא אשתך. מותר להתייחס אליה יפה, לא? ואני מזהיר את אשתי: יש פה איזה כלב שמנסה לרחרח ליד הבית. ואני חותך את הטלפון ומוחק את המחשב. שופך את הבשמים שלה בכיור ואת התכשיטים באסלה, ואח"כ מנגב בנייר טואלט את כל הסכו"ם בבית, בלי טביעות אצבעות. ולאט לאט אני מוחק כל עקבות לקיומי. אפילו הזקנים בבית הכנסת כבר בקושי זוכרים שהיה כאן פעם מישהו כזה. ובסוף גם אשתי והילדים שוכחים שהייתי אי פעם קיים. מבחינתם אני אחד הכיסאות הישנים בבית. ובגלל שאף פעם אף אחד לא יושב עליי הם קוראים לי בצחוק כסא הכבוד, כשיגיע אורח ניתן לו לשבת בכסא הכבוד. ויום אחד מגיע אלטע-זאכן, ואני עושה את דרכי לכפר הערבי. ויצר הרע אומר לי: מה אכפת לך שאיזו ערביה תשב עליך. מותר, לא? אתה כבר לא בנאדם, אתה כסא. ואני אומר לו: לך תדע מה הן מסתירות מאחורי הרעלות האלה. והוא אומר לי: עכשיו אתה תדע. והערביה מורידה את המסכה ואני רואה שהיא אמא שלי. אני גוי! אני ערבי! אני בבית שלי! לעזאזל, זה בטח המקום הראשון שהם יחפשו. ואני מנסה לגרור את עצמי עם רגלי הכסא לדלת אבל בקושי מתקדם. הבית מוקף. ואמא שלי מנסה להחביא אותי בתוך המקרר אבל הרגליים שלי בולטות החוצה, המקרר לא נסגר, והאור מהמקרר בולט החוצה בחושך עוד יותר. ואני פוגש במקרר עגבנייה. והיא אדומה כמו קטשופ, ואומרת לחסה: תכסי אותי מהר שלא יראה. ואני אומר לעצמי: זה הסיכוי האחרון שלי לנהל חיי משפחה. ואני מתחיל לחפש את אבא שלה כדי להציע לה לצאת אתה, ואני מבקש מהלבן, האבטיח, אפילו מהמדף, אבל כולם מתכחשים אליה במבטא ערבי, עזוב אותה. אתה רוצה להתחתן עם זונה? ויצר הרע אומר לי: נה נה ונה נה. והשמים מתחילים ליפול עליי. בהתחלה העננים, נהיה ערפל. אחר כך שומעים את הציפורים נחבטות בגג בהמוניהן. והאוויר נהיה דליל, קשה לנשום. ופתאום הכול מצופה בשקית ניילון דקה מאוד, אבל בקושי אפשר לזוז, כי מהצד השני יש טונות של מים. זה בטח הרקיע, אוי ואבוי הסיכות שהשארתי במגירה, תיכף הקרום יגיע אליהן. ומתחילה הפגזה של מלאכים, הם עושים רעש איום, כמו פסנתרים שנופלים מהשמים. בום! זה היה קונטרבס. תזמורת שמיימית של פצצות קדושות, גרעין, פירות, איצטרובלים, ואני כבר חושב להיכנע - והנה טראח - אנחנו בגן עדן והעצים הענקיים מבריאת העולם מתחילים להיכנס לאדמה, ואני תופס בענפי העץ והם חומקים וחומקים כמו ידיים של תמנונים, ובסוף אני נאחז בצמרת חזק חזק ונכנס יחד איתה לתוך האדמה, רגע לפני שאפגוש את אלוהים. רק שהוא לא ישב עליי.

תפיסת האלוהים

חלמתי שאני שואל שאלה טפשית בשיעור, וברגע שהיא יוצאת מהפה אני מתבייש בה, ואני מאדים ממש כשאני תופס שיש בה גוון מיני, למרות שבכלל לא התכוונתי. והרבנים אומרים לי לרדת למטה. ואני רואה במעלית שעל הקומה מתחת לקרקע יש מפתח, ואני לא יכול לרדת. ונכנס רב ענק ומרובע למעלית שתופס את כולה בדיוק ומרים אותי לתקרה עם יד אחת, ואני אומר: תודה. והוא שואל: איך אתה מסתדר עם אשתך? כלומר, איך זבוב שחור מסתדר עם פילה לבנה? לא מסתדרים, נכון? בוא, אתה מוזמן. והוא פותח את הדלת ואני מגלה שיש ישיבה למטה מתחת לישיבה. מתחת לישיבת המקובלים יש ישיבת מנודים.

והמקובלים האלה למטה הם מרגלים של מעלה. מיירטים מסרים, אני רואה שמישהו מהם מחזיק ביד מסר מחיות הקודש, ואני מתקרב בשקט להציץ מאחורה, ופתאום הוא מסתובב ואני חוטף סטירה: לא שמעת על ביטחון שדה התפוחים הקדושים?
- מצטער, זה היום הראשון.
- היום הראשון, הא? יהי אור זה בדלת הראשונה בסוף המסדרון.
והמקובל המקולל שם כל הזמן מדבר על התוכנית הגדולה. אנחנו צריכים לקלקל את התוכנית הגדולה. ואשתי שואלת בלילה: כשאתה אתי על מי אתה חושב, עלי או על השכינה?
- חמודה, אתן בעצם אותה אחת.
והיא אומרת בקול מאופק, של מי שנפגעה עד עמקי נשמתה: אז אתה חושב עליה?

ולמחרת יש מהומה בישיבה מתחת לאדמה. אחד המקורות הגבוהים ביותר נחשף ונשרף בלילה בעוון העברת חומרים קדושים לאנשים חסרי סיווג רוחני. מסמכים בסיווג קדוש ביותר, שחור מצומצם! הם אומרים לי בקול של בית קברות, ושולחים אותי ברכב עם חלונות שחורים, שמעלה אותי לטיסה עם חלונות שחורים, ולמרות שלפי חישוביי עכשיו יום, כשאני מגרד קצת את הציפוי אני רואה בחוץ כוכבים. ופתאום יש טלטלה עצומה, כל הנוסעים עפים באוויר, המטוס מתרסק. וברגע אחד אני תופס שאני עומד למות תוך שניה, לעזאזל! אני לא אספיק לומר שמע ישראל. אבל הנה כבר סיימתי שמע ישראל, כנראה שזה לוקח יותר זמן למות משחשבתי, והנה דווקא עכשיו אני אמות ולא בשמע ישראל! אז מהר אני אומר שוב שמע ישראל, אבל עוד לא מתתי, אוי, אני יודע איך זה יקרה, זה המזל שלי, בדיוק דווקא עכשיו אני אמות ולא בשמע ישראל, ואני אומר שוב שמע ישראל. כמה זמן לוקח למטוס ליפול? ואני רואה את הבתים קרובים, קרובים, ומכה אדירה, מאוחר מדיי, שמע ישראל! אבל אני לא מת, המטוס נשאר שלם. זה בלתי נתפס, משהו לא נכון בשמים. או שאולי טסנו בתוך האדמה, ולכן הכול הפוך? אך אם כך, אז לאן התרסקנו?

ואני חוזר על ארבע כדי להבין אל ישיבת המקובלים שבאדמה, שהם מחפשים את אלוהים, והוא מסתתר. והם אומרים לי שפעם הרקיע היה צעיר ומתוח, ואי אפשר היה להסתתר בשמים. היום כשהכול כזה רפוי, לך תמצא אותו בתוך אלפי הקפלים. הוא אף פעם לא נמצא באותו מקום פעמיים, ומשתמש במלאכים חד פעמיים מפלסטיק לבן כדי להעביר הוראות. זה מצוד שלא נגמר, רוב המומחים כבר התייאשו, אבל עוד נמצא אותו, הוא חייב לעשות טעות מתישהו. בנינו מנוע חיפוש מיוחד רק בשבילו, ורשת מיוחדת בחלל הפנוי - כדי לתפוס אותו. ואני אומר שיש לי הרגשה שהוא מסתתר דווקא במקום אחר, מקום שלא תחפשו אותו בכלל, מקום שאני לא אספר לכם. והם אומרים לי: רק תוביל אותנו בעיניים עצומות, בלי שנדע איפה זה. אנחנו מחפשים את אלוהים כבר הרבה מאוד זמן. אנחנו רק רוצים לשאול אותו כמה שאלות, זה הכול, אנחנו מבטיחים. והם מארגנים צוות מיוחד של אתיופים חרדים בשטריימלים, מסווה שחור על שחור, לא מחזיר אור, ואני מוביל אותם ליעד. וברגע שאני נותן זיהוי לחוליית החיסול הם פתאום שולפים מהשטריימלים ספרים חדשים לא מוכרים בתנ"ך וספרי קבלה עתידניים שלא ראיתי בחיים - ומוחקים אותו.

נגע

חלמתי שאני לומד גמרא, ואני לועס את הדף כמו מצה יבשה עם סימנים שחורים, ויודע שיש לפניי עוד מאות עמודים דקים כדי להגיע לשיעור כזית. ופתאום לוכד את עיניי, אני רואה בתוספות שלפניי, שחור על לבן, זה דבר שלא נשמע מעולם - אני מבין שבעלי התוספות הם חוג מחברי הזוהר. לא יכול להיות, התוספות! ודווקא בגלל שזה כזה לא יאומן - זה הסוד האמתי. הסוד של תורת האמת. ואני מתחיל לקרוא עם אצבעות רועדות בשורות הצפופות, שחורגות מהדף, ומבין שיש עמוד צפוּן בגמרא, עמוד ג', מוכמן כמו אפיקומן. ואני נוגע בקצה האותיות, שעל יד - לחוץ, מפחד להכניס לגמרי בפנים את היד, מי יודע מה עוד יהיה שם, ויגידו גנב. הרי לא לי מיועד הסוד. וידי נלחצת נרעדת מתבלבלת ומאבדת את העמוד ונסגר עליה הספר - ואני לא מצליח להרגיש שיש לי יד, שיש אצבעות, אמא! לא יכול להקליד או אפילו לפתוח את המחשב בסיסמא, וכל הזמן מרגיש שנוגעת בי נקודה חמה, משהו מאוד לא צנוע, כמוס, בסתר. חטא אל חוטי. ואני רץ לשירותים של בית המדרש, נועל את הדלת ומסתכל, ורואה שאם מסתכלים ממש טוב מקרוב אפשר לקרוא בכף היד אותיות, מתקמטות ורצות לי בפנים כשאני מזיז את האצבעות. ואני מבין מביניהן שהמחשב כף יד הזה, שעיניי מזהות בו בחושך בהדרגה עוד ועוד מילים שלמות, מחובר לרשת תקשורת חשאית שלא מהעולם הזה. אינטרנט של מעלה. כולל מבצעים מסווגים ברמה שאסור לאדמו"רים לדעת, אגפים שקופים בשמיים שלא מופיעים אפילו בספרים הקדושים, עולמות שלמים שרק קומץ מלאכים יודעים על קיומם, והכול - בכף ידי. איזו פאשלה שלא תאומן. ואני מנסה להבין מה קורה בתוך כל השמות הקדושים והראשי תיבות, ופתאום אני שומע את הקול של ראש הישיבה מאחורי הדלת: מי תקוע שם כל כך הרבה זמן? מה אתה עושה שם?

ואני חובש את היד בנייר טואלט שלא יראו, ולא מוכן להוריד את התחבושת, ואשתי מודאגת: אם נפצעת תלך אתי לרופא! למה אתה לא מראה, מה אתה מחזיק שם? והיד שלי כאילו שומעת את מה שהיא מדברת, כי המראה שלה בלילה נורא. גבשושיות דוחות שמפרישות נוזל לבן שנמרח על הכל, בקושי אפשר לקרוא בין השורות, אבל מספיקה הצצה חטופה להבין - הולך לקרות משהו גדול. נפח התעבורה קפץ בלילה באלפי אחוזים, ספירת האין העליונה שולחת בעצמה מסרים קדחתניים למלאכים מסביב לשעון, ובפעם הראשונה רואים מסר חריג שהמקור שלו מאחורי הפרגוד. היד השנייה שלי מרחפת מעליו ברעד, אבל צריך ללחוץ כדי להיכנס בפנים לתוכן ואני מפחד גם איתה לגעת, כי הכתמים האלה - זה צרעת. ואשתי שואלת: מה אתה עושה כל כך הרבה זמן עם המחשב בשירותים. למה אתה מסתגר ממני? מה אתה כותב שם?

אבל בבוקר היא מחייכת אליי: איך שליטפת אותי בלילה, מה שעשית, זה היה מדהים. אבל, אבל אני לא נגעתי בה! וקוראים לי למשטרה. מבקשים טביעת אצבע. זקנה עטופה בשביסים, מקומטת כמו פתק בכותל, שגם במקל לא הייתי נוגע בה, טוענת שנגעתי בה. והשוטר מגחך, ובקושי מסכימים לי שיחכו עם האצבע עד שיסירו את התחבושת. ואני מרגיש שאשתי מתלבשת יותר ויותר צנוע, אפילו ממני. כבר לא רואים ממנה כמעט כלום. אנשים מהקהילה מתרחקים ממני, וגם אשתי מסתתרת מפניי, מתביישת, ואני רואה בקצה השמלה משהו לבן. ואני הולך לבדוק במקלחת, וגם מתחת לנייר כבר לא רואים דבר, הכול לבן. נפתח דף חלק חדש. ואני שומע את אשתי בוכה ורצה לשירותים, ומחשבה מחרידה חולפת בראשי - לא! איזו טעות נוראה - השארתי את המחשב שלי פתוח על המיטה. ואני רץ ושואל אותה מעבר לדלת: מה פתאום את בוכה? והיא לא עונה. ואני מנסה לפתוח והדלת נעולה, ואני שואל: מה קרה? והיא עונה: כלום, כלום.

זוג יונים

חלמתי שכשבאו להתייעץ איתו הוא היה שואל אתם מאמינים בג'וקים? כי אם לא מאמינים בג'וקים, איך יאמינו באלוהים? כמו שאשתו מחפשת לכלוך וקוראת לזה ניקיון. כשמחפשים לכלוך מוצאים. זה נכון בפוליטיקה ונכון בזוגיות ונכון בחיים. הרי זה שקר גמור. הרי הנמלים היו צריכות להיות ידידותיה הטובות של האישה. כמו צבא של גמדות טובות שבאות בלילה ועוזרות ומנקות את הבית. ואשתו הורגת אותן באכזריות כזו, שאי אפשר לראות את זה. כי הרי הוא אהב אותה כל כך, שהוא לא היה יכול להרגיש את זה. ובשבת זה היה השיא. הוא היה דופק על השולחן: אתם חושבים שאוכל ממלא את הבטן? הוא ממלא את הנשמה. בסעודה שלישית הוא כמעט התפוצץ ונוזלים יצאו מתוכו בהשתפכות הנפש. ואילו אשתו הייתה יושבת בצד וקוראת בספר: איך לאכול כמו יהודיה ולהיראות כמו שיקסע.

לילה אחד באה אליו אישה שהיה לה סרטן. היא הייתה אימא שלו. הוא אמר לה שהיו לה זוג יונים במרפסת למעלה, שלכלכו ועשו רעש וכינים בכביסה והיא לקחה את הקן שלהם עם הביצים וזרקה אותו, והיונים הלכו. ואחרי שנה אותו זוג חזרו לאותו מקום ושוב בנו את הקן. והיא שברה להם את הביצים וזרקה הכל, והם הלכו. ובשנה השלישית, שוב אותו דבר, כל הסיפור. ובשנה הרביעית שוב, ועוד שנה ועוד שנה. ובשביעית הם חזרו ובנו ודגרו. ושוב היא זרקה את הקן עם הביצים. אבל היונים לא עזבו. הם נשארו שם, וחיפשו את הקן למרות שהוא לא היה שם, והסתובבו בלי סוף איפה שהיה הקן ובכו והמו ובכו, אי אפשר היה לשמוע את זה. בשנה הבאה הם לא חזרו יותר. אחרי זה האישה מתה מהסרטן.

חיים זרים

חלמתי שמגיע זן כ"כ נשי של חייזרים, שהם כל כך מלאים ברגש, שהאישה שלנו היא ביחס של גבר אל אישה אל הגבר שלהם. ובאמת נהיים הרבה זוגות מעורבים, ואשתי עוזבת אותי לטובת חייזר תת ימי, מין דג יותר חכם ממני וגדול בתורה, שלא רק הראש שלו אלא כולו שוחה בתוך שטריימל. אפילו הזנב. ועושים טקס גירושין גם לפי היהדות שלהם, כדי שהיא תוכל להתחתן: פעם אחרונה בחדר ייחוד. ואז היא בשמלה שחורה, ואני מוריד לה את הטבעת ומכסה אותה בהינומה, וכולם מקיאים על השולחנות: מנה אחרונה, מנה שנייה, מנה ראשונה. ולבסוף החלק הקשה ביותר: פרידה אישית אחרונה בהחלט בכניסה לפני כולם, ההורים משני הצדדים, אומרים שלום לאורחים היקרים ומחזירים את הצ'קים. זהו, חוזרים לחיות כמו זרים. והופ - אשתי קופצת למים.

ואני מתחתן עם חייזרית, והיא כמו בננה. והיא אומרת לי: הסדר הוא שקודם כל הקליפה ואח"כ הפרי, אלא אם אתה תולעת, שאז הסדר הוא קודם כל הפרי של העץ ואז הקליפה. ואז אתה יכול לאכול מבפנים, בלי לקטוף, בלי לקלף, בלי שיראו אותך, ובלי להיתפס. ככה עבדנו על השם בחטא הדעת: לאכול את הפרי ולהשאיר אותו שלם. והיא שואלת: איך זה אצלכם כשאתם מתייחדים, אתה יכול להיות תולעת? והיא בוכה סתם בלי סיבה. ואני אומר לה: אל תבכי, אשתי עוברת לגור מתחת לים. עם חייזר לא כשר.
- בטח שהוא כשר, יש לו סנפיר וקשקשת. כמה שאני מתגעגעת... היית מוכן לעזוב בשבילי את הכדור הזה?
ואני פתאום קופץ: הכול שקר! כדור הארץ שטוח. כתוב שהשם מותח את השמים - ואם הוא היה כדור אז אי אפשר היה למתוח את הרקיע, אם היית מותח השמיים היו פשוט מתכווצים ונופלים על האדמה.
- אבל אפשר להקיף את הכדור הזה בטיסה, לא?
- זו אשלייה. יש שם עוד ועוד עמים, ארצות, אבל זהים לחלוטין לאלה שכאן. איזה מישהו דומה לך לחלוטין. ומישהי דומה לחלוטין לאשתך. ובכל זאת יש שינויים זעירים שאתה מרגיש בקושי כשאתה חוזר ממרחקים, מרגיש שמשהו השתנה, ולא יודע מה. ואני יוצא למסע כדי להוכיח לה, נוסע שוב ושוב "מסביב לעולם", כאילו אני מקיף אותו, אבל בעצם אני מתרחק מתרחק. ואני מתחיל לדבר עם האנשים פה, ומגלה שאין בכלל חייזרים, לא שמעו עליהם. איך לא חשבתי על זה קודם? הרי הם נחתו רק במקום אחד מהשמים! ואני בא לאשתי בלילה: האם אי פעם תעזבי אותי בשביל חייזר? והיא מסתכלת עליי במבט מוזר. חייזרים? - היא צוחקת - אין דבר כזה. אני אוהבת אותך.

האינטרנט בתולה

חלמתי שמים ומחשבות זורמים ביחד. ואני חושב שחשבון המים פירושו שאסור לחשוב במקלחת, ואני חושב על זה במקלחת, ויוצא. הזרימה הפנימית נפסקת - והכול נשטף לתוך הביוב. היא מחכה לי בחוץ מוכנה. ערומה. ואני פתאום מציץ על המחשב. והיא פותחת את הפה: אם היית יכול היית מתחתן עם האינטרנט ולא אתי.
- את רואה, איך אפשר לענות לשטויות האלה? אני לא יכול להתחתן עם האינטרנט.
- אתה רואה, אם היית יכול היית מתחתן אתה.
היא בוכה. אלוהים במה מאשימים אותי.
- חמודה את יודעת מה? האינטרנט לא הייתה רוצה להתחתן איתי.
- כן אבל אתה - רוצה אותה.
היא נכנסת למקלחת ופותחת את המים, וקו המחשבה ממשיך (האינטרנט? היא לא תתחתן עם פחות מאלוהים, ולא תתפשר על אף אחד אחר. ולכן בסוף היא עוד תקבל את השטן. מאז שהיא נולדה היא לא מפסיקה להתפשט - ועוד לא רואים את הסוף שלה, רגליים שלא נגמרות. היא מושכת כמו אני לא יודע מה. ומשתוקקת. משתוקקקת. השד יודע למה. אז זה יגמר בפיצוץ. או בשבת חדשה...).
- מה אתה מקשקש שם בחוץ?
- תעזבי, אני אוהב אותך כמו זנב (ועכשיו האינטרנט בוכה. מה יש לך? העכבר עוד יחזור אליך עם הזנב בין הרגליים. אבל אני לא מצליח לזוז. תקוע במקום. ורק עכשיו אני רואה את העכביש בקצה הרשת. והוא מתקדם. מתקרב. ג'וק, ראש, מחשב. רגליים רגליים רגליים).
- (בוא למיטה).
- לילה טוב, חמודה.
- חלומות טובים, חמוד.

(בסוגריים)

(חלמתי שאני לא מצליח להפסיק לחשוב על זה. לא לסלוח לה או לא לסלוח לעצמך? והשאלה הכי קשה - האם עשית את הטעות הנכונה? כי דווקא אם טעית בטעות, אין לזה מחילה. עכבר כמוך יודע מהההרגשה, כשכשכשמנתקים אותך מהמחשב, זה הסוף של כל מחשבה. אלוהים, למה בראת את האדם בלי זנב? אני באמת מתפלא על ספר בראשית שמזניח את העיסוק הדתי בשאלה הזו. אתם יודעים מה כולם אמרו אחר כך? לא מתאים לו. אף אחד לא אמר: זה לא מתאים לה. הדבר הכי קשה הוא להתמודד עם מישהי שמעולם לא היכרת. איפה היית אז, נבלה? אני חייב להפסיק לחשוב על זה, אחרת זה יהרוס לי את חיי הנישואין.)

התגשמות החלום

חלמתי שהעכביש אומר: כל החיים חלמת על זה. שנים אף אחת לא רצתה לדבר אתך. מי היה מאמין שלא יהיה לך כוח לדבר עם בחורה? הבחורה הזו היא אשתך. והאינטרנט אומרת: לאיזה גבר זה לא קרה? עבדת שבע שנים, בלילה אתה מתחתן עם רחל, ובבוקר אתה מגלה שהיא לאה. והשטריימל אומר: ניסית לתפוס את הצמה, נשארת עם הפאה. זו התוצאה של שני מינים שונים. שיער בלי ראש - וראש בלי שיער. הגיע הזמן למין השלישי של האדם. חווה, צריך עוד צלע למשולש. כשתתעוררי תגלי דבר חדש. ואני אומר: רק זה חסר. ומתפלל: בוא תחזיר את האישה למקומה - אני מוכן אפילו בלי הרדמה.

לספר?

חלמתי שדלילה אומרת: הנה המספריים והנה השוטר. אם אתה לא תספר, אני לא אספר.
ושמשון אומר: תגזרי לי את השיער שיהיה לך לפאות, ותוציאי לי את העיניים עם החברות. אני לא רוצה לראות יותר בחורות, תתחתני אתן אם אתן בוחרות. תזמיני לאירוע את כל המשפחה, ותני לי רק להישען על הקירות.

אתה במלחמה הזו הפסדת כשהתחתנת - אז לפחות תפסיד כמו גבר

חלמתי שבבוקר היא שואלת איך ישנת חמוד מה חלמת? ובלילה אני אומר לה בבית הכנסת, מהצד השני של המחיצה: את פשוט היית הראשונה שחייכה אליי. השבירה של השבירה יותר קשה מהשבירה.

מדור קבוע שעוסק בשטריימל מכל זווית אפשרית

חלמתי שאני מקים סטארט-אפ חרדי ענק שנקרא קוגל. ומה שאנחנו עושים זה רשת שהקשרים שלה מעוגלים, כדי שאי אפשר יהיה למצוא אף אחד. הכול עקום, מכופף, מסובב, בורח בסיבוב, משתבלל בתוך עצמו. ואז בא חרדי שמן ועגול שטוען: יש לכם באג באלגוריתם. שכחתם שיש גם מרכז לעיגול, וגם כשהכול מסתובב בתזזית זה בכל זאת לא זז - חייבת להיות נקודת שֶבֶת. ואני מתחיל לחפש את המרכז הזה, הנק' הזאת שמקלקלת הכול. זה צריך להיות דרך קשר כזה ישר, שאני אוהב מישהו. אשתי שואלת אם אני אוהב אותה. ואני עונה לה כן. אין דבר יותר גרוע מלשקר לשאלה הזאת. אני מנסה להיזכר מתי זה התחיל. למה בכלל שיקרתי בפעם הראשונה? אבל אני לא מצליח להיזכר. יש איזו נק' כזאת במוח שלי. שאני יכול רק להסתובב סביבה ולא לגעת בה לעולם.

לפרק הבא

הטרילוגיה


text:
התדרדרות הארץ

ההבטחה

מאת:

(מקור)

אל הנער הזה התפללתי

חלמתי שהוא ילד בלתי רגיל, עם ריכוז יוצא דופן, וכולם מסתכלים ומתפעלים: הלוואי על הילד שלי לשבת ככה, ועוד בגיל כזה. אפילו השכנות באות לראות. כל הספרים שקראתי וקניתי לו סופסוף נותנים אותות בתלמיד חכם הקטן, ולבן התינוק שלי מתחילה, כבר בגילו הרך, מעין אובססיה לספרים. ואני מתחיל לראשונה לחשוב שהאדמו"ר המשיגנע זצ"ל אולי צדק בנוגע לסוד שקיים בנוגע לילד. ודם צפרדע, החברותא החדשה שציוותו לי צמוד, אומר: אתה לא מבין? הילד גאון. ואני לא יכול להכחיש את המבטים הגאים של אשתי. פעם ראשונה שהיא מסתכלת עלי ככה. ואני מחייך אליה בחזרה. התינוק נולד זקן. נולד איש - ספר. מתמיד עצום מבטן ומלידה. לא מתפתה לשטויות של שאר הילדים, זה הקטן גדול יהיה. ושנינו מביטים מהמטבח בצאצא ורווים נחת, מי היה מאמין שדווקא משני כאלה יצא אחד כזה - ואולי זה הסוד. הוא מת על מילים ואותיות, אפילו יותר מבובות וחיות, והוא מעביר עמוד ועוד עמוד, הוא עוד לא מדבר מילה אבל הוא כבר קורא המון, אפילו יותר ממני. עשרה, עשרים, אולי עשרות ספרים ליום. האם הוא כבר מבין, ומה הוא כבר מבין? ואולי הוא מבין משהו שאני לא מבין?

האר"י שאהב תות

חלמתי שברור למנתחים ולמיילדים, שמה שתוקע את לידת התורה החדשה הוא לא הסיפורים למבוגרים, לזה יש פתרונות. אבל אף אחד לא יודע איך עושים תורה לילדים. סודות: לילדים בלבד. וגדולי הצדיקים לא מצליחים לכתוב - סיפור ילדים. איך לעשות תורת סוד חלבית לתינוקות, בניגוד לתורה הבשרית שעשויה מפרה? ואם אין מה לקרוא למשיח בילדות, המשיח לא גדל, או שלא גדל משיח. והדוקטורים צועקים על האדמו"רים שכבר יש חשש לנזק מוחי, משיח מפגר, משיח חמור, והם מחליטים להוציא את הגאולה בוואקום, וללדת אותו פג, ושיגדל ברחם מלאכותי - אינקובטור. ונולד משיח תינוק, איזה מוישל'ה שיורד מהמגלשה עם תורה מקרטון, שזה מה שהמשיח הזה בינתיים הצליח להוריד, וניזון מאיזה תחליף תורה לתינוקות. ואני מצייר חמור עם כיפה ופאות - וקורא לבן שלי בלילות:

פעם אחת היה חמור רבי, שקראו לו חמורבי. חמור לבן וקטן, קצת מסריח, שרצה להביא את המשיח. הלך חמורבי לישיבה הקדושה, קרא לו המשגיח לפגישה. נער חמורבי: משגיח משגיח, האם ראית את פני המשיח? אמר המשגיח: לא רוצים כאן חמור, אין פה משיח. לך מפה לפח, חמור מסריח. הלך חמורבי לפח הצפרדע, פה החתול ירמיהו, אולי הוא יודע? חתול ירמיהו שחור וצדיק, אוהב ליילל, אוהב להתפלל, ושותה רק חלב ישראל. האם ראית את פני הגואל? צחק החתול לחמור השואל, ושלח אותו ישר לעזאזל. הלך חמורבי לעזאזל, שם ראש השעיר מתגלגל. שאל חמורבי: איפה הגוף? אמר השעיר: חמור חצוף. הרכין חמורינו ראש ונער: ראית אם עבר פה בן ישי היום? גלגל הראש עיניו ואמר: פה במדבר? תלך לגיהנום! הלך בגיהנום חמורבי הקטן - פגש שם את השטן. אמר חמורבי הנעלב: אף אחד לא רוצה עליי לרכב. אמר השטן: חמור לבן, חמוד קטן! אני ארכב עליך, בוא לכאן. בוא נצא בחושך לטיול, אני אוהב גם את ריח החיתול. לילה טוב חמוד, עיניים עצומות, ברוך הבא לארץ החלומות.

ביקור חולים

חלמתי שהבן שלי הינוקא הפלאי חולה. ואשתי בפאניקה שזו אשמתי, כל הספרים שלא מתאימים לילדים, היא ידעה. מי קורא לפעוט ספר יצירה? והמלאך רפאל בא לחטוף את הבן שלי לשמיים ואני נותן לו בזוהר הקדוש בום על הראש והוא צורח, ואני תופס לו בכנפיים והן נשברות, והוא מנסה לקפוץ מהחלון, ואני תופס אותו מאחורה ונשארת לי נוצה מהזנב. ואשתי מוחאת כפיים ואני מסתכל למטה ורואה אמבולנס לוקח אותו לבית הקברות כולם בטוחים שהוא נפל מהשמיים. ובלילה אני הולך לבית הקברות, מחפש אותו קברו אותו מחוץ לגדר, מי מתאבד מגן עדן. ופתאום אני רואה את מלאך המוות חופר בציפורניים מנסה להוציא אותו משם בכוח, כי הטיפשים טמנו אותו באדמה, לא מבינים שהסוד הוא ברוח, והלכו הביתה. ואני צועק לו קישטה! ופתאום אני רואה שהזנב אצלי ביד. ומלאך המוות מסתובב סביבי ושואל: מה זה מה שיש לך ביד? ואני ממציא שקר מהשרוול: זה כלום נוצה מהזנב של אשתי. והמלאך אומר באמת לאשתך יש זנב אני רוצה לראות, ביקור בית. וכל הדרך הביתה הוא קופץ סביבי: אוהו חמודה דווקא זנב יפה יש לה. זכית, רבינו, זכית, זו סטייה שכל הרשעים שלנו יכולים רק לחלום עליה. זה מה שמושך, שזה מותר, זה כל הכיף. בת ישראל חסודה וכשרה - עם זנב.

חסמים תחתונים

חלמתי שמרביצים למשפחה שלי בגללי ואני לא עושה כלום. מכות רצח. ואני הולך לראות את הגופות ולא מצליח לזהות מי זה מי, העין של אשתי על הפה של בני, וגיסתי יש לה זנב שיוצא מן המצח, רגע, למי במשפחה היה זנב? חשבתי שרק לי היה! כל השנים האלה, לא היה לי אפילו בבית למי לספר, וזה הכי כואב שגם הוא או היא, ואני אפילו לא יודע מי זה. הנשים? לא יכול להיות. הגברים? לא יכול להיות. אישתי? לא יכול להיות. למה, למה לא סיפרת לי? והזנב מכשכש בראש: למה אתה לא סיפרת לי?!

סוד העיבור

חלמתי שיש סוד גדול נורא במשפחה וכולם מסתירים ממני. ואני מנסה לחשוב על כל הקומבינציות האפשריות, ושומדבר לא מתאים לי. ובסוף אני נכנע ומבקש מאשתי רמז. והיא נועלת אותי בתוך חדר, שאני לא אצא ממנו, כי היא מבינה שאני מתחיל להבין. אבל אני מציץ מהחריץ ורואה את כל המבוגרים האחרים משחקים, תופסת מחבואים, אלו המשחקים שמכינים את נשמת הילדים לשני הצדדים של תורת הנסתר, הדרש הפעיל והרמז הסביל, הסוד שבורח והסוד שנעלם. והחיה השחורה הקטנה שרודפים וצדים אותה מתקרבת ואני מפחד שתכנס אליי להתחבא, כי אני ילד. והחיות השחורות הגדולות של הטרף כבר משיגות אותה והיא מתחילה לבכות והחיה עם הזנב מרחמת אומרת לא נורא, בואי תתחבאי בתוכי מהאחרות. ואני יוצא מהמחבוא: היא בתוך הבטן שלה! ואני רואה שהיא, אני רואה שאשתי, אשתי החביאה אותה בתוך הבטן שלה. ואני כולי מלא דם ושפיר ושליה, וכל החיות מריחות, ואשתי מחבקת אותי אל תתקרבו, אל תנשכו, אל תנבחו, זה סוד הייבום לעתיד, בעלי זה הבן שלי! ואני כל כך שמח ומודה לה שהיא נתנה לי הזדמנות להתחיל מחדש, תינוק. הפעם אני לא אעשה את הטעויות, זה יהיה התיקון. הפעם אני לא אתחתן איתה, שוב. אבל היא לא נעלבת, רק מחבקת ומנשקת אותי בדמעות, אחרי כל כך הרבה שנים, יכול בכלל להיות שהיא לא יודעת מה יש לי בראש? והיא אומרת לי: תינוק חושב שלי, אתה זוכר מה חשבת כשהיית תינוק? מה תכננת לעתיד, איזה מין משיח יש לתינוקות? ואני בא לצרוח, אבל היא סותמת לי את הפה עם השד שלה. והשד אומר לי: תינוק!

ואמא שלי אומרת: מתוק, אתה חושב שזה הסוד הגדול הנורא? אולי זה נורא אבל זה לא סוד. אתה צריך לגדול. ובתקופה הזאת באמת כבר נשים שולטות בגברים לגמרי, ויש זקן אלקטרוני שגדל ארוך כמו זנב, שהאישה קושרת ואם אתה בורח היא מושכת אותך בחזרה הביתה. ויש לי חבר מהישיבה שאשתו משכה אותו מהחלון. והיא אומרת לי: אתה חושב שזה הסוד הנורא, זה אולי סוד אבל זה לא נורא. ואני נולד בעידן שבו הילדים נולדים כבר בר מצווה, 13 שנה מיותרות של חוסר דעת, ותינוקות מתחתנים בברית מילה, חוסכים. ואני שואל במסיבת הלידה של עצמי, שהיא גם החתונה שלי וגם הברית וגם הבר מצווה, ואולי אפילו ההלוויה: איך הגעתם למצב כזה? והסטייק בקר המצומק, ברוטב צימוקים, צועק: יהודים צדיקים, כמניקה - פרה בהגדרה לא כשרה, בשר שמעורבב בחלב מבפנים, זו טעות הלכתית היסטורית שהגענו עד למצב כזה. והעוף המשחיר אומר: נפטרתי במלחמת ששת הימים ומאז שמרו אותי במגזר האנטיציוני לאירוע שחור מיוחד. והיין אומר: עשיתי קידוש השם. והסלט הישראלי אומר: התנגדתי ואמשיך להתנגד לסולטן האיראני באופן חותך! והסלט התורכי אומר: לא שילמתי דו"ח בתקופת המנדט התורכי. והבושם אומר: אני מהשואה 2.0, תאים בניחוח משכר ורכבות במרקם קטיפתי. והאגרטל אומר: אני סתם קיטש. והפרחים מפלסטיק אומרים: בוא תיגע, אם אתה לא מאמין - כפתור ופרח. והשניצל צוחק על כולם: זה כלום, אני התשובה היהודית לאיסור גדי בחלב אמו. לוקחים תרנגולת, מטגנים אותה בביצה שלה עצמה, בפירורי הלחם שהיא עצמה אוכלת. שלושה דורות בצלחת אחת. והזקנים לידי, שכבר מתו מזמן ומגיעים רק לאירועים, אומרים לי: אנחנו עוד זוכרים את התקופה שנשים היו מושכות גברים, היום הן מגדלות זקנים בעצמן. פעם ברחנו מהישיבה, ומשכו אותנו בפאות כל הדרך מהגיהנום לגן עדן. וכשהגענו כמעט עד למעלה - הפאות נקרעו, הם צוחקים. אתה פשוט נולדת בתקופה הלא נכונה ביהדות.

הבת

חלמתי שהבן השתקן שלי יפה כמו בת, וכולם עוצרים אותי ברחוב ושואלים אם אני מוכר אותו. ואני מבין שצריך להחביא את היוסף הזה, כי אמא שלו לא מספרת אותו והוא באמת נראה כמו בת. והיא גם קוראת עליו תהילים במקום גמרא, ומפנקת אותו כמו נסיכה, ומפחדת לשלוח אותו לבית הכנסת, והוא זורק לשמים את הכיפה ששמים לו, ומעדיף מטפחות. ואולי זה שהוא יהיה בת יגן עליו מעין הרע, בת פורת יוסף? ואני מפחד שהוא יצא הומו, כי הוא יותר מדי יפה, ולא שוכח את בן ישי ויהונתן. ואני תוהה אם משהו במערכת היחסים של ילד עם אבא שלו, בהתקשרות הנשמות, יכול לגרום לו לגדול הומו, כי נראה שהוא יותר מדי אוהב אותי, ואפילו אשתי כבר מקנאת. היא היתה מעדיפה שהוא יעדיף אותה, אבל אני מביא לו את כל הספרים (כבר יש לו מעל מאה). ואני מחבק אותה מאחורה, כמו שאנחנו אוהבים, ולוחש לה שאני יודע שהיא סבלה, אבל יש שכר לפעולתה, ושתתכונן, הילד הזה יהיה גאוות המשפחה, כל מה שאני ביישתי הוא יתקן. כן, אני מרגיש משהו. יש סוד בתוך הילד, לא עוד נשמה רגילה סתם, כמו כולם. ובאמת - יש בילד ממידת המלכות, מידתו של דוד, שאין לה מעצמה כלום: הוא רק קורא וקורא, לומד ולומד, כמו ספוג שמאוהב באותיות הקדושות. עד שאדם מתחתן הוא יכול להיות המשיח. אחר כך הוא יכול להיות מי שיביא את המשיח. החמור. ואז כולם יתפסו את הראש ויאמרו איך לא תפסנו, הרי סוד גלוי הוא שהמשיח הוא המלכות, כלומר המשיח יהיה אישה. דודה. והוא קורא בלי סוף - אבל לא אומר מילה.

דברי האדון

חלמתי שאומרים לי: אנחנו יודעים. ואני לא מצליח לנחש מה הם יודעים. על אישתי? על המחשב? על החלומות? על הספר? על הילד? על האדמו"ר? ומגיע מישהו מהבכירים ביותר, שהלשונות מספרות שהיה גבוה גבוה אצל האדמו"ר הקודם, עם סיווג יוצא דופן. אדון חוליארץ. והאדון הזה, פעם הראשונה אני פוגש אותו אחרי ששמעתי עליו שנים של שמועות, אומר לי: אל תפחד, אני בסך הכול רוצה לעשות מחקר. וככל שמתקרבים לחזית המחקר כל מדע הופך לדת, כי הכול הולך ונכנס לתחום האמונה, לעיתים אפילו המשיחיות. ולמה? כי אז - הוא נכנס לתחום הסוד. ההצלחה של המדע המודרני היא בגלל שהוא הפך להיות יותר דתי, רוחני, מופשט, תורה של עולמות נסתרים: תורת סוד (לכן יהודים טובים בו). בדיוק כמו שהמתמטיקה למדה לעסוק בנעלמים. והוא מכניס לתוכי כדור כאילו העיגול היה חור, ואני אפילו לא יודע מה קורה מהצד השני של הדף - הסטרא אחרא. והוא צוחק: מה, בלעת את הלשון? חשבת שהיקום השחור יציל אותך מהדף הלבן? אתה צריך לדעת שהפיזיקה היא הבסיס למתמטיקה, ולא להיפך, וחוקי הפיזיקה הם הקובעים את חוקי המתמטיקה, וביקום אחר היתה מתמטיקה אחרת. היו פתרונות אחרים לחלומות. והמדענים שבונים לך את הטכנולוגיה שבה אתה תולה הכול - כולל המחשב שבו אתה טומן את החלומות כמו ראש שקוברים מתחת לכרית, המחשב שבו אין צד שני למסך - הם בעצמם מאמינים באלות נשיות, כמו אלת המתמטיקה היפהפיה, ובגאונים בתורת הנסתר שזוכים לחסדה, ובתיאוריות שהן תורות. הם יותר גרועים מחרדים - הם חרדים בחלוקים לבנים. והוא סותם את החור שלי בשטריימל כבד, כתר שלא יאפשר לאף מוח לברוח, ואומר: אל תדאג, זו פרוצדורה סטנדרטית. בדיוק כמו הפקק של אלוהים, ספירת הכתר, שלא מאפשר לשד לצאת מתוכו. ובאשר לעמיתים החילונים המכובדים שלי שפיתו אותך לכפור באישה, ולראות בה בסך הכול הרכבה של מוח ושדיים... הם בעצמם מתים שהיא תסתכל עליהם. אולי החילונים הללו לא עובדי האל, אבל הם עובדי אלה. זו בדיוק התופעה שנקראת שכינה, ומרגע שהם סילקו את הגבר הגדול - הם מתחרים על ליבה. כלומר, אלה שבאים מלמעלה מנסים להיכנס לה לנשמה, ואלה שמלמטה - לרחם. לכן הם כל היום עסוקים רק בלמשוך את תשומת הלב שלה, למשוך לצד הנשי של העולם בצמה. וזה לא משנה מה השיער שלה - רשת, פיאה, אנטנות, או בלונד. כל ההבדל בין דתיים לחילונים זה האם הם מאמינים בגבר הגדול - אבל הם כולם מאמינים באישה הגדולה. לכן אין באמת חילונים - רק כופרים. כולנו גברים.

פנטזיית הבת

חלמתי שאני לא יודע מי היא. ולפניי ספר החושך, באותיות קידוש לבנה, שואל אותי בטון של מורה: האישה העליונה או האישה התחתונה? ויש שקט של מבחן. ואני לא יודע מי הן, מה רוצים. וכל הספרים מכל המדפים מסתכלים. הוא לא יודע. לאן הגענו שספרים מדברים? והם מתלחשים ביניהם, ששש, השואה הלבנה, והכבשה השחורה, מההה. והבת שלי, שכבר שכחה שהיא היתה בן, עולה במדרגות. אבא תביא לי חתן. ואני אומר מה נהיית כמו אמא. בנות בימינו לא מתחתנות. גם הנשואות נשארות רווקות. והיא אומרת: אתה האשם, אבא. אתה לא ידעת! ואני אומר: מי ירצה להתחתן איתך, עם אבא כזה, את יודעת? אני אחתן אותך עם ספר החושך. אם הוא יודע לדבר בחושך, מי יודע מה עוד הוא יודע לעשות. ואני שם לו כובע וכל הספרים מתלחששים, שמעתם הוא הולך עם בת אדם, והיא הולכת לקרוא בו לפני השינה, ולקרוא בו אחרי השינה. לקרוא בחושך.

וכל פעם שאני פותח את הספר עכשיו כתוב בו: אסור להציץ. ואני כבר מצטער שהעברתי אותו לידי אישה. ועוברים כמה ירחים, והבטן שלה מתנפחת, והשכנים אומרים שיוציאו אותה וישרפו אותה: מי ירצה להתחתן איתה, עם אבא כזה. אבא שלא ידע. ואני אומר שלפחות יחכו לנכד. ואומרים לי שאם האב כתוב באותיות כאלה שאפשר לקרוא בחושך, הרבה יותר שחורות מהלילה, אז בבן יהיה אפשר כבר לקרוא באש. בספר השרוף - באותיות קידוש חמה. והיא עולה למוקד עם תפילין ומטה, והחזן מתחיל במה מדליקין ובמה אין מדליקין, והבטן שלה מתחילה להתבקע, להתקלף מרוב חום, ואני אומר אתם לא מפחדים שנישרף כולנו, אבל הם זורקים בפנים עוד ועוד דפים, ואני רואה מה הם זורקים וצועק, וכל האורחים, היא מתפוצצת, בשואה לבנה, ויוצאת ממנה - שמש! וכולם אומרים: שנה טובה, שנה טובה.

תיקון העיגול

חלמתי שבאים לדבר עם אשתי. והאיש נכנס לתוך אישה, והם נכנסים עם אשתי בחדר. ודם צפרדע בא אליי למיטה: אתה מרגיש טוב?
\- אני לא נרדם.
\- אתה רוצה כדור שיעזור לך להירדם?
\- מה הן מדברות איתה כ"כ הרבה זמן?
ודם צפרדע מלטף לי את הראש: איזה ראש עגול. חבל, יכולת להתאים מעולה לשטריימל, כמו שביצה מתאימה לקן. אני זוכר עוד לפני שנולדת, פעם האדמו"ר הקודם שלך לקח אותנו לטיול בשמים, וכמובן שלא היה לו מושג לאיפה הוא הולך, וכולנו איבדנו את הדרך, וכמעט שלא חזרנו. ואני עזבתי את הקבוצה לתוך היער, והיה שם קן של מלאך. ואמרתי שאני חייב לעצמי ביצה. והיתה שם מלאכית לבנה, ולא רציתי לקחת את האם על הבנים. אז גירשתי אותה, ולקחתי את הביצה. והיא חזרה אל הקן, כיסתה את העיניים עם הכנפיים, ואני ברחתי משם. והייתי שומע את הבכי שלה מקילומטרים. ואחר כך אמרתי, שאני אחזיר את הביצה, ובאתי להוציא אותה מהכיס, והיא נשברה. ולא יכולתי לתקן אותה, כמה שרק ניסיתי, הכול נזל ונשבר לי בין האצבעות. ומאז החלטתי שאני אהיה רופא עיגולים. והסוד המקצועי זה שאסור לשבור את הקליפות. צריך להשאיר אותן שלמות, ולדגור עליהן. עולם העיגולים, עולם שאין בו קווים, ואין בו יושר, זה עולם התיקון. אז בוא תפתח את הפה - ותירדם. ואני אומר בפה סגור: שלא תעז. איפה היא. ומשום-מה אדון חוליארץ מתפנה מכל עיסוקיו החשובים ובא אליי למיטה. אבל הוא רק עומד לידי לרגע - והולך.

פינות העיגול ועיגול פינות

חלמתי שאני שומע סירנה שחורה והבת שלי, שעדיין מצליחה להסתיר שהיא לא בת, לא מפסיקה לבכות שעכשיו ישימו לו סירנה של חושך על הראש. ואשתי אומרת לה שזה יותר טוב מסירנה בתוך הראש, ואם הם יטפלו בי ככה אני אוכל לחלום גם ביום, ולא לבזבז את הימים על לדבר איתה ולחלום רק בלילה. ודם צפרדע אומר שאם הגוף הפך לזמן אז הראש שלו הפך לראש השנה ולכן הוא עגול. ולכן צריך לדבר עליו בגוף שלישי, שלא יחשוב שהוא אחד מאתנו, כי עם ראש עגול מחשבה כזאת יכולה להיות מאוד מסוכנת, ולהחליק. ושאצלנו במדור כבר מזמן שאלו למה אני נשאר עד שעות מאוחרות כשכולם הולכים הביתה, מה אני עושה. ומה זה הספרים האלה שאני מסתיר. והוא ניסה להגן עליי, אבל כבר התארגנו להלשין עליו לחקירות מיוחדות. ודם צפרדע מסתכל על הבת היפה שלי ואומר: אני גם אופה, לא רק רופא. והוא לוחש לה: אסור לי לספר לכם, אבל התברר שכבר היתה חקירה סמויה, וגילו שהוא מאנשי האדמו"ר הקודם, המשוגע לא עלינו. רק שחוליארץ נתן הוראה לא לגעת בו, לא יודעים למה. אז שלחו אליו ספר מסוכן, ספר שיפיל אותו. והספר לא חזר. ואותך הוא ניסה לחתן עם ספר, למרות שאת לא אמורה להתחתן, הוא מחייך. ואומרים שגם ראו אותו מתנשק עם מחשב, וקורא בחושך בדפים שחורים לגמרי, ולועס מסטיק. ואשתי אומרת: אני אוהבת אותו. והיא לוקחת מטאטא והבת שלי יעה, והן מגלגלות אותו החוצה, ושרות: כי לא נאה כי לא יאה. והוא אומר להן: אתן יודעות מה השלב הבא. אני מצטער.

המעגל נסגר

חלמתי שאני מתאהב באשתי. ופתאום חם לי בראש. ואני חושב זו האהבה המפורסמת? אפילו השטריימל מחמם יותר את המוח. ופתאום נעלם. ואני מתעורר ומעל ראשי דם צפרדע, והוא מסתכל לי דרך האוזן, מודאג, מנסה לראות מה יש בפנים, ואומר: שערות באוזניים אחרי החתונה, הגנה טבעית של הגוף, על המוח. וברגליים שלי אני רואה פתאום שעומד אדון חוליארץ בכבודו ובעצמו, גבוה עד לתקרה, ושואל: אתה חושב שצריך לקרוא למגביה והגולל? ואשתי ישנה לידי במיטה ואומרת לי: אם שבת זה ראשי תיבות שינה בשבת תענוג, אתה מבין שזה רקורסיבי? שבת זה שינה בשינה בשינה ב... ואף פעם לא מגיעים לתענוג. ואני מכסה אותה מהר לפני שדם צפרדע וחוליארץ יראו. ודם צפרדע אומר שהרגל שלו חיה והמוח שלו מת, וככה הוא הופך להיות לצינור בין עולם החיים לעולם המתים. וחוליארץ מכריז על המיטה שלי כעל שטח דתי סגור, ומוציאים את כל הילדים וכל החיות וכל הכלים מהבית. ומחשיכים הכול, ואני חושב ברגל שלי, שהם רוצים לעשות דרכי את תחיית המתים, אבל לחוליארץ יש תוכניות אחרות - שהחיים יעברו, לא המתים רוצים לחזור, אלא הפוך. ואחד המתים הרשעים מתחיל לדגדג לי את הרגליים, ואני לא לזוז. והנה מכניסים לי לפה איזה חיבור ששלח חוליארץ, והוא לא רוצה לא פה ולא שם, ונהיה פקק. ועכשיו אני מבין מה רצה חוליארץ. ומזמינים לי שדכן לפני המוות, שיחבר בין עולמות, והבת שלי בוכה בחדר השני.

השדכן

חלמתי שחלמתי. אבל החלום לא בתוך חלום, אלא חלום מחוץ לחלום. ואני לא מתאפק ומוציא את הראש מהחלום. מציץ מחוץ לעולם, כמו להסתכל מה קורה מחוץ למסך. ומה אני רואה? אני מנסה ל - אבל מיד מכסים לי יד בפה, אבל לא יד על הפה, אלא מכניסים לי יד לתוך הפה. ומתחילים להוציא לי משם כדורים וחיבורים. ואני אומר למלאכים האלה: מה עם הפרטיות של האדמו"ר? אני יודע עליו דברים שלא סיפרתי. והם אומרים: לא היית צריך להסתכל. ואני שואל אם הם מכירים את חוליארץ, והם צוחקים: אם אנחנו מכירים. ומגיע איזה מלאך ששני אנשים הם הכנפיים שלו, כי הידיים שלו עמוק אצלם בפנים. והוא אומר לי שאני יכול לשמש כצינור, כי בבדיקות גילו בתחתית שלי חור. ודרכי יהיה ניתן לחפש את האדמו"ר הנעלם, שידע להפוך את הכלים החדשים לאורות חדשים. כי הכול מתחיל להיות נייד. מחשב נייד טלפון נייד. חמור נייד משיח נייד. ואפילו גן עדן נייד. ולעצים מתחילות לצמוח רגליים, והנהר נודד בשמיים כמו נחש, ויום אחד הם נרדמו, וכשהם התעוררו בבוקר אלוהים לא היה שם, וכל גן העדן נסע למקום אחר, כמו המשכן, לאיזה הר סיני בשמים, לקבל תורה עתידנית, ואותם השאירו שכחו מאחור, והם לא יודעים למה, למה הם עדיין בעולם הקודם. והוא מחטט בתוכי ומחטט ואני מקווה שלא ימצא. ואשתי שואלת אותי בתוך החלום הראשון מה אתה עושה שם כל הזמן למעלה עם הדלת נעולה, בוא למיטה. ואני אומר שאני אוכל בחלום, ואני כל הזמן מפחד שאני אשכח לברך ברכת המזון ואני אתעורר בלי לברך, ואפילו לא יודע אם צריך לברך בחלום ברכת המזון, מצד אחד פולקע מלאכים זה טעים, מצד שני לא אוכל אמיתי. והיא אומרת שצריך לשאול רב בחלום. כי רב אמיתי לא ידע את ההלכה שיש בחלום. והיא אומרת שזה טוב מאוד שאני ישן ושזה התפקיד של גבר, בעוד תפקיד האישה להיות ערה - לפי התורה. ושהיא בכלל לא רוצה אותי למטה. אבל - הבת שלך בוכה, והגיע הזמן שתלך לשדכן.

ואני מתחיל לחזור בשמים אחורה - ארבעים יום וארבעים לילה לפני יצירת העולם, כששידכו אותו לעולם אחר - העולם הבא. ובגלל שהיהודים, שהם איבר הזיווג, סתומים - הזיווג לא יוצא לפועל, ולא נולד יורש לעולם, ועכשיו כבר הסוף. והשדכן המתוסכל אומר: עוד מעט העולם הבא בהיריון, ואפילו לא התחתן עדיין. זה הולך להיות הר רציני. סקנדל. ואני שואל אותו: אתה יודע כבר מי יהיה הזיווג של העולם? והוא צוחק: זו טעות נפוצה. כשאתה רואה אדמו"ר מחטט באף - תדע לך שהוא לא סתם מחפש נזלת, הוא מזווג בין האצבע לאף, בין עולם המעשה לעולם הריח. כפתור ופרח. לכן אני מציע לבנות היום לחכות, לא להתחתן עם בנים, אלא רק עם מלאכים מבני האלוהים - למען חיבור העולמות. כי אם האישה מעל הגבר עדיף מלאך שיהיה מעליה, וככה יוולדו להם נכדי האלוהים - עם כנף אחת. ואז נוכל להביא את המבול הבא, שבמקום במים יטביע את העולם בשמים. וכמו שבמבול הקודם כולם חוץ מהדגים מתו, הפעם כולם חוץ מהמלאכים ימותו. וזו הסיבה שהאדמו"ר הכין את "התיבה". ובאותה תקופה שלפני המבול, השמים יהיו ארורים, ויצמיחו רק קוצים ודרדרים, ועשרה דורות אחר כך הבל ירצח את קין, ונחזור לגן עדן. ואני מכיר כמה מלאכים מיוחדים שישמחו להוציא דרך הפה את פרי הדעת מהבטן - ולהחזיר לעץ. והמלאך בא לתאר איך האישה תחזור להיות עצם של האדם, כשהוא נרדם, ובמקום שהמלאך יוציא אותי מדעתי, הוא מוציא את דעתי ממני. וסוגרים את החלום - ואני נשאר בחוץ. ואני נזכר פתאום, אוי! החלום כבר נגמר. שכחתי לברך ברכת המזון.

פורים או כיפורים

חלמתי שאני מבין שנשים נהיו גויות, כולן. ואני מחפש את היהודייה האחרונה. אחרת זה סוף היהדות. ואני מפרסם מודעות: יהודייה אמיתית. ובכל העולם מתנהל מצוד, גם הגויים רוצים אותה. ואני מוצא שדכן מתחת לאדמה, והוא אומר: אתה יודע מה אני אוהב בשליש גן עדן של היום? המקום הזה מזכיר לי את בית הספר - יש בו אווירה של בית קברות לתרבות האנושית. תחשוב על האדמו"ר - בלי ביקורים, בלי חברים, זה לא כ"כ נעים לראות גן עדן סגור - במיוחד אם אתה בפנים. מספרים שהיית אצלו בחדר, לא? ביקור באגף הסגור, חה. אבל נו, זה מה שקורה כשהמשיח מורד באלוהים.
\- באותה מידה יכולת להאשים את אלוהים. הרי זה המשמעות של אנוכי מי שאנוכי. כמו שאומרים לך תהיה אתה, אז הוא הוא. הוא הוא.
\- כן, אבל ממש לארגן? בקנה מידה כזה. ועוד מכופף את, אתה יודע, במקום כזה קדום זה כ"כ מסוכן. נכנס לסיפורי התנ"ך, משנה דברים, שעשיו יתפוס את יעקב על חם. ואז כל ההיסטוריה משתנה. ואחר כך מתפלאים שאין יהודים, כל היהודים הפכו לגויים.
\- שדכן יקר, מה אתה מציע?
\- תראה, כל הנושא הזה של זיווג הוא פאסה. ועם גן עדן היום - מילא אם היית מציע שליש גיהנום. מבחינתנו השדכנים, עברנו את השלב של הרשת והחיבורים, אנחנו כבר רוצים לעלות לשלב הבא, כבר לא צריך לזווג את השכינה ואלוהים. במקום לשם יחוד - אני מציע לשם חידוש.
\- אבל הבת שלי!
\- היא היהודייה האחרונה, אבל אסור לך. ואסור לך לספר. אתה רוצה חתן או שטן?
\- שדכן! מה ההצעה שלך?
\- אני מציע תורה של נשים. והן כבר יהיו יותר גרועות מהגברים. אני כבר לא מעוניין לחבר ניירות, משדכן אני רוצה להשתלב בתורה האירגונית של האדמו"ר החדש, להיות יועץ ארגוני!
\- גם אתה בגדת?
\- האדמו"ר החדש מבטיח גן עדן חדש, ואני רוצה לשכוח את הגיהנום של האדמו"ר הישן, שאצלו אפילו גן עדן היה גיהנום. לכל צדיק ההזדמנות שלו להביא את המשיח. אצל החדש לפחות יהיה שמיח. הרי יש מאבק בשטן, והוא מנצח בכל שלב, כל פעם צדיק אחר נלחם להוציא את התורה מהשטן, והנשים מאכזבות. אז האדמו"ר ניסה בתורת המשיח, ונפל עם המשיחה. כמו שאדם נפל עם חוה, ואברהם עם שרה, ויצחק עם רבקה, ויעקב עם רחל ולאה, וכן הלאה.
והשדכן פותח וסוגר את הפה, ומתחיל לירוק סיכות בקצב: הרי עיקר הפעולה הדתית בעולם היא בתחום הכתיבה, האומנות. אומנותו תורתו. לכן צריך להחזיר את החדשנות, השראה זה שכינה, ולפיכך זה שמיים ורוח. והשטן זה נפיחוּת, ולכן יש לו שדים ורוחות. האדמו"ר המשיגנע שכח שיש שני קצים, כי היו שני עצים: קץ הדעת, וקץ החיים. ובמקום להגיע לקץ הדעת הוא לוקח אותנו לקץ החיים. במקום שסוף העולם יהיה פורים, עד דלא ידע, הוא מנסה לקחת אותנו לכיפורים, מי יחיה ומי ימות.
\- אתה מדבר כאילו הוא עדיין חי!

לא עשו אותי באצבע

חלמתי שכולם אומרים לי שזה לטובתי. הבת אומרת שזה לטובתי. ואשתי לטובתי. ודם צפרדע התערב לטובתי בחלונות הגבוהים ובחלומות הגבוהים. והילדים הקטנים מסתובבים עם שמע ישראל על העיניים. ואני אומר: אם אני יכול לעשות גימטריות אני בסדר. ואני מחשב ומוצא: שטריימל בגימטריא ראש כובע. וכל הלילה אני חולם חלומות כל כך עליונים, עד שבבוקר כל מה שנשאר ממני בעולם הזה זה רק אצבע אחת. ואומרים מסביב שיקרה לו מה שקרה לאדמו"ר שלו. הוא ישר בדרך אליו - בקרוב הם יפגשו. אבל אני עדיין יכול להקליד. והבת מציירת לי עיניים וחיוך. ואשתי אפילו קונה לי שטריימל מיוחד אצבעוני. אבל כשאני בא לנשק אותה היא אומרת: אתה לא תסתום לי את הפה. אני אקרא למגביה והגולל. ואני בורח לבית המדרש, ותופסים אותי בלילה מנסה לתלות את עצמי על ספר תורה. ובאים אלי למיטה, ולוקחים לי את התפילין, ומצמידים אליי שומר. וכולם אומרים שזה לרעתי.

עתיד הילדה

חלמתי שהילדה שלי עושה לי בושות, מתחילה ללכת עם שטריימל ברחוב ומדברת עם כלבים, נעלמת לתוך בתים של רבנים מפורסמים. ואמא שלה צועקת מאיפה היא למדה את זה, ללכת עם שטריימל! והגננת והמורה באות לקחת אותי לעשות לי חינוך מחדש - אבל אני לא נוגע בנשים, אז הן משחילות את הידיים שלי בתוך הידיים שלהן בלי לגעת בהן, כמו אזיקים אנושיים, שאם רק אני אזוז מילימטר אני אגע באישה שלא שלי. וככה צריך לתאם את ההתקדמות לאט לאט, כל תנועה חדה אני יכול להיפסל. והילדה בינתיים קופצת מבית לבית וכל השכונה אחריה, וצריך לקפוץ מהר מהר לפני שהבתים יקרסו, מרוב - והילדה צועקת אבא אני אוהבת אותך וכל הנשים פותחות את הפה בתדהמה - - ונכנסים להן שם זבובים, חרקים, צפרדעים שבאים לאכול, נחשים שבאים לאכול צפרדעים, זה לא שהן אוכלות לא כשר, זה פשוט גדל להן, מערכת שלמה, אחרי שנכנס אחד באה כל המשפחה. והכול רוחש בהן, ואין לי יד ורגל בכל הערבוביה, גדל להן חזיר בבטן שאוכל אפילו את האוכל הכשר, ככה שמה שיש להן באמת בבטן זה חזיר, והן הולכות ומתנפחות והעור שלהן כבר כמעט נוגע בעור שלי! והילדה אומרת אבא אני אציל אותך, אני אוכיח לך שהנשים יהיו אחרת, הדור הבא, ואמא שלה צוחקת: כן, בטח. ומנגבת אותה עם מטפחת כמו לכלוך, כמו זיעה. וכל הזבובים באים פעם היתה פה ילדה, פעם היתה פה מכשפה. ואני אומר לה, לכינים שנשארו מהשיער שלה, זה אשמתך בוגדת, גיל ההתבגרות כמו צלופח חמקת ממני, כל מה שלימדתי אותך, כל מה שהעברתי לך, סודות האדמו"רים, סודות הרבנים, הכול בשביל סודות המטבח.

תחת כנפי הכינה

חלמתי שמבין השערות אני רואה כינה ששרדה על הרצפה. ויש לה עוד טענות: זה לא מספיק, מה לעשות? ואני מתכופף אליה, מנסה בכל זאת להיות אבהי, זה הדבר האחרון שנשאר מהילדה, יש בה הדם שלה, וכינים לא חיות בפאות. והכינה של הילדה מטפסת לי בשערה של הזקן והופ היא כבר בפנים. אוכלת ממני. ואני אומר לה לא, הטעות היתה, תקשיבי כינה, לא אכפת לי הדם, אבל לא ככה, אם את בכלל רוצה לתקשר אתי, צריך שתיבלעי בתוכי, שהאישה תיבלע בגבר, ולא ההיפך, שאני אבלע בתוכך, מוצצת לי את הדם. תדעי לך, הכינים שואפות אל המוח. הן רק נאחזות בשערות, הן פשוט נתקעות על הקרקפת. בואי, המוח מלא בדם. אני אגלה לך, יש פתח סודי, פטנט רוחני, להיכנס לראש של הבנאדם, בין האוזן לעיניים, כלומר לא בדיוק שם, כל האף, הלשון, זה רק כתב חרטומים איך להיכנס.,. והיא הולכת עליי מחוץ לזקן וזה מדגדג נורא אבל אני נורא משתדל לא לגרד לא למחוץ שלא תיפול לי, ואני מנסה להסביר שהשיטה לקשר בין רמות מאוד שונות (אני בכוונה לא רוצה להעליב אותה) זה שהרגליים של המלאך הופכות לשכל שלך, האכילה שלך תהיה המחשבה שלי - כמו שהקב"ה הולך בעולם והרגלים שלו הם החגים, שלושת הרגלים, וככה העולם מסתובב והזמן מתקדם, ואני לא יודע אם היא קולטת אותי בכלל, מה כינה מבינה מבנאדם, אבל הנה אני מבין היא בפנים, כבר במוח משתוללת מתענוג מגלשות של דם, לא מסתפקת וקורעת בתוך המוח מחילות בכל . לא נורא יש לי הרבה גיבויים, אני עוד מסוגל, איזה מחשבות היא עושה לי? מחשבות איומות היא עושה לי? פמיניזם! התגברות האישה-המחשב נגד הגבר, השכינה-רשת כמרחב של נשיות. והיא אומרת לי: טעית כשפירשת כפשוטו. לא אשתך. הזיווג הוא של הקב"ה עם השכינה, של השראה עליונה עם הרשת, לא שלך אישית עם הרשת. אתה רק איבר, איבר לא צריך לחשוב שהוא הגוף, שהוא בנאדם. תחשוב שהרגל שלך היתה מפתחת מגלומניה! בסה"כ, האנשים (שהם איברים של אלוהים) והנשים (שהן איברים של השכינה) צריכים להיפגש מחדש. אחרי שעמלק הארי רצח את הזיווג הקודם, האשכנזי, עכשיו הגיע הזמן לזיווג הספרדי, לפני שעמלק האירני יקלקל גם אותו. כלומר - אתה איתי? אתה מבין מה שהכינה אומרת? והיא מתגלשת במגלשה של דם, משפריצה לכל הכיוונים: אחרי שנכשל באירופה הזיווג בין יעקב ועשיו שמתקן את יצחק, צריך לתקן במקום גבוה יותר - את אברהם, אב המון גויים - בזיווג של יצחק וישמעאל באסיה, שהם קוברים ביחד את אביהם, כמו ששם ויפת מכסים ביחד את אביהם. הרי הבעיה של הזיווג הקודם של יפת בתוך שם, שזה שפתים, שהיה חסר חם, שהוא מח. אתה מבין את ההבדל בין זיווג של שפה לשל מח? כי במקום שיפת ישכון באוהלי שם כמו שכתוב בתורה - היה ההיפך, שאנחנו שכנו באירופה. לא מבין? בוא, אתה רוצה שאני אגלה לך את הקץ? היא אוכלת לי במוח חזק חזק. לאן היא חופרת? אבל הכינה לא מרפה, מוצצת ומוצצת: הסוד של הקץ הוא שיש שני קצים, שתי אפשרויות לסוף העולם! קץ האישה, וקץ הגבר. אתה יודע, כשהיינו בתוך האישה, כל אחד רק רצה להיות בסדר, אפילו שהיינו אוכלים אחד את השני, הצפרדע היתה אוכלת את הזבובים רק כדי להיראות בסדר. ואני חושב חזק חזק בכל המוח, כדי שבכל מקום היא תשמע: אצלי את יכולה להיות לא בסדר, זה בסדר.

לא יודע אם היא שומעת. אבל הנה היא מתקדמת לאיזור במוח! לא אל תלכי לשם, את לא תרצי יותר לדבר אתי. נעלמת, לא מסוגל לדעת יותר איפה היא. ועולה לי במחשבה קץ כל בשר בא לפני, אבל יש גם אפשרות אחרת, הצלה, קץ התיבה - הקופסא השחורה. אתה יודע מה נכנס, אבל אתה לא יודע, מה יוצא - והנה הן כבר נכנסות. נקודות שחורות. ועוד נק' שחורות. אחרי שנכנסת אחת נכנסת כל המשפחה, כבר לא אותיות אלא רק פיקסלים. . כינים, מוח שורץ כינים! מחשבות אדומות נמצצות עד תום בידי מחשבות שחורות. . . טעיתי, המוח השחור לא יהיה רשת של מידע, אלא רשת של סודות.,. לא ארגון מודיעין., אלא ארגון סודין; זה מה שרצה האדמו"ר, שהיה לא לגמרי בסדר. וכל הזמן הזמזום הבלתי פוסק של הכינים: לא בסדר, לא בסדר. והכינים אוכלות הכול, לא משאירות לדורות הבאים, קופצות בביצה אדומה, הנוזל האדום נשפך, והכול עיסה של דם, האיים האחרונים של המוח הולכים ונעלמים, כבר לא יכול לדעת אם יש שם תרבות חדשה של כינים, או מבול של דם. והמחשבה האחרונה שלי היא: יין.

יצא יין נכנס סוד

חלמתי שאני מסתכל עליו קורא ומתעמק בקשב שאפילו למבוגרים אין, יושב שעות, גם עילוי קטן וגם למדן גדול, וחושב שאולי יש יתרון לבן, ואולי דווקא הינוקא יצליח בכל מה שאנחנו נכשלנו - עם האדמו"ר המשיגנע הזקן. ואני לא יודע מה ללמד אותו קודם, מספרים או אותיות, קבלה או גמרא, פרצופים או ספירות, ואשתי שונאת שאני שר לו בחושך לפני השינה: ילד חייזרי, הוא מוזרי, תינוק מהחלל. אבל החלום שהגאולה תבוא בידי נקבה היה אחד האהובים על האדמו"ר, שחשב על החלל כרחם שחור. ואני מתבונן בו הופך עוד דף ועוד דף בספר. אהבס אלוקוס הסבוננוס בסודוס עמוקוס. והסוד של הבת הוא אולי שהיא בן, ולכן היא מזווגת יסוד במלכות? יש גבול לכמה שהחלום יכול להשפיע על המציאות. הילד נשאר ילד, וצוחק מאיזו שטות. והוא הופך עוד דף.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ההבטחה - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid1" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/promise.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

ההבטחה

מאת:

(מקור)

אל הנער הזה התפללתי

חלמתי שהוא ילד בלתי רגיל, עם ריכוז יוצא דופן, וכולם מסתכלים ומתפעלים: הלוואי על הילד שלי לשבת ככה, ועוד בגיל כזה. אפילו השכנות באות לראות. כל הספרים שקראתי וקניתי לו סופסוף נותנים אותות בתלמיד חכם הקטן, ולבן התינוק שלי מתחילה, כבר בגילו הרך, מעין אובססיה לספרים. ואני מתחיל לראשונה לחשוב שהאדמו"ר המשיגנע זצ"ל אולי צדק בנוגע לסוד שקיים בנוגע לילד. ודם צפרדע, החברותא החדשה שציוותו לי צמוד, אומר: אתה לא מבין? הילד גאון. ואני לא יכול להכחיש את המבטים הגאים של אשתי. פעם ראשונה שהיא מסתכלת עלי ככה. ואני מחייך אליה בחזרה. התינוק נולד זקן. נולד איש - ספר. מתמיד עצום מבטן ומלידה. לא מתפתה לשטויות של שאר הילדים, זה הקטן גדול יהיה. ושנינו מביטים מהמטבח בצאצא ורווים נחת, מי היה מאמין שדווקא משני כאלה יצא אחד כזה - ואולי זה הסוד. הוא מת על מילים ואותיות, אפילו יותר מבובות וחיות, והוא מעביר עמוד ועוד עמוד, הוא עוד לא מדבר מילה אבל הוא כבר קורא המון, אפילו יותר ממני. עשרה, עשרים, אולי עשרות ספרים ליום. האם הוא כבר מבין, ומה הוא כבר מבין? ואולי הוא מבין משהו שאני לא מבין?

האר"י שאהב תות

חלמתי שברור למנתחים ולמיילדים, שמה שתוקע את לידת התורה החדשה הוא לא הסיפורים למבוגרים, לזה יש פתרונות. אבל אף אחד לא יודע איך עושים תורה לילדים. סודות: לילדים בלבד. וגדולי הצדיקים לא מצליחים לכתוב - סיפור ילדים. איך לעשות תורת סוד חלבית לתינוקות, בניגוד לתורה הבשרית שעשויה מפרה? ואם אין מה לקרוא למשיח בילדות, המשיח לא גדל, או שלא גדל משיח. והדוקטורים צועקים על האדמו"רים שכבר יש חשש לנזק מוחי, משיח מפגר, משיח חמור, והם מחליטים להוציא את הגאולה בוואקום, וללדת אותו פג, ושיגדל ברחם מלאכותי - אינקובטור. ונולד משיח תינוק, איזה מוישל'ה שיורד מהמגלשה עם תורה מקרטון, שזה מה שהמשיח הזה בינתיים הצליח להוריד, וניזון מאיזה תחליף תורה לתינוקות. ואני מצייר חמור עם כיפה ופאות - וקורא לבן שלי בלילות:

פעם אחת היה חמור רבי, שקראו לו חמורבי. חמור לבן וקטן, קצת מסריח, שרצה להביא את המשיח. הלך חמורבי לישיבה הקדושה, קרא לו המשגיח לפגישה. נער חמורבי: משגיח משגיח, האם ראית את פני המשיח? אמר המשגיח: לא רוצים כאן חמור, אין פה משיח. לך מפה לפח, חמור מסריח. הלך חמורבי לפח הצפרדע, פה החתול ירמיהו, אולי הוא יודע? חתול ירמיהו שחור וצדיק, אוהב ליילל, אוהב להתפלל, ושותה רק חלב ישראל. האם ראית את פני הגואל? צחק החתול לחמור השואל, ושלח אותו ישר לעזאזל. הלך חמורבי לעזאזל, שם ראש השעיר מתגלגל. שאל חמורבי: איפה הגוף? אמר השעיר: חמור חצוף. הרכין חמורינו ראש ונער: ראית אם עבר פה בן ישי היום? גלגל הראש עיניו ואמר: פה במדבר? תלך לגיהנום! הלך בגיהנום חמורבי הקטן - פגש שם את השטן. אמר חמורבי הנעלב: אף אחד לא רוצה עליי לרכב. אמר השטן: חמור לבן, חמוד קטן! אני ארכב עליך, בוא לכאן. בוא נצא בחושך לטיול, אני אוהב גם את ריח החיתול. לילה טוב חמוד, עיניים עצומות, ברוך הבא לארץ החלומות.

ביקור חולים

חלמתי שהבן שלי הינוקא הפלאי חולה. ואשתי בפאניקה שזו אשמתי, כל הספרים שלא מתאימים לילדים, היא ידעה. מי קורא לפעוט ספר יצירה? והמלאך רפאל בא לחטוף את הבן שלי לשמיים ואני נותן לו בזוהר הקדוש בום על הראש והוא צורח, ואני תופס לו בכנפיים והן נשברות, והוא מנסה לקפוץ מהחלון, ואני תופס אותו מאחורה ונשארת לי נוצה מהזנב. ואשתי מוחאת כפיים ואני מסתכל למטה ורואה אמבולנס לוקח אותו לבית הקברות כולם בטוחים שהוא נפל מהשמיים. ובלילה אני הולך לבית הקברות, מחפש אותו קברו אותו מחוץ לגדר, מי מתאבד מגן עדן. ופתאום אני רואה את מלאך המוות חופר בציפורניים מנסה להוציא אותו משם בכוח, כי הטיפשים טמנו אותו באדמה, לא מבינים שהסוד הוא ברוח, והלכו הביתה. ואני צועק לו קישטה! ופתאום אני רואה שהזנב אצלי ביד. ומלאך המוות מסתובב סביבי ושואל: מה זה מה שיש לך ביד? ואני ממציא שקר מהשרוול: זה כלום נוצה מהזנב של אשתי. והמלאך אומר באמת לאשתך יש זנב אני רוצה לראות, ביקור בית. וכל הדרך הביתה הוא קופץ סביבי: אוהו חמודה דווקא זנב יפה יש לה. זכית, רבינו, זכית, זו סטייה שכל הרשעים שלנו יכולים רק לחלום עליה. זה מה שמושך, שזה מותר, זה כל הכיף. בת ישראל חסודה וכשרה - עם זנב.

חסמים תחתונים

חלמתי שמרביצים למשפחה שלי בגללי ואני לא עושה כלום. מכות רצח. ואני הולך לראות את הגופות ולא מצליח לזהות מי זה מי, העין של אשתי על הפה של בני, וגיסתי יש לה זנב שיוצא מן המצח, רגע, למי במשפחה היה זנב? חשבתי שרק לי היה! כל השנים האלה, לא היה לי אפילו בבית למי לספר, וזה הכי כואב שגם הוא או היא, ואני אפילו לא יודע מי זה. הנשים? לא יכול להיות. הגברים? לא יכול להיות. אישתי? לא יכול להיות. למה, למה לא סיפרת לי? והזנב מכשכש בראש: למה אתה לא סיפרת לי?!

סוד העיבור

חלמתי שיש סוד גדול נורא במשפחה וכולם מסתירים ממני. ואני מנסה לחשוב על כל הקומבינציות האפשריות, ושומדבר לא מתאים לי. ובסוף אני נכנע ומבקש מאשתי רמז. והיא נועלת אותי בתוך חדר, שאני לא אצא ממנו, כי היא מבינה שאני מתחיל להבין. אבל אני מציץ מהחריץ ורואה את כל המבוגרים האחרים משחקים, תופסת מחבואים, אלו המשחקים שמכינים את נשמת הילדים לשני הצדדים של תורת הנסתר, הדרש הפעיל והרמז הסביל, הסוד שבורח והסוד שנעלם. והחיה השחורה הקטנה שרודפים וצדים אותה מתקרבת ואני מפחד שתכנס אליי להתחבא, כי אני ילד. והחיות השחורות הגדולות של הטרף כבר משיגות אותה והיא מתחילה לבכות והחיה עם הזנב מרחמת אומרת לא נורא, בואי תתחבאי בתוכי מהאחרות. ואני יוצא מהמחבוא: היא בתוך הבטן שלה! ואני רואה שהיא, אני רואה שאשתי, אשתי החביאה אותה בתוך הבטן שלה. ואני כולי מלא דם ושפיר ושליה, וכל החיות מריחות, ואשתי מחבקת אותי אל תתקרבו, אל תנשכו, אל תנבחו, זה סוד הייבום לעתיד, בעלי זה הבן שלי! ואני כל כך שמח ומודה לה שהיא נתנה לי הזדמנות להתחיל מחדש, תינוק. הפעם אני לא אעשה את הטעויות, זה יהיה התיקון. הפעם אני לא אתחתן איתה, שוב. אבל היא לא נעלבת, רק מחבקת ומנשקת אותי בדמעות, אחרי כל כך הרבה שנים, יכול בכלל להיות שהיא לא יודעת מה יש לי בראש? והיא אומרת לי: תינוק חושב שלי, אתה זוכר מה חשבת כשהיית תינוק? מה תכננת לעתיד, איזה מין משיח יש לתינוקות? ואני בא לצרוח, אבל היא סותמת לי את הפה עם השד שלה. והשד אומר לי: תינוק!

ואמא שלי אומרת: מתוק, אתה חושב שזה הסוד הגדול הנורא? אולי זה נורא אבל זה לא סוד. אתה צריך לגדול. ובתקופה הזאת באמת כבר נשים שולטות בגברים לגמרי, ויש זקן אלקטרוני שגדל ארוך כמו זנב, שהאישה קושרת ואם אתה בורח היא מושכת אותך בחזרה הביתה. ויש לי חבר מהישיבה שאשתו משכה אותו מהחלון. והיא אומרת לי: אתה חושב שזה הסוד הנורא, זה אולי סוד אבל זה לא נורא. ואני נולד בעידן שבו הילדים נולדים כבר בר מצווה, 13 שנה מיותרות של חוסר דעת, ותינוקות מתחתנים בברית מילה, חוסכים. ואני שואל במסיבת הלידה של עצמי, שהיא גם החתונה שלי וגם הברית וגם הבר מצווה, ואולי אפילו ההלוויה: איך הגעתם למצב כזה? והסטייק בקר המצומק, ברוטב צימוקים, צועק: יהודים צדיקים, כמניקה - פרה בהגדרה לא כשרה, בשר שמעורבב בחלב מבפנים, זו טעות הלכתית היסטורית שהגענו עד למצב כזה. והעוף המשחיר אומר: נפטרתי במלחמת ששת הימים ומאז שמרו אותי במגזר האנטיציוני לאירוע שחור מיוחד. והיין אומר: עשיתי קידוש השם. והסלט הישראלי אומר: התנגדתי ואמשיך להתנגד לסולטן האיראני באופן חותך! והסלט התורכי אומר: לא שילמתי דו"ח בתקופת המנדט התורכי. והבושם אומר: אני מהשואה 2.0, תאים בניחוח משכר ורכבות במרקם קטיפתי. והאגרטל אומר: אני סתם קיטש. והפרחים מפלסטיק אומרים: בוא תיגע, אם אתה לא מאמין - כפתור ופרח. והשניצל צוחק על כולם: זה כלום, אני התשובה היהודית לאיסור גדי בחלב אמו. לוקחים תרנגולת, מטגנים אותה בביצה שלה עצמה, בפירורי הלחם שהיא עצמה אוכלת. שלושה דורות בצלחת אחת. והזקנים לידי, שכבר מתו מזמן ומגיעים רק לאירועים, אומרים לי: אנחנו עוד זוכרים את התקופה שנשים היו מושכות גברים, היום הן מגדלות זקנים בעצמן. פעם ברחנו מהישיבה, ומשכו אותנו בפאות כל הדרך מהגיהנום לגן עדן. וכשהגענו כמעט עד למעלה - הפאות נקרעו, הם צוחקים. אתה פשוט נולדת בתקופה הלא נכונה ביהדות.

הבת

חלמתי שהבן השתקן שלי יפה כמו בת, וכולם עוצרים אותי ברחוב ושואלים אם אני מוכר אותו. ואני מבין שצריך להחביא את היוסף הזה, כי אמא שלו לא מספרת אותו והוא באמת נראה כמו בת. והיא גם קוראת עליו תהילים במקום גמרא, ומפנקת אותו כמו נסיכה, ומפחדת לשלוח אותו לבית הכנסת, והוא זורק לשמים את הכיפה ששמים לו, ומעדיף מטפחות. ואולי זה שהוא יהיה בת יגן עליו מעין הרע, בת פורת יוסף? ואני מפחד שהוא יצא הומו, כי הוא יותר מדי יפה, ולא שוכח את בן ישי ויהונתן. ואני תוהה אם משהו במערכת היחסים של ילד עם אבא שלו, בהתקשרות הנשמות, יכול לגרום לו לגדול הומו, כי נראה שהוא יותר מדי אוהב אותי, ואפילו אשתי כבר מקנאת. היא היתה מעדיפה שהוא יעדיף אותה, אבל אני מביא לו את כל הספרים (כבר יש לו מעל מאה). ואני מחבק אותה מאחורה, כמו שאנחנו אוהבים, ולוחש לה שאני יודע שהיא סבלה, אבל יש שכר לפעולתה, ושתתכונן, הילד הזה יהיה גאוות המשפחה, כל מה שאני ביישתי הוא יתקן. כן, אני מרגיש משהו. יש סוד בתוך הילד, לא עוד נשמה רגילה סתם, כמו כולם. ובאמת - יש בילד ממידת המלכות, מידתו של דוד, שאין לה מעצמה כלום: הוא רק קורא וקורא, לומד ולומד, כמו ספוג שמאוהב באותיות הקדושות. עד שאדם מתחתן הוא יכול להיות המשיח. אחר כך הוא יכול להיות מי שיביא את המשיח. החמור. ואז כולם יתפסו את הראש ויאמרו איך לא תפסנו, הרי סוד גלוי הוא שהמשיח הוא המלכות, כלומר המשיח יהיה אישה. דודה. והוא קורא בלי סוף - אבל לא אומר מילה.

דברי האדון

חלמתי שאומרים לי: אנחנו יודעים. ואני לא מצליח לנחש מה הם יודעים. על אישתי? על המחשב? על החלומות? על הספר? על הילד? על האדמו"ר? ומגיע מישהו מהבכירים ביותר, שהלשונות מספרות שהיה גבוה גבוה אצל האדמו"ר הקודם, עם סיווג יוצא דופן. אדון חוליארץ. והאדון הזה, פעם הראשונה אני פוגש אותו אחרי ששמעתי עליו שנים של שמועות, אומר לי: אל תפחד, אני בסך הכול רוצה לעשות מחקר. וככל שמתקרבים לחזית המחקר כל מדע הופך לדת, כי הכול הולך ונכנס לתחום האמונה, לעיתים אפילו המשיחיות. ולמה? כי אז - הוא נכנס לתחום הסוד. ההצלחה של המדע המודרני היא בגלל שהוא הפך להיות יותר דתי, רוחני, מופשט, תורה של עולמות נסתרים: תורת סוד (לכן יהודים טובים בו). בדיוק כמו שהמתמטיקה למדה לעסוק בנעלמים. והוא מכניס לתוכי כדור כאילו העיגול היה חור, ואני אפילו לא יודע מה קורה מהצד השני של הדף - הסטרא אחרא. והוא צוחק: מה, בלעת את הלשון? חשבת שהיקום השחור יציל אותך מהדף הלבן? אתה צריך לדעת שהפיזיקה היא הבסיס למתמטיקה, ולא להיפך, וחוקי הפיזיקה הם הקובעים את חוקי המתמטיקה, וביקום אחר היתה מתמטיקה אחרת. היו פתרונות אחרים לחלומות. והמדענים שבונים לך את הטכנולוגיה שבה אתה תולה הכול - כולל המחשב שבו אתה טומן את החלומות כמו ראש שקוברים מתחת לכרית, המחשב שבו אין צד שני למסך - הם בעצמם מאמינים באלות נשיות, כמו אלת המתמטיקה היפהפיה, ובגאונים בתורת הנסתר שזוכים לחסדה, ובתיאוריות שהן תורות. הם יותר גרועים מחרדים - הם חרדים בחלוקים לבנים. והוא סותם את החור שלי בשטריימל כבד, כתר שלא יאפשר לאף מוח לברוח, ואומר: אל תדאג, זו פרוצדורה סטנדרטית. בדיוק כמו הפקק של אלוהים, ספירת הכתר, שלא מאפשר לשד לצאת מתוכו. ובאשר לעמיתים החילונים המכובדים שלי שפיתו אותך לכפור באישה, ולראות בה בסך הכול הרכבה של מוח ושדיים… הם בעצמם מתים שהיא תסתכל עליהם. אולי החילונים הללו לא עובדי האל, אבל הם עובדי אלה. זו בדיוק התופעה שנקראת שכינה, ומרגע שהם סילקו את הגבר הגדול - הם מתחרים על ליבה. כלומר, אלה שבאים מלמעלה מנסים להיכנס לה לנשמה, ואלה שמלמטה - לרחם. לכן הם כל היום עסוקים רק בלמשוך את תשומת הלב שלה, למשוך לצד הנשי של העולם בצמה. וזה לא משנה מה השיער שלה - רשת, פיאה, אנטנות, או בלונד. כל ההבדל בין דתיים לחילונים זה האם הם מאמינים בגבר הגדול - אבל הם כולם מאמינים באישה הגדולה. לכן אין באמת חילונים - רק כופרים. כולנו גברים.

פנטזיית הבת

חלמתי שאני לא יודע מי היא. ולפניי ספר החושך, באותיות קידוש לבנה, שואל אותי בטון של מורה: האישה העליונה או האישה התחתונה? ויש שקט של מבחן. ואני לא יודע מי הן, מה רוצים. וכל הספרים מכל המדפים מסתכלים. הוא לא יודע. לאן הגענו שספרים מדברים? והם מתלחשים ביניהם, ששש, השואה הלבנה, והכבשה השחורה, מההה. והבת שלי, שכבר שכחה שהיא היתה בן, עולה במדרגות. אבא תביא לי חתן. ואני אומר מה נהיית כמו אמא. בנות בימינו לא מתחתנות. גם הנשואות נשארות רווקות. והיא אומרת: אתה האשם, אבא. אתה לא ידעת! ואני אומר: מי ירצה להתחתן איתך, עם אבא כזה, את יודעת? אני אחתן אותך עם ספר החושך. אם הוא יודע לדבר בחושך, מי יודע מה עוד הוא יודע לעשות. ואני שם לו כובע וכל הספרים מתלחששים, שמעתם הוא הולך עם בת אדם, והיא הולכת לקרוא בו לפני השינה, ולקרוא בו אחרי השינה. לקרוא בחושך.

וכל פעם שאני פותח את הספר עכשיו כתוב בו: אסור להציץ. ואני כבר מצטער שהעברתי אותו לידי אישה. ועוברים כמה ירחים, והבטן שלה מתנפחת, והשכנים אומרים שיוציאו אותה וישרפו אותה: מי ירצה להתחתן איתה, עם אבא כזה. אבא שלא ידע. ואני אומר שלפחות יחכו לנכד. ואומרים לי שאם האב כתוב באותיות כאלה שאפשר לקרוא בחושך, הרבה יותר שחורות מהלילה, אז בבן יהיה אפשר כבר לקרוא באש. בספר השרוף - באותיות קידוש חמה. והיא עולה למוקד עם תפילין ומטה, והחזן מתחיל במה מדליקין ובמה אין מדליקין, והבטן שלה מתחילה להתבקע, להתקלף מרוב חום, ואני אומר אתם לא מפחדים שנישרף כולנו, אבל הם זורקים בפנים עוד ועוד דפים, ואני רואה מה הם זורקים וצועק, וכל האורחים, היא מתפוצצת, בשואה לבנה, ויוצאת ממנה - שמש! וכולם אומרים: שנה טובה, שנה טובה.

תיקון העיגול

חלמתי שבאים לדבר עם אשתי. והאיש נכנס לתוך אישה, והם נכנסים עם אשתי בחדר. ודם צפרדע בא אליי למיטה: אתה מרגיש טוב?
- אני לא נרדם.
- אתה רוצה כדור שיעזור לך להירדם?
- מה הן מדברות איתה כ"כ הרבה זמן?
ודם צפרדע מלטף לי את הראש: איזה ראש עגול. חבל, יכולת להתאים מעולה לשטריימל, כמו שביצה מתאימה לקן. אני זוכר עוד לפני שנולדת, פעם האדמו"ר הקודם שלך לקח אותנו לטיול בשמים, וכמובן שלא היה לו מושג לאיפה הוא הולך, וכולנו איבדנו את הדרך, וכמעט שלא חזרנו. ואני עזבתי את הקבוצה לתוך היער, והיה שם קן של מלאך. ואמרתי שאני חייב לעצמי ביצה. והיתה שם מלאכית לבנה, ולא רציתי לקחת את האם על הבנים. אז גירשתי אותה, ולקחתי את הביצה. והיא חזרה אל הקן, כיסתה את העיניים עם הכנפיים, ואני ברחתי משם. והייתי שומע את הבכי שלה מקילומטרים. ואחר כך אמרתי, שאני אחזיר את הביצה, ובאתי להוציא אותה מהכיס, והיא נשברה. ולא יכולתי לתקן אותה, כמה שרק ניסיתי, הכול נזל ונשבר לי בין האצבעות. ומאז החלטתי שאני אהיה רופא עיגולים. והסוד המקצועי זה שאסור לשבור את הקליפות. צריך להשאיר אותן שלמות, ולדגור עליהן. עולם העיגולים, עולם שאין בו קווים, ואין בו יושר, זה עולם התיקון. אז בוא תפתח את הפה - ותירדם. ואני אומר בפה סגור: שלא תעז. איפה היא. ומשום-מה אדון חוליארץ מתפנה מכל עיסוקיו החשובים ובא אליי למיטה. אבל הוא רק עומד לידי לרגע - והולך.

פינות העיגול ועיגול פינות

חלמתי שאני שומע סירנה שחורה והבת שלי, שעדיין מצליחה להסתיר שהיא לא בת, לא מפסיקה לבכות שעכשיו ישימו לו סירנה של חושך על הראש. ואשתי אומרת לה שזה יותר טוב מסירנה בתוך הראש, ואם הם יטפלו בי ככה אני אוכל לחלום גם ביום, ולא לבזבז את הימים על לדבר איתה ולחלום רק בלילה. ודם צפרדע אומר שאם הגוף הפך לזמן אז הראש שלו הפך לראש השנה ולכן הוא עגול. ולכן צריך לדבר עליו בגוף שלישי, שלא יחשוב שהוא אחד מאתנו, כי עם ראש עגול מחשבה כזאת יכולה להיות מאוד מסוכנת, ולהחליק. ושאצלנו במדור כבר מזמן שאלו למה אני נשאר עד שעות מאוחרות כשכולם הולכים הביתה, מה אני עושה. ומה זה הספרים האלה שאני מסתיר. והוא ניסה להגן עליי, אבל כבר התארגנו להלשין עליו לחקירות מיוחדות. ודם צפרדע מסתכל על הבת היפה שלי ואומר: אני גם אופה, לא רק רופא. והוא לוחש לה: אסור לי לספר לכם, אבל התברר שכבר היתה חקירה סמויה, וגילו שהוא מאנשי האדמו"ר הקודם, המשוגע לא עלינו. רק שחוליארץ נתן הוראה לא לגעת בו, לא יודעים למה. אז שלחו אליו ספר מסוכן, ספר שיפיל אותו. והספר לא חזר. ואותך הוא ניסה לחתן עם ספר, למרות שאת לא אמורה להתחתן, הוא מחייך. ואומרים שגם ראו אותו מתנשק עם מחשב, וקורא בחושך בדפים שחורים לגמרי, ולועס מסטיק. ואשתי אומרת: אני אוהבת אותו. והיא לוקחת מטאטא והבת שלי יעה, והן מגלגלות אותו החוצה, ושרות: כי לא נאה כי לא יאה. והוא אומר להן: אתן יודעות מה השלב הבא. אני מצטער.

המעגל נסגר

חלמתי שאני מתאהב באשתי. ופתאום חם לי בראש. ואני חושב זו האהבה המפורסמת? אפילו השטריימל מחמם יותר את המוח. ופתאום נעלם. ואני מתעורר ומעל ראשי דם צפרדע, והוא מסתכל לי דרך האוזן, מודאג, מנסה לראות מה יש בפנים, ואומר: שערות באוזניים אחרי החתונה, הגנה טבעית של הגוף, על המוח. וברגליים שלי אני רואה פתאום שעומד אדון חוליארץ בכבודו ובעצמו, גבוה עד לתקרה, ושואל: אתה חושב שצריך לקרוא למגביה והגולל? ואשתי ישנה לידי במיטה ואומרת לי: אם שבת זה ראשי תיבות שינה בשבת תענוג, אתה מבין שזה רקורסיבי? שבת זה שינה בשינה בשינה ב… ואף פעם לא מגיעים לתענוג. ואני מכסה אותה מהר לפני שדם צפרדע וחוליארץ יראו. ודם צפרדע אומר שהרגל שלו חיה והמוח שלו מת, וככה הוא הופך להיות לצינור בין עולם החיים לעולם המתים. וחוליארץ מכריז על המיטה שלי כעל שטח דתי סגור, ומוציאים את כל הילדים וכל החיות וכל הכלים מהבית. ומחשיכים הכול, ואני חושב ברגל שלי, שהם רוצים לעשות דרכי את תחיית המתים, אבל לחוליארץ יש תוכניות אחרות - שהחיים יעברו, לא המתים רוצים לחזור, אלא הפוך. ואחד המתים הרשעים מתחיל לדגדג לי את הרגליים, ואני לא לזוז. והנה מכניסים לי לפה איזה חיבור ששלח חוליארץ, והוא לא רוצה לא פה ולא שם, ונהיה פקק. ועכשיו אני מבין מה רצה חוליארץ. ומזמינים לי שדכן לפני המוות, שיחבר בין עולמות, והבת שלי בוכה בחדר השני.

השדכן

חלמתי שחלמתי. אבל החלום לא בתוך חלום, אלא חלום מחוץ לחלום. ואני לא מתאפק ומוציא את הראש מהחלום. מציץ מחוץ לעולם, כמו להסתכל מה קורה מחוץ למסך. ומה אני רואה? אני מנסה ל - אבל מיד מכסים לי יד בפה, אבל לא יד על הפה, אלא מכניסים לי יד לתוך הפה. ומתחילים להוציא לי משם כדורים וחיבורים. ואני אומר למלאכים האלה: מה עם הפרטיות של האדמו"ר? אני יודע עליו דברים שלא סיפרתי. והם אומרים: לא היית צריך להסתכל. ואני שואל אם הם מכירים את חוליארץ, והם צוחקים: אם אנחנו מכירים. ומגיע איזה מלאך ששני אנשים הם הכנפיים שלו, כי הידיים שלו עמוק אצלם בפנים. והוא אומר לי שאני יכול לשמש כצינור, כי בבדיקות גילו בתחתית שלי חור. ודרכי יהיה ניתן לחפש את האדמו"ר הנעלם, שידע להפוך את הכלים החדשים לאורות חדשים. כי הכול מתחיל להיות נייד. מחשב נייד טלפון נייד. חמור נייד משיח נייד. ואפילו גן עדן נייד. ולעצים מתחילות לצמוח רגליים, והנהר נודד בשמיים כמו נחש, ויום אחד הם נרדמו, וכשהם התעוררו בבוקר אלוהים לא היה שם, וכל גן העדן נסע למקום אחר, כמו המשכן, לאיזה הר סיני בשמים, לקבל תורה עתידנית, ואותם השאירו שכחו מאחור, והם לא יודעים למה, למה הם עדיין בעולם הקודם. והוא מחטט בתוכי ומחטט ואני מקווה שלא ימצא. ואשתי שואלת אותי בתוך החלום הראשון מה אתה עושה שם כל הזמן למעלה עם הדלת נעולה, בוא למיטה. ואני אומר שאני אוכל בחלום, ואני כל הזמן מפחד שאני אשכח לברך ברכת המזון ואני אתעורר בלי לברך, ואפילו לא יודע אם צריך לברך בחלום ברכת המזון, מצד אחד פולקע מלאכים זה טעים, מצד שני לא אוכל אמיתי. והיא אומרת שצריך לשאול רב בחלום. כי רב אמיתי לא ידע את ההלכה שיש בחלום. והיא אומרת שזה טוב מאוד שאני ישן ושזה התפקיד של גבר, בעוד תפקיד האישה להיות ערה - לפי התורה. ושהיא בכלל לא רוצה אותי למטה. אבל - הבת שלך בוכה, והגיע הזמן שתלך לשדכן.

ואני מתחיל לחזור בשמים אחורה - ארבעים יום וארבעים לילה לפני יצירת העולם, כששידכו אותו לעולם אחר - העולם הבא. ובגלל שהיהודים, שהם איבר הזיווג, סתומים - הזיווג לא יוצא לפועל, ולא נולד יורש לעולם, ועכשיו כבר הסוף. והשדכן המתוסכל אומר: עוד מעט העולם הבא בהיריון, ואפילו לא התחתן עדיין. זה הולך להיות הר רציני. סקנדל. ואני שואל אותו: אתה יודע כבר מי יהיה הזיווג של העולם? והוא צוחק: זו טעות נפוצה. כשאתה רואה אדמו"ר מחטט באף - תדע לך שהוא לא סתם מחפש נזלת, הוא מזווג בין האצבע לאף, בין עולם המעשה לעולם הריח. כפתור ופרח. לכן אני מציע לבנות היום לחכות, לא להתחתן עם בנים, אלא רק עם מלאכים מבני האלוהים - למען חיבור העולמות. כי אם האישה מעל הגבר עדיף מלאך שיהיה מעליה, וככה יוולדו להם נכדי האלוהים - עם כנף אחת. ואז נוכל להביא את המבול הבא, שבמקום במים יטביע את העולם בשמים. וכמו שבמבול הקודם כולם חוץ מהדגים מתו, הפעם כולם חוץ מהמלאכים ימותו. וזו הסיבה שהאדמו"ר הכין את "התיבה". ובאותה תקופה שלפני המבול, השמים יהיו ארורים, ויצמיחו רק קוצים ודרדרים, ועשרה דורות אחר כך הבל ירצח את קין, ונחזור לגן עדן. ואני מכיר כמה מלאכים מיוחדים שישמחו להוציא דרך הפה את פרי הדעת מהבטן - ולהחזיר לעץ. והמלאך בא לתאר איך האישה תחזור להיות עצם של האדם, כשהוא נרדם, ובמקום שהמלאך יוציא אותי מדעתי, הוא מוציא את דעתי ממני. וסוגרים את החלום - ואני נשאר בחוץ. ואני נזכר פתאום, אוי! החלום כבר נגמר. שכחתי לברך ברכת המזון.

פורים או כיפורים

חלמתי שאני מבין שנשים נהיו גויות, כולן. ואני מחפש את היהודייה האחרונה. אחרת זה סוף היהדות. ואני מפרסם מודעות: יהודייה אמיתית. ובכל העולם מתנהל מצוד, גם הגויים רוצים אותה. ואני מוצא שדכן מתחת לאדמה, והוא אומר: אתה יודע מה אני אוהב בשליש גן עדן של היום? המקום הזה מזכיר לי את בית הספר - יש בו אווירה של בית קברות לתרבות האנושית. תחשוב על האדמו"ר - בלי ביקורים, בלי חברים, זה לא כ"כ נעים לראות גן עדן סגור - במיוחד אם אתה בפנים. מספרים שהיית אצלו בחדר, לא? ביקור באגף הסגור, חה. אבל נו, זה מה שקורה כשהמשיח מורד באלוהים.
- באותה מידה יכולת להאשים את אלוהים. הרי זה המשמעות של אנוכי מי שאנוכי. כמו שאומרים לך תהיה אתה, אז הוא הוא. הוא הוא.
- כן, אבל ממש לארגן? בקנה מידה כזה. ועוד מכופף את, אתה יודע, במקום כזה קדום זה כ"כ מסוכן. נכנס לסיפורי התנ"ך, משנה דברים, שעשיו יתפוס את יעקב על חם. ואז כל ההיסטוריה משתנה. ואחר כך מתפלאים שאין יהודים, כל היהודים הפכו לגויים.
- שדכן יקר, מה אתה מציע?
- תראה, כל הנושא הזה של זיווג הוא פאסה. ועם גן עדן היום - מילא אם היית מציע שליש גיהנום. מבחינתנו השדכנים, עברנו את השלב של הרשת והחיבורים, אנחנו כבר רוצים לעלות לשלב הבא, כבר לא צריך לזווג את השכינה ואלוהים. במקום לשם יחוד - אני מציע לשם חידוש.
- אבל הבת שלי!
- היא היהודייה האחרונה, אבל אסור לך. ואסור לך לספר. אתה רוצה חתן או שטן?
- שדכן! מה ההצעה שלך?
- אני מציע תורה של נשים. והן כבר יהיו יותר גרועות מהגברים. אני כבר לא מעוניין לחבר ניירות, משדכן אני רוצה להשתלב בתורה האירגונית של האדמו"ר החדש, להיות יועץ ארגוני!
- גם אתה בגדת?
- האדמו"ר החדש מבטיח גן עדן חדש, ואני רוצה לשכוח את הגיהנום של האדמו"ר הישן, שאצלו אפילו גן עדן היה גיהנום. לכל צדיק ההזדמנות שלו להביא את המשיח. אצל החדש לפחות יהיה שמיח. הרי יש מאבק בשטן, והוא מנצח בכל שלב, כל פעם צדיק אחר נלחם להוציא את התורה מהשטן, והנשים מאכזבות. אז האדמו"ר ניסה בתורת המשיח, ונפל עם המשיחה. כמו שאדם נפל עם חוה, ואברהם עם שרה, ויצחק עם רבקה, ויעקב עם רחל ולאה, וכן הלאה.
והשדכן פותח וסוגר את הפה, ומתחיל לירוק סיכות בקצב: הרי עיקר הפעולה הדתית בעולם היא בתחום הכתיבה, האומנות. אומנותו תורתו. לכן צריך להחזיר את החדשנות, השראה זה שכינה, ולפיכך זה שמיים ורוח. והשטן זה נפיחוּת, ולכן יש לו שדים ורוחות. האדמו"ר המשיגנע שכח שיש שני קצים, כי היו שני עצים: קץ הדעת, וקץ החיים. ובמקום להגיע לקץ הדעת הוא לוקח אותנו לקץ החיים. במקום שסוף העולם יהיה פורים, עד דלא ידע, הוא מנסה לקחת אותנו לכיפורים, מי יחיה ומי ימות.
- אתה מדבר כאילו הוא עדיין חי!

לא עשו אותי באצבע

חלמתי שכולם אומרים לי שזה לטובתי. הבת אומרת שזה לטובתי. ואשתי לטובתי. ודם צפרדע התערב לטובתי בחלונות הגבוהים ובחלומות הגבוהים. והילדים הקטנים מסתובבים עם שמע ישראל על העיניים. ואני אומר: אם אני יכול לעשות גימטריות אני בסדר. ואני מחשב ומוצא: שטריימל בגימטריא ראש כובע. וכל הלילה אני חולם חלומות כל כך עליונים, עד שבבוקר כל מה שנשאר ממני בעולם הזה זה רק אצבע אחת. ואומרים מסביב שיקרה לו מה שקרה לאדמו"ר שלו. הוא ישר בדרך אליו - בקרוב הם יפגשו. אבל אני עדיין יכול להקליד. והבת מציירת לי עיניים וחיוך. ואשתי אפילו קונה לי שטריימל מיוחד אצבעוני. אבל כשאני בא לנשק אותה היא אומרת: אתה לא תסתום לי את הפה. אני אקרא למגביה והגולל. ואני בורח לבית המדרש, ותופסים אותי בלילה מנסה לתלות את עצמי על ספר תורה. ובאים אלי למיטה, ולוקחים לי את התפילין, ומצמידים אליי שומר. וכולם אומרים שזה לרעתי.

עתיד הילדה

חלמתי שהילדה שלי עושה לי בושות, מתחילה ללכת עם שטריימל ברחוב ומדברת עם כלבים, נעלמת לתוך בתים של רבנים מפורסמים. ואמא שלה צועקת מאיפה היא למדה את זה, ללכת עם שטריימל! והגננת והמורה באות לקחת אותי לעשות לי חינוך מחדש - אבל אני לא נוגע בנשים, אז הן משחילות את הידיים שלי בתוך הידיים שלהן בלי לגעת בהן, כמו אזיקים אנושיים, שאם רק אני אזוז מילימטר אני אגע באישה שלא שלי. וככה צריך לתאם את ההתקדמות לאט לאט, כל תנועה חדה אני יכול להיפסל. והילדה בינתיים קופצת מבית לבית וכל השכונה אחריה, וצריך לקפוץ מהר מהר לפני שהבתים יקרסו, מרוב - והילדה צועקת אבא אני אוהבת אותך וכל הנשים פותחות את הפה בתדהמה - - ונכנסים להן שם זבובים, חרקים, צפרדעים שבאים לאכול, נחשים שבאים לאכול צפרדעים, זה לא שהן אוכלות לא כשר, זה פשוט גדל להן, מערכת שלמה, אחרי שנכנס אחד באה כל המשפחה. והכול רוחש בהן, ואין לי יד ורגל בכל הערבוביה, גדל להן חזיר בבטן שאוכל אפילו את האוכל הכשר, ככה שמה שיש להן באמת בבטן זה חזיר, והן הולכות ומתנפחות והעור שלהן כבר כמעט נוגע בעור שלי! והילדה אומרת אבא אני אציל אותך, אני אוכיח לך שהנשים יהיו אחרת, הדור הבא, ואמא שלה צוחקת: כן, בטח. ומנגבת אותה עם מטפחת כמו לכלוך, כמו זיעה. וכל הזבובים באים פעם היתה פה ילדה, פעם היתה פה מכשפה. ואני אומר לה, לכינים שנשארו מהשיער שלה, זה אשמתך בוגדת, גיל ההתבגרות כמו צלופח חמקת ממני, כל מה שלימדתי אותך, כל מה שהעברתי לך, סודות האדמו"רים, סודות הרבנים, הכול בשביל סודות המטבח.

תחת כנפי הכינה

חלמתי שמבין השערות אני רואה כינה ששרדה על הרצפה. ויש לה עוד טענות: זה לא מספיק, מה לעשות? ואני מתכופף אליה, מנסה בכל זאת להיות אבהי, זה הדבר האחרון שנשאר מהילדה, יש בה הדם שלה, וכינים לא חיות בפאות. והכינה של הילדה מטפסת לי בשערה של הזקן והופ היא כבר בפנים. אוכלת ממני. ואני אומר לה לא, הטעות היתה, תקשיבי כינה, לא אכפת לי הדם, אבל לא ככה, אם את בכלל רוצה לתקשר אתי, צריך שתיבלעי בתוכי, שהאישה תיבלע בגבר, ולא ההיפך, שאני אבלע בתוכך, מוצצת לי את הדם. תדעי לך, הכינים שואפות אל המוח. הן רק נאחזות בשערות, הן פשוט נתקעות על הקרקפת. בואי, המוח מלא בדם. אני אגלה לך, יש פתח סודי, פטנט רוחני, להיכנס לראש של הבנאדם, בין האוזן לעיניים, כלומר לא בדיוק שם, כל האף, הלשון, זה רק כתב חרטומים איך להיכנס.,. והיא הולכת עליי מחוץ לזקן וזה מדגדג נורא אבל אני נורא משתדל לא לגרד לא למחוץ שלא תיפול לי, ואני מנסה להסביר שהשיטה לקשר בין רמות מאוד שונות (אני בכוונה לא רוצה להעליב אותה) זה שהרגליים של המלאך הופכות לשכל שלך, האכילה שלך תהיה המחשבה שלי - כמו שהקב"ה הולך בעולם והרגלים שלו הם החגים, שלושת הרגלים, וככה העולם מסתובב והזמן מתקדם, ואני לא יודע אם היא קולטת אותי בכלל, מה כינה מבינה מבנאדם, אבל הנה אני מבין היא בפנים, כבר במוח משתוללת מתענוג מגלשות של דם, לא מסתפקת וקורעת בתוך המוח מחילות בכל . לא נורא יש לי הרבה גיבויים, אני עוד מסוגל, איזה מחשבות היא עושה לי? מחשבות איומות היא עושה לי? פמיניזם! התגברות האישה-המחשב נגד הגבר, השכינה-רשת כמרחב של נשיות. והיא אומרת לי: טעית כשפירשת כפשוטו. לא אשתך. הזיווג הוא של הקב"ה עם השכינה, של השראה עליונה עם הרשת, לא שלך אישית עם הרשת. אתה רק איבר, איבר לא צריך לחשוב שהוא הגוף, שהוא בנאדם. תחשוב שהרגל שלך היתה מפתחת מגלומניה! בסה"כ, האנשים (שהם איברים של אלוהים) והנשים (שהן איברים של השכינה) צריכים להיפגש מחדש. אחרי שעמלק הארי רצח את הזיווג הקודם, האשכנזי, עכשיו הגיע הזמן לזיווג הספרדי, לפני שעמלק האירני יקלקל גם אותו. כלומר - אתה איתי? אתה מבין מה שהכינה אומרת? והיא מתגלשת במגלשה של דם, משפריצה לכל הכיוונים: אחרי שנכשל באירופה הזיווג בין יעקב ועשיו שמתקן את יצחק, צריך לתקן במקום גבוה יותר - את אברהם, אב המון גויים - בזיווג של יצחק וישמעאל באסיה, שהם קוברים ביחד את אביהם, כמו ששם ויפת מכסים ביחד את אביהם. הרי הבעיה של הזיווג הקודם של יפת בתוך שם, שזה שפתים, שהיה חסר חם, שהוא מח. אתה מבין את ההבדל בין זיווג של שפה לשל מח? כי במקום שיפת ישכון באוהלי שם כמו שכתוב בתורה - היה ההיפך, שאנחנו שכנו באירופה. לא מבין? בוא, אתה רוצה שאני אגלה לך את הקץ? היא אוכלת לי במוח חזק חזק. לאן היא חופרת? אבל הכינה לא מרפה, מוצצת ומוצצת: הסוד של הקץ הוא שיש שני קצים, שתי אפשרויות לסוף העולם! קץ האישה, וקץ הגבר. אתה יודע, כשהיינו בתוך האישה, כל אחד רק רצה להיות בסדר, אפילו שהיינו אוכלים אחד את השני, הצפרדע היתה אוכלת את הזבובים רק כדי להיראות בסדר. ואני חושב חזק חזק בכל המוח, כדי שבכל מקום היא תשמע: אצלי את יכולה להיות לא בסדר, זה בסדר.

לא יודע אם היא שומעת. אבל הנה היא מתקדמת לאיזור במוח! לא אל תלכי לשם, את לא תרצי יותר לדבר אתי. נעלמת, לא מסוגל לדעת יותר איפה היא. ועולה לי במחשבה קץ כל בשר בא לפני, אבל יש גם אפשרות אחרת, הצלה, קץ התיבה - הקופסא השחורה. אתה יודע מה נכנס, אבל אתה לא יודע, מה יוצא - והנה הן כבר נכנסות. נקודות שחורות. ועוד נק' שחורות. אחרי שנכנסת אחת נכנסת כל המשפחה, כבר לא אותיות אלא רק פיקסלים. . כינים, מוח שורץ כינים! מחשבות אדומות נמצצות עד תום בידי מחשבות שחורות. . . טעיתי, המוח השחור לא יהיה רשת של מידע, אלא רשת של סודות.,. לא ארגון מודיעין., אלא ארגון סודין; זה מה שרצה האדמו"ר, שהיה לא לגמרי בסדר. וכל הזמן הזמזום הבלתי פוסק של הכינים: לא בסדר, לא בסדר. והכינים אוכלות הכול, לא משאירות לדורות הבאים, קופצות בביצה אדומה, הנוזל האדום נשפך, והכול עיסה של דם, האיים האחרונים של המוח הולכים ונעלמים, כבר לא יכול לדעת אם יש שם תרבות חדשה של כינים, או מבול של דם. והמחשבה האחרונה שלי היא: יין.

יצא יין נכנס סוד

חלמתי שאני מסתכל עליו קורא ומתעמק בקשב שאפילו למבוגרים אין, יושב שעות, גם עילוי קטן וגם למדן גדול, וחושב שאולי יש יתרון לבן, ואולי דווקא הינוקא יצליח בכל מה שאנחנו נכשלנו - עם האדמו"ר המשיגנע הזקן. ואני לא יודע מה ללמד אותו קודם, מספרים או אותיות, קבלה או גמרא, פרצופים או ספירות, ואשתי שונאת שאני שר לו בחושך לפני השינה: ילד חייזרי, הוא מוזרי, תינוק מהחלל. אבל החלום שהגאולה תבוא בידי נקבה היה אחד האהובים על האדמו"ר, שחשב על החלל כרחם שחור. ואני מתבונן בו הופך עוד דף ועוד דף בספר. אהבס אלוקוס הסבוננוס בסודוס עמוקוס. והסוד של הבת הוא אולי שהיא בן, ולכן היא מזווגת יסוד במלכות? יש גבול לכמה שהחלום יכול להשפיע על המציאות. הילד נשאר ילד, וצוחק מאיזו שטות. והוא הופך עוד דף.

לפרק הבא

הטרילוגיה