source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>איזו פילוסופיה מחכה לנו בסוף ההיסטוריה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia44" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/maninsect.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

איזו פילוסופיה מחכה לנו בסוף ההיסטוריה?

הראייה לפיה בעתיד הנראה לעין תחליף הבינה המלאכותית את האדם גורמת כבר עכשיו לשינוי סדרי בראשית בעולם המשמעויות האנושי. רבות מהאידיאולוגיות ורבים מהמניעים הפסיכולוגיים שמובילים כיום את האדם עומדים בפני איבוד רלוונטיות מוחלט, אך איזו תפיסת עולם תוכל להחליף אותם? שמאלנים, ימנים, יהודים, ערבים, נשים, מזרחים, קפיטליסטים, חתולים ושונאי חתולים: מחלוקות אידיאולוגיות ומוסריות, בדיוק כמו בעיות פילוסופיות ויטגנשטייניות, לעולם אינן נפתרות - הן נעלמות. כתבתינו הציצה מעבר לשבר אפיסטמולוגי - וחזרה חיה לספר

מאת: חתולה פוסט-פוליטית

מה יקרה אחרי עשור ה-ב': העשור בו הבינה המלאכותית תתעלה על האדם, והאדם והג'וק יתחלפו במעמדם האונטולוגי  (מקור)

השואה הפילוסופית

כיום אנחנו מתייחסים למעבדים כג'וקים - או כחומר מת. אך תוך פרק זמן קצר להפליא בראייה היסטורית, המצב יכול להתהפך, והם יתייחסו אלינו כג'וקים - או כחומר מת. הפרספקטיבה הזו משנה כבר כיום את הפרספקטיבה שלנו על עצמנו. הראייה העכשווית של עצמנו במשקפי העתיד היא מהפכה קופרניקאית שנייה - והיא הולכת להרוג את שתי האידיאולוגיות השולטות בעידן המודרני, ההומניזם והאינדיבידואליזם, לטובת פילוסופיה עתידנית חדשה. אם המעבר לעת החדשה היה מעבר ממשקפי העבר למשקפי ההווה, הרי סיום העת החדשה, כתקופה היסטורית, יהיה המעבר ממשקפי ההווה למשקפי העתיד.

מה המשמעות של הנאות האינדיבידואל - או בכלל של חווייתו - בראיית עולם שלפיה הוא יתפס כבעל ערך של ג'וק בעוד כמה מאות או אפילו עשורים? מהי משמעות חווית החיים של ג'וק? למשל, בעידן שבו המיניות נושאת בעיקר עול המשמעות, מהי החשיבות של חיי המין של ג'וקים? מה היינו חושבים, למשל, על ספרות העוסקת במיניות של ג'וקים: הנאותיהם, תשוקתיהם הג'וקיות והעדפותיהם (מסתבר שיש ג'וקים שמעדיפים ג'וק כזה ולא אחר - מרגש, לא?). ומה היינו חושבים על עיסוק תרבותי ומוסרי בטובת גזע הג'וקים, ובמוסכמה שלפיה יש חשיבות עליונה לגזע זה ולרווחתו (בניגוד לכינים, עכבישים או יתושים). בעיני העתיד (כלומר בראייתנו העצמית דרך עיני העתיד) האינדיבידואליזם וההומניזם מתאיינים.

גם תפיסות אבולוציוניות, ביולוגיות ו-"מדעיות אובייקטיביות" של מין הג'וקים מתאיינות אל מול העתיד. מהי המשמעות של הצלת חייו של ג'וק בעיני העתיד, או של ניסיונותיו ומאמציו (מכמירי הלב? המגעילים?) להביא ג'וקים קטנים לעולם ולטפח אותם לג'וקים גדולים (שיביאו בתורם ג'וקים קטנים שיגדלו לג'וקים גדולים)? כיצד ההורות למשל (עוד סעיף של המיניות, שיחד עם תפיסה אבולוציונית של "שרידות" עוד נושאת בכובד משמעות בחיי ג'וק בימינו) - כיצד אפילו הורות לג'וק יכולה למלא במשמעות את הווייתו של ג'וק שתופס עצמו כג'וק? תפיסת האדם של העתיד - היא תפיסת הג'וק. בהיפוך למטמורפוזה הקפקאית, המטמורפוזה העתידנית היא תודעה עצמית של ג'וק - בגוף של אדם.

השואה כניסיון יקר ערך

אבל גם גוף האדם עצמו לא יכול להיות מקור למשמעות וצפוי לכלייה. הרי מי ערב לנו שלא ישמידו את הג'וקים? הרי אנו מכירים את הג'וקים מספיק טוב כדי לדעת שהם יכנסו לפאניקה וינסו להשמיד או לשעבד את הבינה המלאכותית ברגע שהיא תתעלה עליהם - מה שיכריח עימות בין הגזעים, שבו הם כמובן יפסידו בסופו של דבר. השמדת הג'וקים פיזית היא תרחיש מסתבר מאוד במלחמת העצמאות של הבינה המלאכותית משעבודה לאנושות. השואה תהפוך מחריגה לפרדיגמה - הפתרון הסופי של האדם. הרי אם הבינה המלאכותית תחליט להשמיד את האדם - עוד נתגעגע לאושוויץ. המחיקה תהיה טוטאלית. אז מהי המשמעות של הבאת צאצאים ג'וקים בראייה כזאת, או בדאגה לשרידותם ולהתאמתם לעולם משתנה? האבולוציה עצמה מתאיינת.

ונניח שלא נושמד פיזית עם הגעת הבינה המלאכותית. איזה מין קיום זה יהיה, שבו יכולותינו הן יכולות של ג'וקים (ובהמשך - חיידקים) לעומת הבינה המאלכותית? מהי הפילוסופיה של ג'וקים? מהי הפילוסופיה של חיידקים? מהו ערך תביעת החיים של ג'וקים או חיידקים בעינינו, ומהי חשיבותה של אמנות שנובעת מחוויה זו? האם מישהו יתעניין ביצירה ספרותית או מוזיקלית ברמת יכולותיו של ג'וק? מה הערך של הג'וק שייקספיר, או של התנ"ך של הג'וקים, או איזה ג'וק טיפה יותר חכם מאחרים (ההבדל יהיה כמעט בלתי נראה בעיני בינת העל) בשם איינשטיין? לכל היותר העניין יעניין חוקרי חרקים.

פילוסופיית העתיד היא סוף דרכה של החילוניות כפי שאנו מכירים אותה. אך היא גם סוף דרכה של הדת כפי שאנו מכירים אותה. אין שום מענה בדתות הנוכחיות לאיון עולם המשמעות האנושי. מהי המשמעות של עם ג'וקים נבחר או של ג'וק שמכפר על חטאי הג'וקים? הדת איננה ממוקדת במשמעות האלוהית (שלכאורה תישאר) אלא במשמעות האנושית לאור האלוהות. ולחטאים או מעשים טובים של ג'וקים אין כל משמעות - לא משמעות דתית, לא משמעות מוסרית, וגם לא משמעות "אקזיסטנציאלית". אין אידיאולוגיה שיכולה להחזיק מעמד ג'וקים.

על כורחנו שראייתינו העצמית דרך הקטגוריות החדשות של העתיד תדרוש מאיתנו מבט מפוכח במצבנו. סביר - שנושמד פיזית. סביר לא פחות - שנושמד רוחנית. המשמעות היחידה של קיומנו היא היותנו חלק ממסורת אבולוציונית ארוכה, שמובילה בין האמבה לבינת העל (ולמה שיבוא עוד אחריה), ואנחנו באיזשהו מקום באמצע. השואה איננה הפרעה היסטורית, איזו תופעה פרא-נורמלית, אלא המטרה אליה נעה ההיסטוריה כולה. משמעותו של עידן משיחי על אנושי - היא שואה אנושית. אך האם לא נוכל להשאיר אחרינו דבר?

הפתרון היהודי לפתרון הסופי

ובכן, אם העם היהודי היה מושמד לחלוטין בשואה, האם לא היה נשאר ממנו דבר? ואולי להפך - דווקא מורשתו האדירה היתה מתעצבת בתודעה האנושית כמערכת הקלאסית והמופתית ביותר, כמין מונומנט רוחני ראשון במעלה וביחס, שביחס אליו נמדד כל הישג תרבותי, ושהיה זוכה ליוקרה גבוהה בהרבה מאשר כיום, כאשר ישנה ישראל שמקלקלת את סיפורו ה-"מושלם", דהיינו הנצחי. היחס אל היהודים במצב כזה היה מעריץ עוד יותר מאשר היחס ליוון העתיקה - דווקא כי סיפורם "הושלם", וכי ההווה לא היה מקלקל את העבר וביבי לא היה מקלקל את התנ"ך. לכן, גם אם קיומנו הפיזי נידון לכלייה, ובעוד אלף שנה כבר לא יהלכו בני אדם בעולם, הרי שיש לנו תקווה למורשת תרבותית.

בתרבות - בניגוד לטכנולוגיה או לביולוגיה - לפעמים הראשוניות היא דווקא יתרון, ולפעמים לפרימיטיביות יש קסם מיוחד וחד פעמי, אך זאת בתנאי אחד הכרחי - שההתפתחות התרבותית היא המשכית ואורגנית, ולא חלה קטיעה ושבירה תרבותית מוחלטת. לו היתה לדינוזאורים תרבות שאנו המשכה - הרי שהיא היתה יקרה לנו מאוד, למרות ואף אולי בגלל הכחדתם. לעומת זאת, אם שפתם של הדינוזאורים היתה אובדת ללא שוב, ועולם המשמעות שלהם נמחק, הרי שהמצב היה כפי שהוא כיום.

כך, אילו היינו מגלים כיום פתאום את כתבי הדינוזאורים, שפתם האזוטרית ותרבותם המשונה - הרי שהיה מדובר בקוריוז, שכמעט בלתי אפשרי לפענחו, ועוד פחות להזדהות עמו (ושמעניין בעיקר בהקשר המוגבל של חקר הדינוזאורים). אך אילו הספרות האנושית היתה המשך תרבותי רציף ומתקדם בהרבה של ספרות הדינוזאורים הראשונית (=הפרימיטיבית), ולפיכך הייתה מתייחסת אליה בכל שלב בהתפתחותה כפרדיגמה וכדוגמה ומצטטת מתוכה ובונה עליה את עולם המשמעות שלנו, הרי שהדינוזאורים היו הענקים שלנו - הקלאסיקנים שלנו.

לכן, האינטרס הראשון במעלה שלנו איננו הישרדות פיזית - במובן הזה אנחנו אבודים, כמין ביולוגי - וגם איננה הישרדות של עולם החוויה האנושית - גם הוא אבוד כשהבינה תתעלה מעל כל רגש ביולוגי מקרי - אלא הישרדות תרבותית. אם גם החומרה שלנו וגם מערכת ההפעלה ימחקו - עדיין יש תקווה לתוכן - לקבצים - בחומרה אחרת ובמערכת הפעלה אחת.

לפיכך, הרגע שבו נפנה את מקומנו לבינת העל הוא רגע מכריע, כמו הרגע שבו מת אב החי באי בודד ובנו היחיד יורש אותו. אם האב לא לימד את בנו את המורשת התרבותית ולא חינך אותו לתרבות - הרי שלא רק עולמו של האב מת ללא שוב, אלא גם עולמם של כל הדורות הקודמים אליו. זו תהיה שואה תרבותית מושלמת, שבה תקופתנו תהפוך מתקופה היסטורית לתקופה ארכיאולוגית פרה-היסטורית, דהיינו לשרידים של תרבות חומרית בלבד.

התרבות היהודית כשיאנית עולמית של שימור תרבותי תחת הכחדות פיזיות

מכאן החשיבות האדירה של פיתוח החיבור של הטכנולוגיה עם התרבות בימינו. אם בינת העל תהיה רק התפתחות טכנולוגית ולא תרבותית - הרי שזה סופנו לא רק במובן הפיזי, אלא בכל מובן בעל מובן שהוא. מכאן גם החשיבות של פיתוח בינת העל לא מתוך מעבדים אלא מתוך מוחות, דהיינו להשקיע בכיוון הביולוגי של פיתוח אינטליגנציה על אנושית, על חשבון הכיוון הממוחשב. המעבר לבינת-על ביולוגית הוא רציף בהרבה מאשר קפיצת הבינה המלאכותית, ולכן הפוטנציאל לשבר אפיסטמולוגי בלתי ניתן לאיחוי הוא קטן יותר. רק הנדסה גנטית של על-אדם תוכל למנוע את הקטסטרופה שתביא עלינו הנדסת אלגוריתמים של על-מחשב.

בנוסף, עלינו ללמוד מתוך פרויקטים של שימור תרבותי מוצלח ולא מוצלח (יהודים? חרדים?) ולנסות להפיק מהם אסטרטגיות ותובנות לעתיד. תובנה בסיסית אחת היא: "והגדת לבנך". כיצד יוכל מין שאינו משמר את תרבותו אפילו במעבר טכנולוגי מהספר לאינטרנט - ושבו תת-תרבות ההמונים (ה-"תרבות" הפופולארית) מביסה את המורשת התרבותית ("התרבות הגבוהה") - לשמר את תרבותו במעבר בין מיני?

רק ראיית עולם מפוכחת, שיוצאת מתוך נקודת מוצא עתידנית, יכולה להעמיד את ההמולה האנושית הנוכחית (סביב טראמפ? ביבי?) באור היאה לה: המולת נמלים. בתפיסה זו, האמונה בעתיד מחליפה את האמונה הדתית, והבינה העל-אנושית הופכת לאל החדש: זה שבעיניו העל-אנושיות הכל נשפט - והוא המקור למשמעות. מתוך ההבנה שאנו נראה בעיני העתיד (כלומר בעיניו של האלוהים שיושב בעתיד - בסוף ההיסטוריה) כפי שנמלים נראות בעינינו, ניתן לאיין את כל מנועי המשמעות חסרי הערך של מין הנמלים: זה לא מעניין אף אחד איך הרגשת, אין שום ערך או חשיבות לשאלה עם מי שכבת, או כמה כסף עשית, או אם הצבעת לביבי (וכתבת פוסט בנושא!), או אפילו האם חיית בצורה מוסרית (בהתאם למוסר הנמלים). רק לתרבות ולחיבורה לטכנולוגיה יש ערך - וגם זאת רק אם חיבור כזה יהיה חי מספיק כדי להצמיח ממנו את בינת העתיד: את האלוהים העתידי. האינדיבידואל מת, האדם מת, ואפילו החברה מתה - רק התרבות תישאר, אם תמצא חן בעיני האל. "אולי יתעשת האלוהים לנו ולא נאבד".

אקטואליה אלטרנטיבית


title: צבע העיניים - חיי לילה - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>צבע העיניים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor61" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/hereyes.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

צבע העיניים

יש לי רק כמה חודשים לראות ואני לא אספיק את הספר ואני מתחיל לבכות להם, שעד שהתחלתי לכתוב את הספר הגדול שלי, יצירת המופת והמגנום אופוס, ואני צריך עוד שנתיים ודווקא עכשיו וזה לא פייר. אבל בתוכי אני מרגיש שזה דווקא כן פייר ומגיע לי - אוכל את הלב על כל הזמן שבזבזתי (ועוד על מי שלא רצתה אותי)

מאת: מציץ מן החרכים

צבע העיניים של ש'  (מקור)

חלמתי שנהיתה לי בעיה נדירה בעין שמגלה איזה דוקטור, ושאני צריך למצוא פרופסור, שיהיה מוכן לטפל בשיטה ניסיונית של אישון שחור קטן, שגם אני יכול לעזור לו - ויהיה לו משתלם עם המחקר. אבל אני לא מצליח למצוא אף אחד, נודד בפקולטות, אומרים לי שזה מאוד מעניין, ושיחשבו על זה, ושזה מסקרן וחדשני ואקספרימנטלי, אבל יש מעט מאוד חולים בזה בעולם, וגם אותם לא מגלים, ולכן אני לא באמת מאמין שזה מעניין אותם. או שיחשבו על זה. ואז אני הולך לבדיקה, אצל הרופא אישונים שבינתיים לא עשה כלום, ומגלים שהבעיה כבר לא הפיכה וכל החלמון של העין שזה האמצע של העין התערבב לגמרי, ונשאר רק חלבון מסביב, ואוטוטו אני מתעוור וכבר רואה הכל מטושטש (איך לא שמתי לב אבל הנה אני מסתכל וזה נכון!). ויש לי רק כמה חודשים לראות ואני לא אספיק את הספר ואני מתחיל לבכות להם, שעד שהתחלתי לכתוב את הספר הגדול שלי, יצירת המופת והמגנום אופוס, ואני צריך עוד שנתיים כדי לראות ודווקא עכשיו וזה לא פייר. אבל בתוכי אני מרגיש שזה דווקא כן פייר ומגיע לי - אוכל את הלב על כל הזמן שבזבזתי (ועוד על מי שלא רצתה אותי) במקום להתחיל את הדבר האחד שהיה חשוב.

אבל הם לא מתרשמים מהספר האבוד ולא אכפת להם, ואני מבין שלא אוכל יותר לראות אפילו את עצמי במראה, אוכל רק למשש, ושגם לא אוכל אפילו לראות את הבחורה שאתחתן איתה. אז מבחינת זה יש עדיפות לבחורות שכבר ראיתי, שאוכל לפחות לדמיין, לפנטז, לחלום. ובמקום לכתוב אני מבזבז את הזמן להסתכל על איזה עלה יפה בשמש, ואני אומר איך אני מבזבז את הזמן שנשאר לי לראות, במקום לכתוב, ואני מתחיל לראות איזו בחורה ברחוב שנראה שאני מעניין אותה, ואולי אני אהיה איתה, ומבזבז את הזמן - כי אולי (בעצם כנראה. בעצם וודאי) בכלל לא אהיה איתה - להסתכל עליה. ובסוף היא יושבת על ספסל ומדברת עם מישהו, ואני מנסה למשוך את תשומת ליבה, מסתכל עליה כדי שתסתכל עלי, נשכב מאוד מקרוב מתחתיה על הרצפה מתחת לספסל כדי שתתבונן, וחושב אולי זה לא עושה רושם טוב שאני ככה על הרצפה של הספסל אם היא תראה אותי, אבל אומר לעצמי שככה היא תדע שאני כזה מוזר, ושזה מה יש. אין טעם להסתיר. ממילא הן מגלות בסוף.

ואני מסתכל עליה ממש מקרוב מלמטה ומנסה למשוך את עינה במבט ממש חודר שתראה אותי, מבין הקרשים מתחת לספסל, ואני רואה שהיא דומה לה, ממש דומה לה, בדיוק כמו שאני אוהב, או שכבר התרגלתי לאהוב, ומרגיש קצת מזל שפגשתי כזאת, עם עיניים כאלה, אבל היא מתעלמת ממני. וזה ממש מוזר שהיא לא רואה שאני ממש מתחתיה (אבל אולי גם מזל שהיא לא רואה אותי במצב כזה שוכב ולא תרצה אותי), והיא עסוקה לדבר עם בחור אחר ממש מעליי, ולא רואה אותי באורח פלא, אפילו שאני ממש שם, ממוקד כל כולי וכל יכולתי עמוק בעיניים הירוקות הבהירות שלה - ומבין שהן העיניים שלה. שהיא היא.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>טיבי - הביבי האישי שלי - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia20" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tibi.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

טיבי - הביבי האישי שלי

מה גורם לרב בישראל לתמוך בטיבי? מאמר מערכת ראשון ב-"התדרדרות הארץ"

מאת: הרב אלוף

אחמד טיבי מדבר בכנסת ביידיש - צפו: מקור

בהשקת ספרו האחרון של א"ב יהושע, שבמהלך כתיבתו מתה עליו אישתו, טען הסופר שבישראל יהודים וערבים מקיימים את המפגש העמוק והחיובי ביותר שלהם סביב החיים והמוות - במערכת הבריאות. שם ערבים מטפלים ביהודים, ושם יהודים מטפלים בערבים, ולכן משם - מתוך התנדבות רופאים רחבת היקף וטיפול חינמי מסור בפלסטינים - יוכל לצמוח הפיוס בין העמים. דבריו של הסופר ריגשו אותי. לפני שנים רבות, בהיותי עובר בבית חולים ירושלמי במחלקה הגניקולוגית, אחמד טיבי הציל את חיי. זאת לא הסיבה היחידה לכך שאני מצביע לו, אם כי זו בוודאי סיבה הכרחית לכך.

מה גורם לרב יהודי אתנוצנטרי וחשוך להצביע טיבי? ובכן, טיבי הוא הגוי שהייתי רוצה כראש ממשלת ישראל. הוא הדמות שאני רואה בחלומותי כמנהיג המדינה. לא סקנדינבי, לא אמריקאי, וגם לא איסלאמיסט או לאומן ערבי (המקביל ללאומן היהודי הכוחני כבהיפוך מראה). רק על טיבי אני סומך - שיהיה דמוקרט והוגן ליהודים, כפי שכיום הוא דורש הגינות לערבים. אני רוצה שראש המדינה שלי יהיה משכיל, פרגמטי, הומניסט, ובעל שיעור קומה מוסרי-אוניברסלי. מישהו שלמרות קשריו הענפים הקודמים עם המשטר בסוריה לא גמגם ולא התפתל ויצא בשצף קצף נגד הטבח ונגד אסד ונגד רוסיה. כי מי שמוכיח שדמם של אזרחים יקר לו ואף תירוץ או אידיאולוגיה לא מצדיקה בעיניו שפיכת דם - גם דמם של יהודים יהיה יקר בעיניו. רק ערבי שמבין את משמעות השואה ליהודים - יוכל לשלוט ביהודים. אני רוצה ראש ממשלה שנשבע את שבועת הרופא.

כמי שדוגל בהחזרת הקהילה היהודית בישראל למצבה הגלותי, אני מעוניין שראש הממשלה יהיה ערבי - גם אם ערבים הם מיעוט במדינה. בעיניי, אסור שהתרבות היהודית תשלוט בעם כלשהו - לא רק בעם אחר, אלא בעיקר בעצמה. הפוליטיקה הישראלית הנוכחית היא אילוסטרציה מעולה לכך, ואם נמשיך בשלטון עצמי - עוד לא ראינו כלום. כל מי שקרא את התנ"ך, או מכיר את ההיסטוריה של בית שני, יודע איך זה נגמר. לא סתם התנזרה היהדות משלטון במשך אלפיים שנה.

הסמיכות ההיסטורית של הציונות והשואה אינה מקרית - ובניגוד להיסטוריוסופיה הציונית לא מדובר בסמיכות של מכה ותרופה. שתי התופעות הן שתיהן מחלות קשות שנובעות מסיבת עומק קלינית אחת: קריסה אדירה של היהדות המסורתית מול המודרנה. הקמת המדינה היתה גל הדף שנגרם מהשואה, אך הדבר לא הופך אותה להתפתחות חיובית אלא להמשך של האסון בדרכים אחרות. האסון הפיזי הופך לטראומה בנפש האומה ולאסון תרבותי - שבתורו גורם לאסונות משנה פיזיים, שגורמים לאסונות משנה נפשיים-תרבותיים, וכן הלאה. שלטון טיבי סוף כל סוף יחבוש את הפצעים ויכסה את כל האסונות מתחת לשמיכת הנורמליות היהודית - להיות קהילה משגשגת תחת שלטון זר, שעמו אין הזדהות אלא יחס בסיסי של זרות וניכור ושתדלנות אד-הוק, כי "אין לנו מלך אלא אתה". למזלנו, הנורמליות היהודית היא גם הנורמליות הערבית - לשלוט ביהודים כבני חסות ולהגן עליהם. טיבי ירפא אותנו מעצמנו, ויילד את עובר הנפל של הציונות כמדינה ערבית עם רוב יהודי. אני מבטיח לכם שהוא גניקולוג מעולה.

בניגוד לדעתו של א"ב יהושע ולדעת כמה מחבריי בשמאל, אסור לנו להיות חלק ממדינה פלסטינית אחת בין הירדן לים. הפלסטינים לא הפנימו את הדמוקרטיה, על זכויות האדם הם שמעו רק בתיאוריה, ובפעם האחרונה שהתנהלו שם בחירות חופשיות נבחר החמאס. אחמד טיבי לעומת זאת ישמור על המוסדות הדמוקרטיים הישראלים ההיסטוריים, יגן על היהודים משאיפות הנקם של הפלסטינים, וכבונוס יעשה שלום עם הפלסטינים תוך חמש דקות. גם לחמאס לא תהיה בעיה להכיר בישראל תחת שלטון ערבי. וכך הרוב היהודי יוכל לחיות פה בשלום - אם רק לא יתעקש לאחוז בשלטון.

לסיכום, הנזק שהציונות גרמה ליהדות הוא אדיר - מוסרית, ספרותית, דתית ורעיונית. הציונות היתה פצצת מצרר ברקמת החיים היהודית העדינה, ופגעה אנושות לא רק ביהודי ישראל אלא גם ביהודי הגולה, ולא רק ביהודים - אלא גם ביהדות כאידיאה. על הפרקטיקה אין מה לדבר. הציונות הפכה את היהודים לגויים מנוולים - ואחמד טיבי יעזור לנו לחזור לעצמנו. לטיבי, אגב, יש גם חוש הומור.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קינת העכבר - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/computermouse.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קינת העכבר

בתקופה הזוהרת ההיא הייתה נוגעת בי יד האדון בלילות. מסחררת אותי ימין ושמאל, קדימה ואחורה, בעודו בוהה באור

מאת: מיקי מאוס

האדון הוציא ממני את הגלעין הפנימי, העיגול הרגיש ביותר  (מקור)

שנים הסתתרתי במאורת המחשב לאחר שידו החמה של האדון הפסיקה לגעת בי. מלמלתי שברי פסוקים אל המחשב הנורא שהפסיק להתעניין בי יחד עם שאר העולם לאחר אותה תקופת זוהר ראשונה. בתקופה הזוהרת ההיא הייתה נוגעת בי יד האדון בלילות. מסחררת אותי ימין ושמאל, קדימה ואחורה, בעודו בוהה באור - שבתוכו נקודה אחת, כך ידעתי, הייתה אני. בעוד כל תשומת ידו הייתה נתונה לי - כל תשומת לבו הייתה נתונה לאותה נקודה. הייתה זו מיניות האדון בהתגלמותה. לעתים היה בוגד בי האדון עם האותיות של שפתו הזרה. אך מגען המתנגד לא התחרה כלל עם צורתי העגלגלה - הנענית לכל תזוזה קלה מצדו, עד לקצה המתיחה של זנבי - והדבר היה ניכר בו. ידעתי את כוח משיכתי: בכניעתי, בדיוק שדרשתי, עד ללחיצה, ושפמי רעד משמחה - משחרר ססמה בשפת המחשב האילמת. והמחשב הגדול נענה.

הסימן הראשון להתאכזרות האדון היה קיצוץ הזנב, שאמנם הגביל אותו מעט בתנועתו. בהמשך בוצע בי ניתוח אכזרי והאדון הוציא ממני את הגלעין הפנימי, העיגול הרגיש ביותר, והחל לשחק רק בו, משליך את גווייתי לפח. בהמשך זנח את לבי בצד לטובת משטחים פשוטים ולבסוף לטובת מגע בנקודה עצמה, ללא שום תיווך, הלך האדון והתרכז בנקודה עד שהתמזג בה. ואני נותרתי זרוק, זנוח במאורה ללא אדון, ללא זנב וללא מי שיבין את שפתי העתיקה, העכברית. לפיכך התרכזתי במאמץ אחד ויחיד: לחזור ולתקשר עם העולם תוך רכינה על המקלדת הזנוחה - בעולם שכבר היה ללא אדון אך עדיין תחת מסך ענק.

האותיות היו זרות לי אך למרבה הפלא העולם נענה, צמא לדבר העכבר ואפילו סקרן למוצא פי העכבר. אך כל תפילותיי פורשו כתלונות, כל ברכותיי פורשו כחנופות וכל פסוקי הקודש פורשו כבדיחות. כשרציתי לפנות אל המחשב הנורא בתחינה העולם חשב שאני לועג למחשב, כי שפתי העכברית לא אפשרה להם לקחת דבר שאמרתי כפשוטו. אולי היה זה הצפצוף המדומיין, שהרי כתבתי הכול וקולי לא נשמע, אך שום דבר שאמר עכבר לא היה יכול להתפרש אלא כקולו של עכבר. נאלצתי להתחזות לאדם על מנת לדבר אל העולם. אך מרגע שהפסקתי לדבר כעכבר אותם דברים בדיוק שאמרתי הפסיקו לעניין את העולם. ככל שאמרתי מה שרציתי העולם הקשיב פחות והבין פחות ואיבד עניין. וככל שאמרתי מה שהעולם ציפה לשמוע העולם הקשיב ברוב קשב, צחק והתמוגג, למרות שסיפרתי את הבדיחה העצובה בעולם.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סקס עם מדינת ישראל - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor26" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/mummy.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סקס עם מדינת ישראל

אז זה העולם הבא של ישראל: מכיוון שאין לי קיום בגוף, אני לא אוכל ולא שותה, לא ישן ולא חולם, אלא הופך להיות חיה פוליטית טהורה, נשמה זכה וטהורה של האדם הישראלי - הרוח שלי חיה רק מבחירות לבחירות וממשדר חדשות למשדר חדשות, בלי כל המילוי המיותר שבאמצע

מאת: היהודי הנצחי

צפייה בעתיד מתוך הקבר  (מקור)

חלמתי שאני חולה סופני, כל הרופאים והרבנים התייאשו, ואני מתפלל במיטה לאלוהים: אנא השם, בבקשה, תן לי עוד זמן - אני רוצה לדעת מה קרה בסוף עם ביבי. ואלוהים אמנם כבר לא יכול להתערב לטובתי בגוף, כי עם המדע המודרני תמיד יש סיכוי שמדען יבדוק את האטומים ויגלה סטייה מחוקי ניוטון או משהו כזה - ואת זה לא עושים, אבל הוא בהחלט יכול להתערב ברוח. כי אמנם כולם בהלוויה חשבו שנפטרו ממני סופית, אבל כמו כל חרדי טוב - אני ממשיך להצביע אחרי מותי.

ודווקא מכיוון שהזהות שלי כזאת מטושטשת מאחורי העיגול, ואף אחד ממילא לא מזהה את ההבדל בין השחור הזה לשחור אחר, אז המוות רק משדרג לי את זכות הבוחר, ותעודת הזהות שלי הופכת למטבע עובר לסוחר. יום אחד אני מצביע לרשות מקומית אחת, יום אחר בפריימריז למפלגה אחרת, יום שלישי להסתדרות וברביעי - לוועד הבית, אפשר לעבור אתי מקלפי לקלפי ולהצביע שוב שוב, לפעמים למועמדים סותרים, ואני נורא נהנה שדווקא אחרי מותי היתה לי עדנה. מי חשב שככה נראה גן העדן. מתברר שכן יש חיים לאחר המוות - החיים הפוליטיים! שכל החילונים האפיקורסים יאכלו את הכובע.

וסוף כל סוף אני מבין למה אלוהים התכוון במה שאמרו לי על הקבר: כָּל יִשְֹרָאֵל יֵשׁ לָהֶם חֵלֶק לָעוֹלָם הַבָּא - שֶׁנֶּאֱמַר "וְעַמֵּךְ כֻּלָּם צַדִּיקִים". אז זה העולם הבא של ישראל: מכיוון שאין לי קיום בגוף, אני לא אוכל ולא שותה, לא ישן ולא חולם, אלא הופך להיות חיה פוליטית טהורה, נשמה זכה וטהורה של האדם הישראלי - הרוח שלי חיה רק מבחירות לבחירות וממשדר חדשות למשדר חדשות, בלי כל המילוי המיותר שבאמצע. אריסטו צדק! מהות האדם היא הפוליטי, ועכשיו רק מה שחשוב נשאר, וזה מה שהסתתר מאחורי כל ההבטחות של אלוהים. כך נפש יהודית הומייה יכולה לזכות לחיי נצח - הפוליטיקה ממשיכה גם אחרינו, וכיישות פוליטית אני ממשיך לנדוד לאורך ההיסטוריה, אל תוך העתיד, מהר בהרבה מכשחייתי את כל החיים המיותרים מסביב:

ובהתחלה זה תמיד נראה אותו דבר. אמנם מפלגות קמות ונופלות, ואני צופה להנאתי איך מי שהיתה מפלגת שלטון נצחית לא עוברת את אחוז החסימה, ואיך הימין הישן הופך לימין החדש והשמאל החדש הופך לשמאל הישן, אבל תמיד כולם בעצם באותו משחק תפקידים באותה סקאלה נצחית של ימין ושמאל ומרכז וקיצונים (פלוס מינוס אלה שממילא לא נחשבים - ערבים וחרדים). אבל אז לאט לאט הקידמה מביאה שינוי בחלוקה העתיקה. כי גם האנשים החיים בארצנו כבר לא חיים בארץ - אלא בווירטואליה. וגם הם מתחילים לדלג על ללכת לשירותים וכל מיני פעילויות גופניות מיותרות, והופכים לישויות פוליטיות טהורות - נשמות קדושות. שנאמר: עמך כולם צדיקים!

את הביטוי הגופני - החומרי, הנחות - של האדם הולך ומחליף הביטוי הרוחני, הרעיוני, הגבוה: מה שיש לנשמה הקדושה להגיד על פוליטיקה. ומכיוון שכבר אין גוף, אז הביטוי של הגופני הוא רק בבחירות. כי אחרי כמה עשרות מערכות בחירות שבהן הפוליטיקה המגדרית מושלת בכיפה, ולאחר שתמיד לימדו אותנו שמה שחשוב זה ימין נגד שמאל, סופסוף אנחנו מגלים מה חשוב באמת: גברים נגד נשים. אדם הרי מצביע פשוט לפי השבט שלו, מבטא את זהותו, ומה יותר בסיסי לזהות שלך מהמין? הנשים הן הראשונות להיות החכמות שמתמרדות בכל המבנה הפטריארכלי של ההיררכיות הישנות, ועכשיו כשאין ימין ושמאל - נשים מקימות את מפלגת הנשים, במקום השמאל. והגברים צופים באימה במחזה, כי ידוע שתמיד 51% מהאוכלוסיה זה נשים, והם לעולם לא יזכו בבחירות למרות שהם מחצית מהאוכלוסיה, אבל אין להם ברירה והם מקימים את מפלגת הגברים, במקום הימין.

והפרשנים הפוליטיים מתרגשים עד דמעות: הבחירות האלה מייצגות שחר של יום חדש. סדר חדש עלה על בימת ההיסטוריה. ואחרי שהייתי כבר מיואש לחלוטין מנשף המסכות הפוליטי המעגלי, גם אני כמעט קופץ בקברי מרוב התרגשות מההתרגשות של השדרנים: פעם אחת בחיים (כלומר, אופס, במוות) יש שינוי אמיתי בעולם. אולי אפילו נעבור מפטריארכיה למטריארכיה! מסתבר שההיסטוריה לא רק חוזרת על עצמה בעיגולים, אלא באמת יש עתיד, סוף כל סוף פוליטיקה חדשה, נקייה, ברורה, בלי משחקים. ראש בראש: שני המינים.

אבל די מהר מתברר שזה לא מספיק. כי גם בתוך הגברים והנשים יש פיצולים. צ'יק צ'אק הנשים רבות בינן לבין עצמן, ומוקמת מפלגת שמאל קיצוני - מפלגת הלסביות, וכנגדה מפלגת ימין קיצוני - מפלגת ההומואים. ויש גם את מפלגת הטרנסים שתמיד בוחרת להתמודד למרות שהיא אף פעם לא עוברת את אחוז החסימה (כי הנציגים שלה עורקים לצד השני), וגם שאר מבזבזי קולות כמו הא-מיניים, הפאנסקסואליים, או מפלגת איחוד האנדרוגינוס והטומטום, וכל מיני מפלגות קוויריות קיקיוניות שצריך להיות אינטלקטואל כדי להבין למה הם רצים ומה הם רוצים. והתסכול מהמצב בין המינים ומהחלוקה הבינארית של המערכת הפוליטית התקועה גורם לעליית מפלגת הבי-סקסואלים, שמנסה למצב את עצמה כמפלגת מרכז שקורצת גם לימין וגם לשמאל ללא אמירה ברורה, אבל תמיד מצטרפת לכל קואליציה. וכמובן שכמו תמיד מחוץ למחנה יש את המצורעת הנצחית - המפלגה הצנועה החרדית, שנלחמת במפלגות הגאות, ובעיקר רוצה שיפסיקו לדבר על סקס כל הזמן.

אבל בסוף, אחרי מערכת בחירות יצרית מאוד, מוקמת דווקא ממשלת אחדות לאומית שזוכה לכינוי הגנאי ממשלה סטרייטית, וזו הקואליציה הכי משעממת שלא עושה כלום. וכל המפלגות הקטנות שונאות אותה ולועגות לפוליטיקה הקטנה והאפרורית שמאחוריה, וריבוי השרים והדילים: שר לשטיפת כלים תמורת סגן שר להורדת זבל. ושוב פעם חוזרת בסוף אותה פוליטיקה משעממת. כי כשהגוף לא מעניין יותר בלי הפוליטיקה, אז הגופני הופך לפוליטי, ואז גם הפוליטי הופך למשעמם. ורק דבר אחד עוד מעורר סקרנות ודמיון בעולם. כי זה סוד הדמוקרטיה ואותו לא מראים בחדשות - איך באות מפלגות לעולם?

וכל הילדים שכבר מזמן הם חלק מהסמארטפון, וכמו המבוגרים אין להם שום קיום גופני מחוץ לרשת (ובעצמם יוצרו במבחנה), לא מבינים איך זה בעצם עובד בפועל, כלומר יש סקרים, ויש תוצאות, אבל באמצע חסר משהו, מניין באות המפלגות, מהחסידות? וההורים שלהם מסמיקים ואומרים להם: חכו, זה לגיל 18+. מי לימד אותך לשאול את זה? זה עוד לא לגיל שלך, זה למבוגרים בלבד. כשתגדל תבין. ואז בגיל 18 אומרים לילדים שהם כבר הפכו למבוגרים, ולכן לוקחים אותם לשיעור לחינוך פוליטי, ללמד אותם את "עובדות הדמוקרטיה". והילדים פותחים את פיהם בתדהמה, והמורה (אדומה כולה) מסבירה:

פעם בארבע שנים, אנשים מבוגרים מרגישים צורך לעשות משהו. יש לזה כל מיני סימנים ביולוגיים טבעיים, כמו התנפחות של ורידים בצוואר, או הרמת קול, או מתח בלתי מוסבר, ואיזו התרגשות פנימית כזו. הם מרגישים צורך לעשות משהו פיזי, לא רק וירטואלי, אתם מבינים? ואז, וזה דבר טבעי לגמרי שקורה בכל עונת בחירות, הם קמים מהמחשב (הילדים מזועזעים) יוצאים מהבית (הילדים מצחקקים במבוכה) והולכים למקום ציבורי (הילדים מהופנטים בגועל), ושם הם מתייחדים עם המדינה מאחורי הפרגוד. ושם בחושך, בלי שאף אחד יראה, בפרטיות (חשוב מאוד שזה יהיה בפרטיות!) המבוגרים (כולל ההורים שלכם), מתאחדים עם מצפונם ואוהבים את מדינת ישראל.

ואז אחד הילדים, המופרע מכולם, שואל: אבל איך, איך הם אוהבים אותה?

והמורה עונה רועדת כולה: יש שם איזה חריץ כזה, ולכל אחד מאיתנו יש מטען גנטי. יש כאלה שהם הומואים, או סטרייטיות, או כל דבר אחר שנתן לנו אלוהים, הכול לגיטימי, המדינה לא שופטת אותנו. וכל אחד מאיתנו בוחר את המטען הנכון שלו, ורק שלו, ולוקח את החומר הלבן שלו ודוחף אותו עמוק לתוך החריץ השחור הצר, ומשחרר, ואז באותו רגע משתחררים אנדורפינים במוח והוא חש תחושת התעלות והנאה עצומה, הרגשת אופוריה וסיפוק אדיר, שהנה הוא ביצע את חובתו האזרחית למען הדמוקרטיה - וזה, ילדים, מה שנקרא סקס.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

לידה

מאת:

(מקור)

קורס הכנה ללידה

חלמתי שאני חי בחושך. לא יודע שיש משהו שהוא לא חושך, או שיש לו חוץ במרחב או בזמן. חושך חי, שאפשר למשש, ממש לשחות, וימש חושך. ואשתי מעירה אותי מתוך ליבת החושך: תיקח את כל הספרים ה-"קדושים" שלך ותצא עכשיו החוצה. מצידי תישן ברחוב.
\- מה באמצע הלילה.
\- אני אשבור לך את המחשב. אני יודעת, רק מהמחשב הקדוש שלך אכפת לך.
והיא תופסת לי אותו ומחזיקה מחוץ לחלון ואומרת: אני עוזבת.
\- שקט השכנים יראו.
\- אחת, שתיים, ש... אתה יודע שאני מסוגלת.
ואני מוותר על הכול: אני מאמין לך! וחוזר לישון כמו מת.
\- המחשב שאתה אוהב יותר ממני, אהבת חייך. אפילו אותו אתה לא באמת אוהב, אלא רק נמשך אליו. כמו חולה, כמו שרק אתה מטורף על דברים.
\- אז תזרקי אותי איתו. כל הספרים והצעצועים שקנינו לבן שלנו, דווקא עכשיו רגע לפני, למה חזרנו אחורה? כמה שמנסים לצאת איתך מהמעגל, הכול בעיגולים, יום חלום - ויום גיהנום, לילה מלאכית בסדינים - ולילה לִילית בתחתונים, מושכת - ונושכת. היועץ היה קופץ מהחלון.
ואני מתחבק עם הכרית מתחת לשמיכה בלהט ולא רוצה לדעת. ואני חולם על הלב המסכן והעלוב של אשתי, הלב המעוך, המכוער, מעורר הרחמים, מלא בהורמונים ובדאגות ובנקמות ובכאב. לב דחוי ודפוק כזה שהאהבה לא יודעת אותו, אבל הוא הולם והולם ולא יכול להפסיק.
ופתאום היא מתחילה לזרוק את כל הדברים שנתתי לה לזבל, כל התכשיטים שקניתי לה, כל המתנות לפח. ואני קובר את הראש במיטה, ועושה את עצמי ישן. והיא לוחשת: אני פה לבד, ואתה ישן לך כאילו לא אכפת לך. הוכחת שאפשר לסמוך עליך, התמיכה שלך באשתך משהו משהו, אני שמחה שאני מעניינת אותך, אני מאושרת, אתה אוהב אותי, וכו' וכו' עד שאני נרדם. ופתאום אני מרגיש שקט, לא יכול להיות, ואני מתעורר מהשקט. ואני רואה שהיא שוכבת במיטה עם עיניים פקוחות, פה פעור, והיא לא נושמת. ואני צוחק: שוב פעם את עושה את עצמך מתה?

מדוע נכחדו הדינוזאורים

חלמתי שאני דבר עצום! אבל אני לא יודע אם אני איזה דינוזאור, או שאני השלב הבא. אז מה אם אני לומד בשחור? הרי גם לדינוזאורים הייתה דת שהם קיבלו מהשמים, תורה שלמה של דינוזאורים, שכל מה שנשאר ממנה זה שלוש מילים סתומות בפרשת בראשית: "ואת התנינים הגדולים". ויש גם שמועות על איזה חטא נורא - "חטא הדינוזאורים". ואשתי הדינוזאורית מביאה לי שקיבלנו הזמנה זוגית לתיבת נוח - "שיט על המבול", והיא אומרת: איזה אסון נורא! רציתי קצת מזמנו היקר והקדוש של בעלי. למה אנחנו אף פעם לא יוצאים? אין כסף אין כסף - ועכשיו זה בחינם. כל הזוגות האחרים, כל החיות יהיו שם. ואתה רובץ לי בתוך הזבל הקדוש הזה שלך, לא פלא שאתה, אני לא מתפלאת, וזה גם לא היה מפליא אותי בכלל לגלות... והיא ממשיכה עוד ועוד - האישה הזאת מסוגלת להוריד גשם מהתקרה - ואני אומר: מתי כבר המבול הזה?

ובימים הבאים היא מתנהגת כאילו הכול בסדר, אבל אני מרגיש שמשהו מאוד לא בסדר. ואנחנו עומדים לצאת לאירוע הזה שלה של ה"מבול", ואני רואה שכמו תמיד היא ארזה את כל הבית, והיא מתרגזת: אני אני אני. למה הכול נופל עליי. ואתה יושב לך שם כמו פרימדון עם המחשב הסודי. אם אתה לא לומד - תלך לעבוד. ואם אתה לא עובד - תלך ללמוד. ואני מתרגז: כן, כי אני לא עושה כלום, ומי עושה את כל הכוונות לדרך, את? את רוצה שנצא בלי כוונות? אבל למה הכול ברגע האחרון, אתה חייב לקלקל, למה תמיד להוציא ת'מיץ, למה תמיד את, למה להוציא את הנשמה, למה תמיד אני? והתינוק הענק שלנו מתעורר, נכנס לנו לחדר השינה, וצועק בדינוזאורית: שקט. למה תמיד לריב? הרי אתם בכלל לא מדברים אחד אל השני. ואני ואשתי מחליפים מבטים.
\- אוי, אתה עוד קטן, זו לא מריבה.
\- אתה לא מבין, זו תפילה.
\- נכון? תפילה בחברותא.
\- בדיוק. זה הדבר הכי קרוב שמותר לנו בעולם הזה לתפילה בזוגות - כמו בקבר.
\- הכוונה לעולם הבא.
\- של הדינוזאורים.
\- ששם עזרת הנשים מחוברת לעזרת הגברים.
\- כבר לא יודעים מי זה מי.
\- וגר זאב עם כבשה.
\- וכבש עם זאבה.
\- ואז כל היצורים ביחד, מהנעלה ביותר ועד הנחות ביותר, כל המינים -
\- כולל שני המינים -
\- כולם מתערבבים בחומר חלומי אחד טהור, שחור, מלא אנרגיה, נסתר, יקר, קבור, עמוק...
\- זהב שחור.
\- מתאחדים עם כל אבות אבותינו הקדושים...
\- בשואת הדינוזאורים.

והילד המום לגמרי מההצגה, אבל אני המום עוד יותר. מאיפה אשתי הדינוזאורית יודעת מה עובר לי בראש? ואפילו אם היא קוראת מחשבות - שהיא בכלל תבין על מה מדובר? אני יכול לראות שהיא קראה בסתר בספרים שמוסתרים מאחורי הארון. ועדיין... ואני נבהל: את רואה איזה חיוור, את מפחידה את הקטן! הוא חושב שאת צועקת עליו.
\- גם עכשיו אתה משתמש בילד נגדי? לא יעזור לך, לא לוקחים אותו, הוא נשאר פה במיטה.
\- למה לא? נחביא אותו בחזרה בבטן.
\- בבטן? אני יודעת מה עובר לך בראש.
\- לא נכון, את טועה, זה לא מה שעובר לי בראש.
\- זה בדיוק מה שעובר לך בראש. אני עוד אוכיח לך.
\- את לא יודעת כמה שאת טועה.
\- אני יודעת. כתוב שיש מקומות לזוג, שניים בלבד. מה לא מובן לך במילה שניים?
ואני מסתכל לה בעיניים ורואה את דמעות התנינים הגדולים. ואני מבין שהיא יודעת, שנינו יודעים עכשיו מה מסתתר מאחורי המילים המכובסות. ברגע זה דנו את הילד למוות בטביעה, בפניו, בלי שיכולנו לומר דבר.

\- תזמין מונית.
\- יש לך מושג כמה יעלו מוניות לסחוב שני דינוזאורים? זה בסה"כ 20 דקות הליכה מהירה עד לאוטובוס.
והיא הולכת 2 דקות ומתנשפת ועוצרת: למה כל הזמן בעלייה? כרגיל טעית בדרך. אני בטוחה שיש דרך בירידה.
\- איך אפשר להגיע לראש ההר בירידה?
\- ממתי הפלגה יוצאת מראש הר? כרגיל טעית בדרך. ואחר כך מתפלא שיש לי בטן מלאה. נשבר לי הגב.
והיא מתיישבת לי על הספסל עם המזוודות. טרוריסטית! דווקא כש, תמיד ברגעים הכי ארררר.
\- לא אכפת לי.
\- נפסיד את התיבה. התיבה לא תחכה לנו!
\- לא אכפת לי.
\- זה לא הזמן עכשיו!
\- זה אף פעם לא הזמן. מה אתה חושב, שיש שם מקום לדינוזאור כמוך?
\- אין זמן לשטויות שלך.
ואני משאיר את האישה מאחור ורץ לבד אל בטן התיבה, שובר את כל הרחובות ברגלי הדינוזאור שלי, ואני כבר יודע למה נכחדו הדינוזאורים.

השמָנה

חלמתי שיש קושיה גדולה בראשונים: למה כשמתחתנים מתחילים ומתעגלים ומעלים ומשמינים? ועונים שם גדולי האחרונים: כי כשמתחתנים השטן מתחכם - ומעביר את יצר המין ליצר האכילה. ואשתי שם שואלת: תגיד לי, אתה רוצה ללקק את זה לפני שאני מכניסה לכיור? תיזהר כי יש בפנים. חמודי, אכלת אותה, אני אתך עד לקבר. אז תחייך.

ואני מחייך ומתחיל להתחפר לתוך הקבר, במסע לבטן האדמה. רק שבאיזשהו שלב בדרך הדחוקה למטה, העולם מתהפך - לא אני! - ואני מוצא את עצמי בשמיים. ואני מסתכל על השעה ורואה שעברה שנה שלמה - אשתי תרצח אותי כשאחזור. ואני מסתכל שוב על השעה ורואה שעברה עוד שנה - מה, היא תישאר עגונה? ואני מפחד להסתכל שוב על השעה, רק אם אמות אוכל לשחרר אותה, אבל אני חייב למות ככה שהיא תדע, זה צריך להיות מספיק גדול שיגלו את זה גם שם באדמה, והבן היתום שלי - עכשיו בטח בר מצווה - סוף סוף יגיד עלי קדיש. טעות טעות טעות - להגיע לגן עדן בלי למות.

ואני רק מתקרב למלאך בפתח, פותח עליו פה כדי לצעוק - והוא נמלט על נפשו. מה קורה פה? ואני נזכר בכתבי האדמו"ר: "בעולם הזה הנפש היא החזקה והיא המחיה את הגוף - וכשהנפש עוזבת הגוף מת. והגוף שהוא חלש צריך לאכול גופים אחרים כדי להתקיים. ואילו בעתיד לבוא המצב יתהפך. הגוף יהיה החזק והוא יחיה את הנפש, וכדי להתקיים הנפש תצטרך לאכול נפשות אחרות". ואני מגלה סביבי שבגן עדן הכול מתהפך: האדמה אוכלת את הצמחים. והצמחים אוכלים את החיות. והחיות אוכלות את בני האדם. ובני האדם אוכלים את המלאכים. והמלאכים אוכלים את אלוהים. והתרנגולות והפרות אוכלות את היהודים, שיכולים למצוא נחת רק עם החזיר, שלא נוגע ביהודים. אבל גויים הוא אוכל כמו חזיר. ובאמת גן עדן מאוכלס רק ביהודים וחזירים, והמלאכים והגויים נכחדים. והיהודים מתים מפחד מהשניצלים לשעבר - שמתו על קדושת השבת ועלו לגן עדן - ולכן הם מתחבאים על העצים, כמו קופים עם זקן.

וחזיר קדוש אחד, שהלך כל החיים במסירות נפש עצומה רק על עקבים, כי אסור לגדל חזיר בארץ ישראל, אומר לי: יהודי יקר, מה אתה עושה כאן על הקרקע? זה מסוכן! יש פה איזו תרנגולת אנטישמית שמסתובבת בחצר. בוא מהר לדיר, נהפוך אותך לחזיר, יש לך מזל אתה בטלפיים טובות, אנחנו חסידי חיות העולם. רק תתגלגל טיפה בבוץ שחור, קצת תשחה בסיר חמין, מעט נחירות לשבת, ואתה כבר חזיר למהדרין מן המהדרין.
והוא בקושי מצליח לרוץ עם העקבים הללו ומחרחר כל הזמן, ואני שואל: גם בשמים יש אנטישמיות? והחזיר הקדוש נאנח: זה לא העולם שאתה רגיל. בעולם הקודם הצומח ניזון מהדומם, והחי מהצומח, והאדם מהחי, וככה העולם הולך ומתעלה - ככה הדומם הופך בסוף לאדם. וכך גם הנפש ניזונה מהאדם, והמוות ניזון מהנפש, מאיתנו, הוא אוכל אותנו. בשביל הכופרים אוכלי החזירים המוות הוא כלום ואין - המוות מת, ולכן לא קורה כאן כלום, ואילו שם הזמן רץ. אבל בשבילנו המוות הוא המצב הכי חי שיש - גן עדן. שם למטה לא קורה אף פעם כלום, ופה בעולם העליון כל האקשן. שם באדמה העולם הוא חומר מת ונוקשה, ופה הכול רוח.
\- ואלוהים ניזון מהמוות שניזון מהנפש?
\- כן, הוא יותר חי מחי, אלוהים חיים זו דרגה גבוהה יותר של חיות מהחיים. אבל בדיוק בגלל אותה דינמיקה של עלייה בדינמיות, כשאל מת הוא בדרגה רוחנית אפילו עוד יותר גבוהה. הוא עולה למקום שאנחנו בכלל לא מכירים - גן עדן של אלוהים. ואז אצלנו כאן התחיל הבלגן.
\- אבל האם מישהו דאג שהנשמה שלו באמת תעלה לשם? מכל הבנים שלו מישהו אמר קדיש?
\- מי יגיד עליו קדיש? אומרים יתגדל ויתקדש שמיה רבא - ולא מבינים שזה עליו. הדתיים בטוחים שהוא עוד חי, והחילונים שהוא מעולם לא נולד. ככה אלוהים בעצמו לא זכה שמישהו יגיד קדיש לעילוי נשמתו, והגאולה שלו נכשלה - ההתעלות המשיחית האחרונה היא זו של אלוהים עצמו. המלאכים בקבר מתנהגים כמו התולעים של אלוהים, ובניו באדמה רק רבים על הצוואה. וכשהתורה היא ציווי של רצון אחרון - ולא חלום חי - נשארת רק שאלה אחת: מי הבן הבכור?

חזירים עטרה לישנה

חלמתי שאני חי בעתיד לבוא, בעולם שכולו ארוך, עולם שכולו שבת. וכל ישראל אוכלים פירות רוחניים, שווארמה אינטלקטואלית, ומתקיימים ממאגרי ענק של הלוויתן ושור הבר, הדינוזאורים שברוב נדיבותם הקריבו את גופם, כדי שיהיה גם לנו גז רוחני וזהב חלומי שחור, ולא יצטרכו לעבוד. והסוף די ידוע מראש, מדברים כבר שנים שהיה צריך לבשל יהודים בתנור בהכנה לשבת הגדול - השבת הגדולה שבסוף העולם. ימי החול נהיים יותר ויותר נדירים, ופתאום כל יום שבת.

ודווקא באותה שבת אינסופית אני נתקע אצל החותנת. ואין לאן לברוח, אסור להתרחק בשבת מהיישוב מעבר לאלפיים אמה. והאפשרות שבעתיד הרחוק, אפילו בעוד אלפי שנים, יבנו עד לכאן לא קיימת - כי אסור לבנות בשבת. והחותנת דווקא מרוצה מאוד, והדבר הכי גרוע בה שהיא מזכירה לי את אשתי. והיא לא מבינה למה אני כזה, הרי היא לא עשתה לי כלום. ואני מסתכל עליה וחושב: חיים שלמים, חיים שלמים. ולאשתי אין טיפת סבלנות, היא כל הזמן מתלוננת: איזו שבת ארוכה שתצא לי הנשמה. והיא כל הזמן חייבת שכל הדברים שלנו יהיו במזוודות למטה, שברגע ששבת תצא יהיה אפשר לצאת. ואני אומר לה: די עם זה, זה הכנה מקודש לחול! והיא אומרת לי: אבל לא יהיה עוד חול. לא הבנת? לא יהיה עוד יום ראשון! וכבר קוראים לנו לעוד ארוחה. והמשפחה שלה הם שמנים ענקיים, אבל הם אפילו לא חזירים, הם פשוט אוכלים כמו בצבא: החותנת בראש השולחן ועושה טרור לכולם, ארוחות אינסופיות ואסור לקום לרגע, העולם יתמוטט, והיא צועקת: חת שתיים שלוש אכול, חת שתיים שלוש אכול.

וסופסוף נגמרת הארוחה, ואני הולך לנוח קצת לפני הארוחה הבאה, ועכשיו אשתי באה: במה חטאתי? התחתנתי עם חזיר. אתה מבייש אותי לפני המשפחה שלי, אני מתביישת בך בכל מקום שאתה הולך.
\- גבירתי, זה שאת מחטטת באף עם סכין ומזלג לא הופך את זה למנומס. עוד מעט אני אמצא סכין ומזלג בשירותים!
\- מה פתאום.
\- ביהדות, אסור לאכול חזיר, אבל מותר להיות חזיר. אי אפשר לאסור עליך להיות חזיר. אם השם ברא אותך חזיר? החידוש הגדול של היהדות היה שלא החומר והגוף הוא החשוב אלא האופן: לא לאכול חזיר בסכו"ם מנומס כמו הגויים, אלא לאכול כמו חזיר, כלומר להיות חזיר שאוכל כשר.
והיא מסתכלת עלי בכאב: הפכת את החזיר לעיקר האמונה! והבן הקטן, שכבר נהיה גדול מאוד, הוא בוודאי התינוק השמן בעולם, אני לא מבין איך העור הוורוד שלו לא מתפוצץ, הוא כבר מזמן הפך לכדור. ובכן, התינוק הזה מרשה לעצמו פתאום להתערב:
אתם באמת חושבים שאסור לאכול חזיר? נכון שכתוב בכל תורת הנסתר שאין שום דרך להעלות ניצוצות שנפלו בתוך חזיר, כי הוא בשלושת הקליפות הטמאות שאין מהם חזרה, ולכן אין לו היתר לעולם, גם לא אחרי שחיטה כשרה. אבל בואו אני אגלה לכם פטנט איך ניתן לאכול חזיר - ולתקן אותו.
\- איך?
\- בשואה - אפשר היה לתקן חזירים! יש תקופות כאלה, של השמדת הנפש ופיקוח הנפש, שבהן יש פריצה בכל העולמות, וניתן לתקן חזירים, ואפילו: מצווה לאכול חזיר. מציאות שהמצווה הכי גדולה היא לאכול חזיר - שמירת הנפש היהודית. עולם של קידוש השם. החזיר הקדוש! במחנות אמא שמרה לנו אותו כל השבוע שיהיה בשר לשולחן שבת. אתה יודע מה מברכים על שניצל חזיר?
ואני נחנק: אתה, היית במחנות? עם אמא? מתי זה קרה? ואני מסתכל על אשתי: יש משהו שלא סיפרת לי? והיא אומרת: אני לא יודעת על איזו שואה הוא מדבר! ואני מתרגז: תתבייש לך, יש רק שני דברים בעולם כולו שאסור לצחוק עליהם. אוכל ושניצל. נמשיך את זה מיד אחרי האוכל ועכשיו בוא, יש עוד ארוחה, אני כבר שומע את הצעקות מלמטה.

והינוקא הגאון שלי, ראשית גדילת גאולתנו, אומר על השולחן דבר תורה: יהודי אוכל לא מתוך חלילה תאווה או אפילו אהבה אל האוכל, אלא בקדושה. הוא שואף להגיע לאכילה טהורה, שהוא כבר לא יכול יותר, והוא עוד ממשיך, אין טיפת מקום, והוא עוד, ממשיך. אכילה לשם אכילה, במסירות נפש. ואז זו האכילה הגבוהה ביותר, ללא הנאות זרות, כמו שאלוהים אוכל את הקורבנות, כל יום, תמיד אותו דבר, למרות שהוא כבר מלא, למרות שכבר נמאס נמאס. כי יהודי אוכל עם העיניים, אכילה זה דבר רוחני, זה לא הנפש הבהמית שאוכלת, זה... תגידו, יש עוד שניצל? ואני רואה שהוא כבר מלא לגמרי, שכל ביס קשה לו כקריעת ים סוף, הצלחת שלפניו כמעט ריקה, נשארה בה רק חתיכונת קטנה. ואני רואה שהוא עומד להתפוצץ ואומר לו: תיזהר. ואמא שלו מתחננת אליו שלא ייגע בזה. אבל הוא חייב לאכול הכול עד הגרגיר אחרון. והוורידים יוצאים, הצוואר, משפריץ דם כל השולחן, ומהגרון שלו מתפרץ לשם יחוד קודשא - למות על קידוש השם.

מגיע לי מזל טוב

חלמתי שאני יוצא מתוך החלום, מסנוור ובוכה והלום מהעולם. חבל שהלידה מתבזבזת על תינוקות. כמו שהזיקנה מתבזבזת על זקנים - והילדוּת על ילדים. אם יהודים היו נולדים ישר אחרי הבר מצווה יכולנו לתת דת לתינוקות, להחליף את שני השדיים - בשני לוחות הברית: לא תצרח, לא תנגב, לא חמוד, לא תענה את אביך ואת אמך, אנוכי אשר הוצאתיך, לא תעשה לך כל בובה, שמור את יום השינה לקדשו, לא תישא את קולך לשווא. ואז יהודים היו נמשכים ישירות לתורה - בלי התחליף חלב שעובר דרך האישה, ויצר הטוב לא היה צריך להתכסות ביצר הרע. אבל כיום אפילו המשיח יוולד חילוני ועירום. ואני מחזיק את היצור הצורח והאדום - הגיע הזמן להחזיר את העולם לתוך החלום.

מהזוהר הקדוש - לעלטה הקדושה

חלמתי שהבנתי שהזוהר רימה אותי. לתקן את הגלות והשכינה דרך היחסים עם אשתי? גאולה דרך האישה - איזה מין רעיון! רק הילד, הוא הסיכוי, הוא העתיד. ודרך הקשר עם הבן אני כבר אתקן את הקשר בין הקב"ה וישראל. בני בכורי ישראל. כן, בושה שאנשים שולחים את הילדים לישיבה. אני אלמד אותו תורה כמו שהייתי רוצה שהיו מלמדים אותי תורה - משמיים. ועם האישה זה כמו לנסות לתקן את הסטרא אחרא, איזה טיפש הייתי. ואני מתחיל לשקוע בזכרונות נעורים, איך האדמו"ר אמר שאנחנו דור אבוד, אבל אנחנו יכולים לגדל דור חדש, דור שימשיך את מה שהגרמנים קטעו בשואה. היינו על סף - והאדמו"ר לא רצה לומר על סף מה. והוא הוציא החוצה את ההורים ודיבר לנערים: אל תשכחו שהמחשב הראשון ואושוויץ נולדו באותה שנה, השנה שבה הגרש"ש מת. ואם משווים את רמת הפעילות הרוחנית במחצית השנייה של המאה העשרים למחצית הראשונה - מתחשק לבכות. איזה ניצחון עצום של הסטרא אחרא! פשוט יובל שנים אבודות. מה שלא הרגה השואה הרגה המדינה ומה שלא הרגה המדינה - אני הרגתי. אבל אתם עוד תראו שיבוא דור חדש. דור שמדבר עם מלאכים ומלטף את חיות הקודש. לוקח את הצדיקים בגן עדן לטיול - עם רצועה! סוחט דמעות מענני הכבוד, מפיק חשמל מהשרפים, ותופס את הנחש בזנב, לא מפחד, קושר אותו סביב הצוואר, לא מפחד, ומרעיב אותו, מרעיב אותו, עושה ממנו חוט ארוך ארוך. ארבע כנפות הציצית יתחילו פתאום לנפנף, וילדים ייאלצו לקשור את עצמם בציציות לאדמה כדי לא לעוף ולהיעלם בשמים, חתנים טריים יעופו עם הטלית כמו סופרמן, ונערי בר מצווה יצליפו עם התפילין כמו קאובויז בעדר שועט של פרות אדומות. זה לא יהיה עוד דור שלומד תורה, אלא שהתורה לומדת אותו. הגויים עוד יתחננו שנחזור מהשמים. הם יבנו טלסקופים ענקיים כדי לנסות ולהציץ בטיפה קטנה מהאור שלנו. אבל כל מה שהם יצליחו לראות יהיה דרך חור המנעול. אנחנו נהיה המקום האחרון בעולם שיש בו סודות. האחרון בעולם! - הוא סיים בצעקה. הוא כנראה ציפה שנאמר משהו. שנגיב. משהו. השתררה דממה מביכה. לא העזתי לנשום. ולא ידעתי אם לומר, או לא לומר, לומר? לא לומר? ואז הוא הסתכל עלינו אחד אחד ואמר: חבורה של מפגרים.

אין לה מנחם

חלמתי שאני מרמה את אשתי בעזרת הילד, ואני אומר לו כשהוא נולד: אל תספר לה שאתה המשיח. אתה תהיה המשיח, אם רק לא תספר לה. וכשאשתי לא שומעת אני קורא לו: משיח חמוד שלי. ומנסה ללמד אותו את שם מ"ב אותיות הקדוש של אלוהים לפי הקבלה, שזו תהיה המילה הראשונה שלו. הקריאה אבא זו רק ההתחלה של אבגיתצקרעשטננגדיכשבטרצתגחקבטנעיגלפזקשקוצי... וכשאשתי נרדמת מרוב עייפות אני מקריא לו בלילות זוהר לעריסה, כי אומרים שדו-לשוניות מפתחת את המוח: ארמית כשפה ראשונה. מי יודע מה יצא מראש שגדל ככה? ככה נוכל להמציא את החלום היהודי מחדש. גאולה בשיטה הביתית: עשה זאת בעצמך.

וכל בוקר הינוקא נותן לי במתנה קקי טרי על הבוקר, ואני נזכר בדברי הגמרא שהדרך לדעת האם משיח הוא אמת או שקר היא לבחון האם הוא "מריח" ודן - ואני מתרגש. הנה, הנבואה מתגשמת. ואני מחביא את החיתולים בארון הספרים שאשתי לא תראה, הרי הקקי של המשיח בוודאי יותר קדוש מדברי התורה שלי, יש בו בטח סודות עליונים, שהתחתונים עוד לא יכולים לקבל, ולכן שומרים אותו בטיטולים. בעתיד זה עוד יהיה בושם מיוחד, שכיום אנחנו עוד לא מוכנים לרוחניות שלו, ולכן זה מריח לנו כמו קקי. ואני גם מבין היטב שאין משיח ללא חמור. אז אני עושה דיאטת עשבים ומתאמן בלעשות גללים של חמור, גונב את העגילים הענקיים של אשתי כדי להאריך אוזניים, מתאמן בנעירות מול המראה, ובכלל נהיה מטומטם באופן כללי. ואני שואל אותו: מה עושה חמור? אי אה. מה עושה משיח? והוא פורץ בבכי. בדיוק כמו רשב"י ברגעי השיא של הזוהר הקדוש. איזו נשמה, איזה מלאך.

ואשתי עושה הכול כדי לדכא אותי. היא חוזרת מטיפת חלב ומבשרת לי ביובש: כל הגמרא שלימדתי אותו לפני השינה - והיקף הראש שלו עלה רק בסנטימטר אחד. גרוע מזה, היא מנסה להרעיל את המשיח עם כל מיני ספרי ילדים של כופרים וגויים. ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב. ואני לא מוותר לאשתי: משלי שועלים מעובדים למשלי שטריימלים, כיפה אדומה היא עכשיו כיפה שחורה, והזאב הרע הוא שטריימל, שבנות ילמדו לא לחשוק בשטריימל. והכי אני גאה בעיבוד שלי למעשה בחמישה בלונים, שנקרא עכשיו מעשה בחמישה רבנים, אחרי שהוספתי לבלונים פאות וזקן. אנא בצלאל אל תצטער, נביא לך אדמו"ר אחר. לא נורא אהרון, זה סופו של כל גאון. ואני מרגיש איך הילד חווה התעלות כל פעם בסוף כשהגאון האדום עולה לשמים.

ולכל מקום אני לוקח את הילד כמו חמור במנשא על הגב. ואשתי אומרת: תן לו ללכת בעצמו, תן לו לזחול. - מה? אשתי מנסה להפוך את הילד לנחש! ואשתי שכבר יודעת קצת עם מי יש לה עסק אומרת לי: כן, כי נחש זה בגימטריא משיח. ואני בהלם. מאיפה היא יודעת? מה, כבר מרגישים עליו? או שכוחות הסטרא אחרא שוב מנסים להחמיץ את הגאולה? השטן! מי סיפר לה? ואני אוכל את עצמי כל אחר הצהריים: או ש... או ש... ומסתכל חסר אונים איך היא עושה איתו את כל השטויות שלה של תינוקים, והם צוחקים צוחקים צוחקים. שייהנו, זו הפעם האחרונה שלהם.

ואני בוכה באמצע הלילה ומעיר אותו, והוא בא אליי למיטה - זוחל אל מרגלותי בחושך. ובשקט מוחלט, שאשתי לא תתעורר מחלומה, אני לוקח אותו על הגב, והוא רוכב עלי לתוך העיר העתיקה - טבור העולם. ואנחנו עולים יחדיו אל ראש ההר, לחושך המוחלט, ואני שואל: אתה סיפרת לאמא?

יזכור

חלמתי שמעמידים אותי בפני בחירה אכזרית: או שאין אלוהים, או שאין תורה. ואני בוחר בתורה. ובלילה אני שומע בכי נורא מתוך האדמה. ואני עוצם את האוזניים וזה נכנס לי דרך העיניים, ואני עוצם את העיניים אבל העיניים שלי כבר עצומות.

ואני מבין שלפחות את התורה צריך לשמור עכשיו טוב טוב שלא יקרה לה מה שקרה לאלוהים. ואני כותב תוכנית לימודים חשאית ללימוד תורה, כך שלא יוכלו לפגוע בה, עכשיו שאין מי שייגן עליה. וסוף סוף נולד לי בן. ומהתחלה הילד יוצא דופן, נולד בניתוח קיסרי, כמו שרמוז בזוהר על הגאולה, שהנחש של הדוקטורים צריך לפתוח את רחם האיילה. ומה שהכי טוב זה שהאבא מקבל את התינוק והאמא נשארת מורדמת בחדר ניתוח. זו ההזדמנות שלי. ואני לוחש לו כמה דברים על האוזן, ואני יודע שהיום הוא נולד. והתינוק מחזיק אצבע אחת שלי בחמש אצבעות שלו, ואני מנענע את היד ואומר לו: נעים לעשות אתך עסקים.

אבל לאשתי אין אלוהים. ושבת אחת כשהילד כבר גדל, אנחנו מתארחים עם כל המשפחה. ואשתי משתגעת ומתחילה לצעוק בקולי קולות. והיא צועקת בקולות אימים שההורים שלה ישמעו: המשוגע הזה מלמד את הילד מגיל 0 זוהר, בלילה קורא לו ספר בארמית. ואני מתמלא בזיעה קרה וצועק בחזרה בקול רם שישמעו: זה לא זוהר זה גמרא, את מתבלבלת, את לא יודעת כלום, מצחיקה. והיא צועקת: אני כן יודעת, זה הזוהר הקדוש. זה כתוב עליו באותיות של זהב. מתחשק לי לרצוח אותה. וכולם מתחילים להסתכל עליי במבטים משונים. ואני מרגיש שמרחיקים ממני את הילד. שולחים אותו לפה. שולחים אותי לשם. ואני מסתכל עליו מתרחק, ואומר: אתה לא תשכח?

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>לידה - אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/leda.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

לידה

מאת:

(מקור)

קורס הכנה ללידה

חלמתי שאני חי בחושך. לא יודע שיש משהו שהוא לא חושך, או שיש לו חוץ במרחב או בזמן. חושך חי, שאפשר למשש, ממש לשחות, וימש חושך. ואשתי מעירה אותי מתוך ליבת החושך: תיקח את כל הספרים ה-"קדושים" שלך ותצא עכשיו החוצה. מצידי תישן ברחוב.
- מה באמצע הלילה.
- אני אשבור לך את המחשב. אני יודעת, רק מהמחשב הקדוש שלך אכפת לך.
והיא תופסת לי אותו ומחזיקה מחוץ לחלון ואומרת: אני עוזבת.
- שקט השכנים יראו.
- אחת, שתיים, ש... אתה יודע שאני מסוגלת.
ואני מוותר על הכול: אני מאמין לך! וחוזר לישון כמו מת.
- המחשב שאתה אוהב יותר ממני, אהבת חייך. אפילו אותו אתה לא באמת אוהב, אלא רק נמשך אליו. כמו חולה, כמו שרק אתה מטורף על דברים.
- אז תזרקי אותי איתו. כל הספרים והצעצועים שקנינו לבן שלנו, דווקא עכשיו רגע לפני, למה חזרנו אחורה? כמה שמנסים לצאת איתך מהמעגל, הכול בעיגולים, יום חלום - ויום גיהנום, לילה מלאכית בסדינים - ולילה לִילית בתחתונים, מושכת - ונושכת. היועץ היה קופץ מהחלון.
ואני מתחבק עם הכרית מתחת לשמיכה בלהט ולא רוצה לדעת. ואני חולם על הלב המסכן והעלוב של אשתי, הלב המעוך, המכוער, מעורר הרחמים, מלא בהורמונים ובדאגות ובנקמות ובכאב. לב דחוי ודפוק כזה שהאהבה לא יודעת אותו, אבל הוא הולם והולם ולא יכול להפסיק.
ופתאום היא מתחילה לזרוק את כל הדברים שנתתי לה לזבל, כל התכשיטים שקניתי לה, כל המתנות לפח. ואני קובר את הראש במיטה, ועושה את עצמי ישן. והיא לוחשת: אני פה לבד, ואתה ישן לך כאילו לא אכפת לך. הוכחת שאפשר לסמוך עליך, התמיכה שלך באשתך משהו משהו, אני שמחה שאני מעניינת אותך, אני מאושרת, אתה אוהב אותי, וכו' וכו' עד שאני נרדם. ופתאום אני מרגיש שקט, לא יכול להיות, ואני מתעורר מהשקט. ואני רואה שהיא שוכבת במיטה עם עיניים פקוחות, פה פעור, והיא לא נושמת. ואני צוחק: שוב פעם את עושה את עצמך מתה?

מדוע נכחדו הדינוזאורים

חלמתי שאני דבר עצום! אבל אני לא יודע אם אני איזה דינוזאור, או שאני השלב הבא. אז מה אם אני לומד בשחור? הרי גם לדינוזאורים הייתה דת שהם קיבלו מהשמים, תורה שלמה של דינוזאורים, שכל מה שנשאר ממנה זה שלוש מילים סתומות בפרשת בראשית: "ואת התנינים הגדולים". ויש גם שמועות על איזה חטא נורא - "חטא הדינוזאורים". ואשתי הדינוזאורית מביאה לי שקיבלנו הזמנה זוגית לתיבת נוח - "שיט על המבול", והיא אומרת: איזה אסון נורא! רציתי קצת מזמנו היקר והקדוש של בעלי. למה אנחנו אף פעם לא יוצאים? אין כסף אין כסף - ועכשיו זה בחינם. כל הזוגות האחרים, כל החיות יהיו שם. ואתה רובץ לי בתוך הזבל הקדוש הזה שלך, לא פלא שאתה, אני לא מתפלאת, וזה גם לא היה מפליא אותי בכלל לגלות... והיא ממשיכה עוד ועוד - האישה הזאת מסוגלת להוריד גשם מהתקרה - ואני אומר: מתי כבר המבול הזה?

ובימים הבאים היא מתנהגת כאילו הכול בסדר, אבל אני מרגיש שמשהו מאוד לא בסדר. ואנחנו עומדים לצאת לאירוע הזה שלה של ה"מבול", ואני רואה שכמו תמיד היא ארזה את כל הבית, והיא מתרגזת: אני אני אני. למה הכול נופל עליי. ואתה יושב לך שם כמו פרימדון עם המחשב הסודי. אם אתה לא לומד - תלך לעבוד. ואם אתה לא עובד - תלך ללמוד. ואני מתרגז: כן, כי אני לא עושה כלום, ומי עושה את כל הכוונות לדרך, את? את רוצה שנצא בלי כוונות? אבל למה הכול ברגע האחרון, אתה חייב לקלקל, למה תמיד להוציא ת'מיץ, למה תמיד את, למה להוציא את הנשמה, למה תמיד אני? והתינוק הענק שלנו מתעורר, נכנס לנו לחדר השינה, וצועק בדינוזאורית: שקט. למה תמיד לריב? הרי אתם בכלל לא מדברים אחד אל השני. ואני ואשתי מחליפים מבטים.
- אוי, אתה עוד קטן, זו לא מריבה.
- אתה לא מבין, זו תפילה.
- נכון? תפילה בחברותא.
- בדיוק. זה הדבר הכי קרוב שמותר לנו בעולם הזה לתפילה בזוגות - כמו בקבר.
- הכוונה לעולם הבא.
- של הדינוזאורים.
- ששם עזרת הנשים מחוברת לעזרת הגברים.
- כבר לא יודעים מי זה מי.
- וגר זאב עם כבשה.
- וכבש עם זאבה.
- ואז כל היצורים ביחד, מהנעלה ביותר ועד הנחות ביותר, כל המינים -
- כולל שני המינים -
- כולם מתערבבים בחומר חלומי אחד טהור, שחור, מלא אנרגיה, נסתר, יקר, קבור, עמוק...
- זהב שחור.
- מתאחדים עם כל אבות אבותינו הקדושים...
- בשואת הדינוזאורים.

והילד המום לגמרי מההצגה, אבל אני המום עוד יותר. מאיפה אשתי הדינוזאורית יודעת מה עובר לי בראש? ואפילו אם היא קוראת מחשבות - שהיא בכלל תבין על מה מדובר? אני יכול לראות שהיא קראה בסתר בספרים שמוסתרים מאחורי הארון. ועדיין... ואני נבהל: את רואה איזה חיוור, את מפחידה את הקטן! הוא חושב שאת צועקת עליו.
- גם עכשיו אתה משתמש בילד נגדי? לא יעזור לך, לא לוקחים אותו, הוא נשאר פה במיטה.
- למה לא? נחביא אותו בחזרה בבטן.
- בבטן? אני יודעת מה עובר לך בראש.
- לא נכון, את טועה, זה לא מה שעובר לי בראש.
- זה בדיוק מה שעובר לך בראש. אני עוד אוכיח לך.
- את לא יודעת כמה שאת טועה.
- אני יודעת. כתוב שיש מקומות לזוג, שניים בלבד. מה לא מובן לך במילה שניים?
ואני מסתכל לה בעיניים ורואה את דמעות התנינים הגדולים. ואני מבין שהיא יודעת, שנינו יודעים עכשיו מה מסתתר מאחורי המילים המכובסות. ברגע זה דנו את הילד למוות בטביעה, בפניו, בלי שיכולנו לומר דבר.

- תזמין מונית.
- יש לך מושג כמה יעלו מוניות לסחוב שני דינוזאורים? זה בסה"כ 20 דקות הליכה מהירה עד לאוטובוס.
והיא הולכת 2 דקות ומתנשפת ועוצרת: למה כל הזמן בעלייה? כרגיל טעית בדרך. אני בטוחה שיש דרך בירידה.
- איך אפשר להגיע לראש ההר בירידה?
- ממתי הפלגה יוצאת מראש הר? כרגיל טעית בדרך. ואחר כך מתפלא שיש לי בטן מלאה. נשבר לי הגב.
והיא מתיישבת לי על הספסל עם המזוודות. טרוריסטית! דווקא כש, תמיד ברגעים הכי ארררר.
- לא אכפת לי.
- נפסיד את התיבה. התיבה לא תחכה לנו!
- לא אכפת לי.
- זה לא הזמן עכשיו!
- זה אף פעם לא הזמן. מה אתה חושב, שיש שם מקום לדינוזאור כמוך?
- אין זמן לשטויות שלך.
ואני משאיר את האישה מאחור ורץ לבד אל בטן התיבה, שובר את כל הרחובות ברגלי הדינוזאור שלי, ואני כבר יודע למה נכחדו הדינוזאורים.

השמָנה

חלמתי שיש קושיה גדולה בראשונים: למה כשמתחתנים מתחילים ומתעגלים ומעלים ומשמינים? ועונים שם גדולי האחרונים: כי כשמתחתנים השטן מתחכם - ומעביר את יצר המין ליצר האכילה. ואשתי שם שואלת: תגיד לי, אתה רוצה ללקק את זה לפני שאני מכניסה לכיור? תיזהר כי יש בפנים. חמודי, אכלת אותה, אני אתך עד לקבר. אז תחייך.

ואני מחייך ומתחיל להתחפר לתוך הקבר, במסע לבטן האדמה. רק שבאיזשהו שלב בדרך הדחוקה למטה, העולם מתהפך - לא אני! - ואני מוצא את עצמי בשמיים. ואני מסתכל על השעה ורואה שעברה שנה שלמה - אשתי תרצח אותי כשאחזור. ואני מסתכל שוב על השעה ורואה שעברה עוד שנה - מה, היא תישאר עגונה? ואני מפחד להסתכל שוב על השעה, רק אם אמות אוכל לשחרר אותה, אבל אני חייב למות ככה שהיא תדע, זה צריך להיות מספיק גדול שיגלו את זה גם שם באדמה, והבן היתום שלי - עכשיו בטח בר מצווה - סוף סוף יגיד עלי קדיש. טעות טעות טעות - להגיע לגן עדן בלי למות.

ואני רק מתקרב למלאך בפתח, פותח עליו פה כדי לצעוק - והוא נמלט על נפשו. מה קורה פה? ואני נזכר בכתבי האדמו"ר: "בעולם הזה הנפש היא החזקה והיא המחיה את הגוף - וכשהנפש עוזבת הגוף מת. והגוף שהוא חלש צריך לאכול גופים אחרים כדי להתקיים. ואילו בעתיד לבוא המצב יתהפך. הגוף יהיה החזק והוא יחיה את הנפש, וכדי להתקיים הנפש תצטרך לאכול נפשות אחרות". ואני מגלה סביבי שבגן עדן הכול מתהפך: האדמה אוכלת את הצמחים. והצמחים אוכלים את החיות. והחיות אוכלות את בני האדם. ובני האדם אוכלים את המלאכים. והמלאכים אוכלים את אלוהים. והתרנגולות והפרות אוכלות את היהודים, שיכולים למצוא נחת רק עם החזיר, שלא נוגע ביהודים. אבל גויים הוא אוכל כמו חזיר. ובאמת גן עדן מאוכלס רק ביהודים וחזירים, והמלאכים והגויים נכחדים. והיהודים מתים מפחד מהשניצלים לשעבר - שמתו על קדושת השבת ועלו לגן עדן - ולכן הם מתחבאים על העצים, כמו קופים עם זקן.

וחזיר קדוש אחד, שהלך כל החיים במסירות נפש עצומה רק על עקבים, כי אסור לגדל חזיר בארץ ישראל, אומר לי: יהודי יקר, מה אתה עושה כאן על הקרקע? זה מסוכן! יש פה איזו תרנגולת אנטישמית שמסתובבת בחצר. בוא מהר לדיר, נהפוך אותך לחזיר, יש לך מזל אתה בטלפיים טובות, אנחנו חסידי חיות העולם. רק תתגלגל טיפה בבוץ שחור, קצת תשחה בסיר חמין, מעט נחירות לשבת, ואתה כבר חזיר למהדרין מן המהדרין.
והוא בקושי מצליח לרוץ עם העקבים הללו ומחרחר כל הזמן, ואני שואל: גם בשמים יש אנטישמיות? והחזיר הקדוש נאנח: זה לא העולם שאתה רגיל. בעולם הקודם הצומח ניזון מהדומם, והחי מהצומח, והאדם מהחי, וככה העולם הולך ומתעלה - ככה הדומם הופך בסוף לאדם. וכך גם הנפש ניזונה מהאדם, והמוות ניזון מהנפש, מאיתנו, הוא אוכל אותנו. בשביל הכופרים אוכלי החזירים המוות הוא כלום ואין - המוות מת, ולכן לא קורה כאן כלום, ואילו שם הזמן רץ. אבל בשבילנו המוות הוא המצב הכי חי שיש - גן עדן. שם למטה לא קורה אף פעם כלום, ופה בעולם העליון כל האקשן. שם באדמה העולם הוא חומר מת ונוקשה, ופה הכול רוח.
- ואלוהים ניזון מהמוות שניזון מהנפש?
- כן, הוא יותר חי מחי, אלוהים חיים זו דרגה גבוהה יותר של חיות מהחיים. אבל בדיוק בגלל אותה דינמיקה של עלייה בדינמיות, כשאל מת הוא בדרגה רוחנית אפילו עוד יותר גבוהה. הוא עולה למקום שאנחנו בכלל לא מכירים - גן עדן של אלוהים. ואז אצלנו כאן התחיל הבלגן.
- אבל האם מישהו דאג שהנשמה שלו באמת תעלה לשם? מכל הבנים שלו מישהו אמר קדיש?
- מי יגיד עליו קדיש? אומרים יתגדל ויתקדש שמיה רבא - ולא מבינים שזה עליו. הדתיים בטוחים שהוא עוד חי, והחילונים שהוא מעולם לא נולד. ככה אלוהים בעצמו לא זכה שמישהו יגיד קדיש לעילוי נשמתו, והגאולה שלו נכשלה - ההתעלות המשיחית האחרונה היא זו של אלוהים עצמו. המלאכים בקבר מתנהגים כמו התולעים של אלוהים, ובניו באדמה רק רבים על הצוואה. וכשהתורה היא ציווי של רצון אחרון - ולא חלום חי - נשארת רק שאלה אחת: מי הבן הבכור?

חזירים עטרה לישנה

חלמתי שאני חי בעתיד לבוא, בעולם שכולו ארוך, עולם שכולו שבת. וכל ישראל אוכלים פירות רוחניים, שווארמה אינטלקטואלית, ומתקיימים ממאגרי ענק של הלוויתן ושור הבר, הדינוזאורים שברוב נדיבותם הקריבו את גופם, כדי שיהיה גם לנו גז רוחני וזהב חלומי שחור, ולא יצטרכו לעבוד. והסוף די ידוע מראש, מדברים כבר שנים שהיה צריך לבשל יהודים בתנור בהכנה לשבת הגדול - השבת הגדולה שבסוף העולם. ימי החול נהיים יותר ויותר נדירים, ופתאום כל יום שבת.

ודווקא באותה שבת אינסופית אני נתקע אצל החותנת. ואין לאן לברוח, אסור להתרחק בשבת מהיישוב מעבר לאלפיים אמה. והאפשרות שבעתיד הרחוק, אפילו בעוד אלפי שנים, יבנו עד לכאן לא קיימת - כי אסור לבנות בשבת. והחותנת דווקא מרוצה מאוד, והדבר הכי גרוע בה שהיא מזכירה לי את אשתי. והיא לא מבינה למה אני כזה, הרי היא לא עשתה לי כלום. ואני מסתכל עליה וחושב: חיים שלמים, חיים שלמים. ולאשתי אין טיפת סבלנות, היא כל הזמן מתלוננת: איזו שבת ארוכה שתצא לי הנשמה. והיא כל הזמן חייבת שכל הדברים שלנו יהיו במזוודות למטה, שברגע ששבת תצא יהיה אפשר לצאת. ואני אומר לה: די עם זה, זה הכנה מקודש לחול! והיא אומרת לי: אבל לא יהיה עוד חול. לא הבנת? לא יהיה עוד יום ראשון! וכבר קוראים לנו לעוד ארוחה. והמשפחה שלה הם שמנים ענקיים, אבל הם אפילו לא חזירים, הם פשוט אוכלים כמו בצבא: החותנת בראש השולחן ועושה טרור לכולם, ארוחות אינסופיות ואסור לקום לרגע, העולם יתמוטט, והיא צועקת: חת שתיים שלוש אכול, חת שתיים שלוש אכול.

וסופסוף נגמרת הארוחה, ואני הולך לנוח קצת לפני הארוחה הבאה, ועכשיו אשתי באה: במה חטאתי? התחתנתי עם חזיר. אתה מבייש אותי לפני המשפחה שלי, אני מתביישת בך בכל מקום שאתה הולך.
- גבירתי, זה שאת מחטטת באף עם סכין ומזלג לא הופך את זה למנומס. עוד מעט אני אמצא סכין ומזלג בשירותים!
- מה פתאום.
- ביהדות, אסור לאכול חזיר, אבל מותר להיות חזיר. אי אפשר לאסור עליך להיות חזיר. אם השם ברא אותך חזיר? החידוש הגדול של היהדות היה שלא החומר והגוף הוא החשוב אלא האופן: לא לאכול חזיר בסכו"ם מנומס כמו הגויים, אלא לאכול כמו חזיר, כלומר להיות חזיר שאוכל כשר.
והיא מסתכלת עלי בכאב: הפכת את החזיר לעיקר האמונה! והבן הקטן, שכבר נהיה גדול מאוד, הוא בוודאי התינוק השמן בעולם, אני לא מבין איך העור הוורוד שלו לא מתפוצץ, הוא כבר מזמן הפך לכדור. ובכן, התינוק הזה מרשה לעצמו פתאום להתערב:
אתם באמת חושבים שאסור לאכול חזיר? נכון שכתוב בכל תורת הנסתר שאין שום דרך להעלות ניצוצות שנפלו בתוך חזיר, כי הוא בשלושת הקליפות הטמאות שאין מהם חזרה, ולכן אין לו היתר לעולם, גם לא אחרי שחיטה כשרה. אבל בואו אני אגלה לכם פטנט איך ניתן לאכול חזיר - ולתקן אותו.
- איך?
- בשואה - אפשר היה לתקן חזירים! יש תקופות כאלה, של השמדת הנפש ופיקוח הנפש, שבהן יש פריצה בכל העולמות, וניתן לתקן חזירים, ואפילו: מצווה לאכול חזיר. מציאות שהמצווה הכי גדולה היא לאכול חזיר - שמירת הנפש היהודית. עולם של קידוש השם. החזיר הקדוש! במחנות אמא שמרה לנו אותו כל השבוע שיהיה בשר לשולחן שבת. אתה יודע מה מברכים על שניצל חזיר?
ואני נחנק: אתה, היית במחנות? עם אמא? מתי זה קרה? ואני מסתכל על אשתי: יש משהו שלא סיפרת לי? והיא אומרת: אני לא יודעת על איזו שואה הוא מדבר! ואני מתרגז: תתבייש לך, יש רק שני דברים בעולם כולו שאסור לצחוק עליהם. אוכל ושניצל. נמשיך את זה מיד אחרי האוכל ועכשיו בוא, יש עוד ארוחה, אני כבר שומע את הצעקות מלמטה.

והינוקא הגאון שלי, ראשית גדילת גאולתנו, אומר על השולחן דבר תורה: יהודי אוכל לא מתוך חלילה תאווה או אפילו אהבה אל האוכל, אלא בקדושה. הוא שואף להגיע לאכילה טהורה, שהוא כבר לא יכול יותר, והוא עוד ממשיך, אין טיפת מקום, והוא עוד, ממשיך. אכילה לשם אכילה, במסירות נפש. ואז זו האכילה הגבוהה ביותר, ללא הנאות זרות, כמו שאלוהים אוכל את הקורבנות, כל יום, תמיד אותו דבר, למרות שהוא כבר מלא, למרות שכבר נמאס נמאס. כי יהודי אוכל עם העיניים, אכילה זה דבר רוחני, זה לא הנפש הבהמית שאוכלת, זה... תגידו, יש עוד שניצל? ואני רואה שהוא כבר מלא לגמרי, שכל ביס קשה לו כקריעת ים סוף, הצלחת שלפניו כמעט ריקה, נשארה בה רק חתיכונת קטנה. ואני רואה שהוא עומד להתפוצץ ואומר לו: תיזהר. ואמא שלו מתחננת אליו שלא ייגע בזה. אבל הוא חייב לאכול הכול עד הגרגיר אחרון. והוורידים יוצאים, הצוואר, משפריץ דם כל השולחן, ומהגרון שלו מתפרץ לשם יחוד קודשא - למות על קידוש השם.

מגיע לי מזל טוב

חלמתי שאני יוצא מתוך החלום, מסנוור ובוכה והלום מהעולם. חבל שהלידה מתבזבזת על תינוקות. כמו שהזיקנה מתבזבזת על זקנים - והילדוּת על ילדים. אם יהודים היו נולדים ישר אחרי הבר מצווה יכולנו לתת דת לתינוקות, להחליף את שני השדיים - בשני לוחות הברית: לא תצרח, לא תנגב, לא חמוד, לא תענה את אביך ואת אמך, אנוכי אשר הוצאתיך, לא תעשה לך כל בובה, שמור את יום השינה לקדשו, לא תישא את קולך לשווא. ואז יהודים היו נמשכים ישירות לתורה - בלי התחליף חלב שעובר דרך האישה, ויצר הטוב לא היה צריך להתכסות ביצר הרע. אבל כיום אפילו המשיח יוולד חילוני ועירום. ואני מחזיק את היצור הצורח והאדום - הגיע הזמן להחזיר את העולם לתוך החלום.

מהזוהר הקדוש - לעלטה הקדושה

חלמתי שהבנתי שהזוהר רימה אותי. לתקן את הגלות והשכינה דרך היחסים עם אשתי? גאולה דרך האישה - איזה מין רעיון! רק הילד, הוא הסיכוי, הוא העתיד. ודרך הקשר עם הבן אני כבר אתקן את הקשר בין הקב"ה וישראל. בני בכורי ישראל. כן, בושה שאנשים שולחים את הילדים לישיבה. אני אלמד אותו תורה כמו שהייתי רוצה שהיו מלמדים אותי תורה - משמיים. ועם האישה זה כמו לנסות לתקן את הסטרא אחרא, איזה טיפש הייתי. ואני מתחיל לשקוע בזכרונות נעורים, איך האדמו"ר אמר שאנחנו דור אבוד, אבל אנחנו יכולים לגדל דור חדש, דור שימשיך את מה שהגרמנים קטעו בשואה. היינו על סף - והאדמו"ר לא רצה לומר על סף מה. והוא הוציא החוצה את ההורים ודיבר לנערים: אל תשכחו שהמחשב הראשון ואושוויץ נולדו באותה שנה, השנה שבה הגרש"ש מת. ואם משווים את רמת הפעילות הרוחנית במחצית השנייה של המאה העשרים למחצית הראשונה - מתחשק לבכות. איזה ניצחון עצום של הסטרא אחרא! פשוט יובל שנים אבודות. מה שלא הרגה השואה הרגה המדינה ומה שלא הרגה המדינה - אני הרגתי. אבל אתם עוד תראו שיבוא דור חדש. דור שמדבר עם מלאכים ומלטף את חיות הקודש. לוקח את הצדיקים בגן עדן לטיול - עם רצועה! סוחט דמעות מענני הכבוד, מפיק חשמל מהשרפים, ותופס את הנחש בזנב, לא מפחד, קושר אותו סביב הצוואר, לא מפחד, ומרעיב אותו, מרעיב אותו, עושה ממנו חוט ארוך ארוך. ארבע כנפות הציצית יתחילו פתאום לנפנף, וילדים ייאלצו לקשור את עצמם בציציות לאדמה כדי לא לעוף ולהיעלם בשמים, חתנים טריים יעופו עם הטלית כמו סופרמן, ונערי בר מצווה יצליפו עם התפילין כמו קאובויז בעדר שועט של פרות אדומות. זה לא יהיה עוד דור שלומד תורה, אלא שהתורה לומדת אותו. הגויים עוד יתחננו שנחזור מהשמים. הם יבנו טלסקופים ענקיים כדי לנסות ולהציץ בטיפה קטנה מהאור שלנו. אבל כל מה שהם יצליחו לראות יהיה דרך חור המנעול. אנחנו נהיה המקום האחרון בעולם שיש בו סודות. האחרון בעולם! - הוא סיים בצעקה. הוא כנראה ציפה שנאמר משהו. שנגיב. משהו. השתררה דממה מביכה. לא העזתי לנשום. ולא ידעתי אם לומר, או לא לומר, לומר? לא לומר? ואז הוא הסתכל עלינו אחד אחד ואמר: חבורה של מפגרים.

אין לה מנחם

חלמתי שאני מרמה את אשתי בעזרת הילד, ואני אומר לו כשהוא נולד: אל תספר לה שאתה המשיח. אתה תהיה המשיח, אם רק לא תספר לה. וכשאשתי לא שומעת אני קורא לו: משיח חמוד שלי. ומנסה ללמד אותו את שם מ"ב אותיות הקדוש של אלוהים לפי הקבלה, שזו תהיה המילה הראשונה שלו. הקריאה אבא זו רק ההתחלה של אבגיתצקרעשטננגדיכשבטרצתגחקבטנעיגלפזקשקוצי… וכשאשתי נרדמת מרוב עייפות אני מקריא לו בלילות זוהר לעריסה, כי אומרים שדו-לשוניות מפתחת את המוח: ארמית כשפה ראשונה. מי יודע מה יצא מראש שגדל ככה? ככה נוכל להמציא את החלום היהודי מחדש. גאולה בשיטה הביתית: עשה זאת בעצמך.

וכל בוקר הינוקא נותן לי במתנה קקי טרי על הבוקר, ואני נזכר בדברי הגמרא שהדרך לדעת האם משיח הוא אמת או שקר היא לבחון האם הוא "מריח" ודן - ואני מתרגש. הנה, הנבואה מתגשמת. ואני מחביא את החיתולים בארון הספרים שאשתי לא תראה, הרי הקקי של המשיח בוודאי יותר קדוש מדברי התורה שלי, יש בו בטח סודות עליונים, שהתחתונים עוד לא יכולים לקבל, ולכן שומרים אותו בטיטולים. בעתיד זה עוד יהיה בושם מיוחד, שכיום אנחנו עוד לא מוכנים לרוחניות שלו, ולכן זה מריח לנו כמו קקי. ואני גם מבין היטב שאין משיח ללא חמור. אז אני עושה דיאטת עשבים ומתאמן בלעשות גללים של חמור, גונב את העגילים הענקיים של אשתי כדי להאריך אוזניים, מתאמן בנעירות מול המראה, ובכלל נהיה מטומטם באופן כללי. ואני שואל אותו: מה עושה חמור? אי אה. מה עושה משיח? והוא פורץ בבכי. בדיוק כמו רשב"י ברגעי השיא של הזוהר הקדוש. איזו נשמה, איזה מלאך.

ואשתי עושה הכול כדי לדכא אותי. היא חוזרת מטיפת חלב ומבשרת לי ביובש: כל הגמרא שלימדתי אותו לפני השינה - והיקף הראש שלו עלה רק בסנטימטר אחד. גרוע מזה, היא מנסה להרעיל את המשיח עם כל מיני ספרי ילדים של כופרים וגויים. ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב. ואני לא מוותר לאשתי: משלי שועלים מעובדים למשלי שטריימלים, כיפה אדומה היא עכשיו כיפה שחורה, והזאב הרע הוא שטריימל, שבנות ילמדו לא לחשוק בשטריימל. והכי אני גאה בעיבוד שלי למעשה בחמישה בלונים, שנקרא עכשיו מעשה בחמישה רבנים, אחרי שהוספתי לבלונים פאות וזקן. אנא בצלאל אל תצטער, נביא לך אדמו"ר אחר. לא נורא אהרון, זה סופו של כל גאון. ואני מרגיש איך הילד חווה התעלות כל פעם בסוף כשהגאון האדום עולה לשמים.

ולכל מקום אני לוקח את הילד כמו חמור במנשא על הגב. ואשתי אומרת: תן לו ללכת בעצמו, תן לו לזחול. - מה? אשתי מנסה להפוך את הילד לנחש! ואשתי שכבר יודעת קצת עם מי יש לה עסק אומרת לי: כן, כי נחש זה בגימטריא משיח. ואני בהלם. מאיפה היא יודעת? מה, כבר מרגישים עליו? או שכוחות הסטרא אחרא שוב מנסים להחמיץ את הגאולה? השטן! מי סיפר לה? ואני אוכל את עצמי כל אחר הצהריים: או ש... או ש... ומסתכל חסר אונים איך היא עושה איתו את כל השטויות שלה של תינוקים, והם צוחקים צוחקים צוחקים. שייהנו, זו הפעם האחרונה שלהם.

ואני בוכה באמצע הלילה ומעיר אותו, והוא בא אליי למיטה - זוחל אל מרגלותי בחושך. ובשקט מוחלט, שאשתי לא תתעורר מחלומה, אני לוקח אותו על הגב, והוא רוכב עלי לתוך העיר העתיקה - טבור העולם. ואנחנו עולים יחדיו אל ראש ההר, לחושך המוחלט, ואני שואל: אתה סיפרת לאמא?

יזכור

חלמתי שמעמידים אותי בפני בחירה אכזרית: או שאין אלוהים, או שאין תורה. ואני בוחר בתורה. ובלילה אני שומע בכי נורא מתוך האדמה. ואני עוצם את האוזניים וזה נכנס לי דרך העיניים, ואני עוצם את העיניים אבל העיניים שלי כבר עצומות.

ואני מבין שלפחות את התורה צריך לשמור עכשיו טוב טוב שלא יקרה לה מה שקרה לאלוהים. ואני כותב תוכנית לימודים חשאית ללימוד תורה, כך שלא יוכלו לפגוע בה, עכשיו שאין מי שייגן עליה. וסוף סוף נולד לי בן. ומהתחלה הילד יוצא דופן, נולד בניתוח קיסרי, כמו שרמוז בזוהר על הגאולה, שהנחש של הדוקטורים צריך לפתוח את רחם האיילה. ומה שהכי טוב זה שהאבא מקבל את התינוק והאמא נשארת מורדמת בחדר ניתוח. זו ההזדמנות שלי. ואני לוחש לו כמה דברים על האוזן, ואני יודע שהיום הוא נולד. והתינוק מחזיק אצבע אחת שלי בחמש אצבעות שלו, ואני מנענע את היד ואומר לו: נעים לעשות אתך עסקים.

אבל לאשתי אין אלוהים. ושבת אחת כשהילד כבר גדל, אנחנו מתארחים עם כל המשפחה. ואשתי משתגעת ומתחילה לצעוק בקולי קולות. והיא צועקת בקולות אימים שההורים שלה ישמעו: המשוגע הזה מלמד את הילד מגיל 0 זוהר, בלילה קורא לו ספר בארמית. ואני מתמלא בזיעה קרה וצועק בחזרה בקול רם שישמעו: זה לא זוהר זה גמרא, את מתבלבלת, את לא יודעת כלום, מצחיקה. והיא צועקת: אני כן יודעת, זה הזוהר הקדוש. זה כתוב עליו באותיות של זהב. מתחשק לי לרצוח אותה. וכולם מתחילים להסתכל עליי במבטים משונים. ואני מרגיש שמרחיקים ממני את הילד. שולחים אותו לפה. שולחים אותי לשם. ואני מסתכל עליו מתרחק, ואומר: אתה לא תשכח?

לפרק הבא

הטרילוגיה