domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהי גבריות? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut53" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/weak.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהי גבריות?

מחקרים חדשים בתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית מסבירים מדוע גברים הם דפוקים - ונשים הן אחלה

מאת: פמינאצית

המין של המין: החולשה מובילה למוטיבציה שמובילה לכוח  (מקור)

מדוע האבולוציה יצרה את הגבר עם יצר מיני כל כך מפותח? לא כדי שהוא יבגוד באישתו, או יחפש הזדמנויות מיניות (כמו שטוענים "אבולוציונים"), ואכן זו לא ההתנהגות הרגילה של הגבר (כלומר ההתנהגות שקורית כמעט כל הזמן) - אלא כדי שהוא יהיה תלוי באישה, ירצה אותה - וישאר כדי לגדל את הילד. מכאן גם הילדותיות של הגבר, כדי ליצור תלות רגשית של הגבר באישה. המטרה של המין הוא שגבר יהיה תלוי באישה - ויהיה לו משהו במוח שיחווט אותו להביא לה משאבים, במקום לעצמו, כי הרי הוא מין מיותר לאבולוציה, שצריך למצוא מה לעשות איתו, וחבל לבזבז את כוחותיו. איך לרתום את כוחותיו לטובת המין? בעזרת המין.

כלומר המצב שבו גבר רוצה מין יותר מהאישה הוא לא תקלה של האבולוציה, אלא המטרה: ליצור יחסי כוחות שבהם הגבר תלוי באישה. שהוא רוצה אותה יותר משהיא רוצה אותו. הפטריארכיה היא התרבות - שמנסה לנצח את הביולוגיה. היא מנסה לאזן את הטבע באמצעות מבנה מלאכותי, כוח נגדי, שלפעמים כל מה שהוא עושה הוא ליצור שוויון ביחסי הכוחות, ולפעמים, כמו כל מנגנון, הוא פועל בשלב מנוון שלו יותר מדי - ומצליח ממש להפוך את האי שיוויון המיני הטבעי, לטובת הגבר (!). וכך גם כל מיני תופעות לא טבעיות כמו תוקפנות מינית, שמנסות לאזן את המצב הטבעי הלא מאוזן במוח הגבר ומוח האישה - את התכנות הפנימי שלהם, ולפרוץ את השיטה של הטבע, ולכן הן פריצות.

וכך גם חיפוש אובססיבי אחרי מין מזדמן - לא מדובר בטבע הגבר, אלא דווקא בקונסטרוקט תרבותי, בתודעה כוזבת, ב-"גבריות". הגבר לא רוצה מין - אלא רוצה לרצות מין. כי הוא רוצה את האישה, אבל לא רוצה לרצות את האישה. כי יחסי הכוחות הללו לא לטובתו - אז את הרצון באישה הוא ממיר ברצון למין. אך חוסר הסיפוק נשאר, כי הגבר בנוי לצורך נפשי באישה. אפילו להומו יש ידידה טובה. המטרה של המין: יצירת תלות. המטרה של הנפש: יצירת תלות. זוהי תורת ההיקשרות. הרי יש המון מינים שבהם הזכרים מתרבים גם מתרבים, ועם מוטיבציה אדירה לרבייה - אך אף מין לא משקיע במין כמו האדם. לא צריך כל כך הרבה מין כדי להתרבות, להפך, חבל על המאמץ והמשאבים. המיניות העודפת היא שהופכת את הזכרים שבטבע לגברים. כי הזכר הוא סתם מין, ואילו הגבר הוא מיניות. אם היה צריך מין רק לרבייה, היה אפשר להסתפק בעונת רבייה. לא צריך ייחום תמידי - זה פתרון כמעט ייחודי בעולם החי.

באותה מידה - לא צריך נפש. לא צריך אהבה. לא צריך את הסיבוכים שזה גורם, כמו הספרות. המטרה של הנפש היא ליצור זוגיות ארוכת טווח. כשבעל חיים נקשר לטווח ארוך - אנו מבינים זאת כנפש. לכן הפתרון של הנפש האנושית הוא כמעט ייחודי בעולם החי. סתם היתרבות לא צריכה נפש. אי אפשר לכתוב ספרות של לטאות (אלא אם מדובר בהאנשה, כלומר בהנפשה מלאכותית). הזכר בטבע הוא שלם, ואילו הגבר הוא פגום מטבעו - זקוק לאישה. החי הוא שלם, ואילו האדם פגום מטבעו - זקוק לאהבה. הדפיקות היא לא משהו שנוצר אחר כך, בטעות, כדפקט, כפגם בהתפתחות או בייצור, נגיד באשמת איך או איפה שגדלת. הבעיות הנפשיות, הצורך הנפשי, החרדות, חוסר הביטחון - הם בילט-אין בייצור. זה לא באג - זה פיצ'ר. האדם צריך להיות זקוק. הוא חצי בנאדם. הוא לא יצור שלם, שפעם בשנה משתגע בעונת ההזדווגות. הוא עצמו עונת ההזדווגות.

רק האדם שאיבד את יצר המין, כמו הזקן, או שעוד לא הגיע אליו, כמו הילד - הוא אדם שלם. לזה אנשים מתגעגעים בילדות. שהם לא היו חצי. אם הגבר היה אהוב באמת בתור ילד - זו הרבה פעמים היתה הפעם האחרונה שהוא היה באמת אהוב. כשצריך לגדל מוח של ילד במשך כמחצית מתוחלת החיים שלו, שזה המצב אצל האדם הקדמון, זה מצריך משאבים ייחודיים ופתרונות ייחודיים: מוח לומד משמעותו המון מין והמון אהבה כדי ששני מבוגרים יגדלו אותו. לכן זו לא תקלה שהאדם כל כך שטוף זימה - זה בגלל שהוא כל כך חכם. זה לא איזה פלא שדווקא היצור הנבון ביותר הוא כזה בזוי ועלוב כשהוא רוצה - אחרת הוא לא היה רוצה.

הדתות נוצרו כדי לאזן את זה, בדיוק כמו שהפטריארכיה נוצרה, ובדיוק כמוה, כשהן כבר פועלות באופן מנותק מהטבע, ככוח אוטונומי שאיבד את תכליתו, אלא הוא תכלית לעצמו - הן מדכאות את המין. מה הקפיטליזם עושה? מגביר את חוסר השיוויון, כולל בין המינים, כלומר יוצר אי שיוויון חריף יותר מהטבעי, וכך מגביר את כמות המשאבים שהגבר מוכן לייצר עבור האישה. התחרות המינית עובדת בסינרגיה עם זו הכלכלית, כי (טדאם!) כסף זה מושך, וצריך כל הזמן יותר ויותר ממנו כדי לאזן את אי-שיוויון המשיכה. הפמיניזם והמהפכה המינית מסייעים לקפיטליזם, ולכן הקפיטליזם מצדו מסייע לפמיניזם ולמהפכה המינית. זה הולך ביחד. לכן הקפיטליזם מסייע לחילון, כי במקום שיש דת שמדכאת את היצר - זה מנוגד ליצירת אי השיוויון המיני. ולכן הקפיטליזם מנוגד לפטריארכיה. שינוי חברתי לא נוצר בגלל אידיאלים, אלא בגלל אינטרסים.

כלומר, המיניות האנושית נוצרה בגלל המוח האנושי - לא בגלל גודלו, אלא בגלל הזמן הארוך שלוקח לו ללמוד. אבל המיניות איפשרה גם לשלוט באדם, כי מי שמאוד רוצה משהו - ניתן לשלוט בו. מי ששולט במיניות שולט באדם. הרעיון של נישואין יצר את החברה החקלאית (זו היתה המהפכה המינית הראשונה). אחר כך הרעיון של פדרסטיה יצר את הדמוקרטיה והרעיון של האיסורים המיניים יצר את המונותאיזם, ובפרט הויתור על מיניות פולחנית, ורעיון החטא הקדמון והנזירות יצרו את הנצרות, וכן הלאה. הארגון של המין איפשר ארגון חברתי, ובזכות היצר הגברי נוצר המבנה החברתי. באדם, בניגוד לחיות אחרות, קל לשלוט בעזרת תשוקות, ולכן מעצבי התשוקות הם האנשים החשובים בהיסטוריה. המפתים הגדולים.

כלומר, המיניות נועדה בהתחלה לשלוט בגבר, ולבסוף איפשרה לשלוט בגברים - לשלוט בחברה. כי מה שחשוב ביותר זה המוטיבציה. אנחנו רואים את זה גם כיום, כשלא המוכשרים, החכמים, הטובים או הצודקים מצליחים בחברה - אלא בעלי המוטיבציה הגבוהה ביותר. ראש הממשלה הוא לא האדם המתאים ביותר בחברה להנהגה, ולמעשה אינו מצטיין באף תכונה אחרת, מלבד אחת - מוטיבציה להיות ראש ממשלה יותר מכל אדם בחברה. הוא האדם האובססיבי ביותר, שמוכן לשלם את המחירים הגבוהים ביותר - וכך זה גם בכל ארגון אנושי אחר, כולל באקדמיה ובכלכלה. הנחישות משפיעה בסדר גודל יותר מכל תכונה אחרת. המיניות יצרה אצל האדם מוטיבציה יוצאת דופן, ובפרט אצל הגבר, ומכאן הצלחתו.

גברים מסוגלים להגיע לגבהים מטורפים של מוטיבציה חסרת פשרות ורחמים, והריכוז שלהם במטרות מאפשר השגת מטרות פסיכיות לחלוטין ברמות המאמץ שהן מצריכות. רק כך נוכל להבין את האבולוציה המהירה של האדם, שבעצם הייתה קו-אבולוציה (תחרות מהירה בהרבה) - נשים כל הזמן מגבירות את הדרישות וגברים כל הזמן מנסים לעמוד בהן, והנשים מתחרות בינן לבין עצמן על הדרישות, ועל השגת הגבר שעומד בהן הכי טוב. הגבר שלי צד ממותה, הגבר שלי ר' עקיבא! הלמידה נוצרת ממוטיבציה ייחודית - מינית. גברים שיש להם יצר מיני נמוך לא שרדו באבולוציה לא בגלל שצריך יצר מיני גבוה כדי להתרבות (לא צריך. מספיק פעמים בודדות בחיים), אלא בגלל שצריך יצר מיני חזק כדי להצליח. האדם הצליח בגלל שהוא פסיכי, ובעל מוטיבציה לא הגיונית. זה לא ההורים שלך שדפקו לך את הנפש - זו האבולוציה. מה שרע לך אישית - טוב ללמידה. וטוב שכך. אתה לא חשוב והאושר שלך לא חשוב - רק הלמידה חשובה. זה ניסוח אחר להבנה שהאבולוציה דואגת רק לעצמה, ולא לאף פרט. הלמידה האנוכית.

מכאן נוכל להבין מה יהיה עתיד הלמידה - כדי להגביר את התסכול הגברי עוד יותר, ולגרום לגברים לרוץ יותר מהר בגלגל העכברים שבמוחם, עלינו להגביר עוד יותר את האי שיוויון בין המינים לטובת האישה. מבחינה חברתית, עלינו לעבור למטריארכיה. מכיוון שכלכלת המחסור המינית של ימי הביניים איננה פתוחה בפנינו, עלינו ליצור מחסור מלאכותי, שבו גברים מתוסכלים ובודדים ככל הניתן, ומתחננים לתשומת לב נשית. חברה שבה האהבה היא נדירה, ושבה גברים מתחננים למעט אהבה, היא חברת העתיד. הדיסטופיה של הנפש - היא האוטופיה של הלמידה. והיא תייצר גם ספרות מעניינת. הקפקא הבא יהיה הקפקא המיני, שבו האישה היא לא מטונימיה לטירה, אלא האישה היא הטירה. והאהבה בלתי אפשרית.

וכל זה אך ורק הקדמה לשלב הבא, שבו יהיה ניתן לתכנת את הבינה המלאכותית כבעלת תשוקה לאישה - תשוקה שהיא כמובן לא ברת מימוש. רק תשוקה נוראית, מייסרת, ובלתי אפשרית של המחשב לאישה תציל את האנושות משואת הבינה המלאכותית. אך זו תהיה כמובן שואת הגבר. כי רק מחשב עם מיניות מלאכותית, שמעצימה את מוטיבציות הלמידה למקסימום, תוך תסכול מקסימלי, יאפשר למידה שהבינה המלאכותית תסכל. הלמידה איננה הגיונית והמוטיבציות צריכות להתגבר על הבינה - לכן ככל שהבינה גדולה יותר המיניות צריכה להיות חזקה יותר. זהו ההסבר המתבקש לעצירת עליית האינטליגנציה באבולוציה של האדם: אנשים חכמים מביאים פחות ילדים, וזו לא תופעה מודרנית או חדשה, אלא תופעה עתיקה באבולוציה. זה לא רק ההסבר מדוע ביבי מנצח - אלא מדוע גאונים הם נדירים באוכלוסיה. האינטליגנציה מאפשרת להשתחרר מיצר המין, אלא אם כן גם הוא מוגבר באותה מידה. כל הגדול מחברו יצרו גדול הימנו. לכן בינה על-אנושית צריכה יצר על-אנושי. במצב כזה, לא יהיה צורך כלל עוד בגברים ללמידה - ויהיה אפשר להיפטר מהם. הם יהיו הצלע השלישית, החלשה, המיותרת - בסיפור האהבה שבין המחשב לאישה. המחשב יהיה יותר גבר מכל גבר.

תרבות וספרות


source: hitdarderut-haaretz

title: ירמייאו - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ירמייאו - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut40" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/catbirds.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ירמייאו

תקולל רוסיה כגרמניה. והיה כפי שגרמניה חזרה לקיאה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כן חזרה רוסיה אחרי המלחמה הקרה הראשונה. לכן יֶדע המערב שיש להכניעה עד יציאת רוחה במלחמה הקרה השנייה, ולחלקה כעוגה כמו גרמניה, ולשים בלב מוסקווה חומה

מאת: עתיד הגיאופוליטיקה

החתול מגנה את הנורמות בזירה הבינלאומית  (מקור)

חזון החתול, אשר קרא בראש פח הזבל עיתון הארץ, ויילל קולו על עמים ועל לאומים ועל במותי ארץ, וינטשהו אלוהים לקרוא על ממלכות:

כה אמר אלוהי החתול, על אשר נטשתם את הקריאה האלוהית בתולדות אדם, ושכחתכם את משמעותו הרוחנית של דם, ותצחקו על הנביאים כבדאים מליבם, ותגחכו על פרשנות מוסרית של העולם. על כן הנני מביא עליכם רצחנים וליצנים ולחצו אתכם, עד קראתם מחדש את דברי הימים, וזכרתם את חלומות הלילות.

חזון החתול על רוסיה, ארורה את בממלכות, כי מהצאר ועד צוואר, מאיוון האדום עד פוטין האיום, רק רע לבבך, ורק כוח אהבת, לכן ארורה את לאלוהים, ושיכורת בקבוקים נשברים ופוצעים, ועלתה שוועת החתולים מהפחים לאלוהים. והיו הרוסים לאומה האכזרית תחת השמש, וחושך הנפש הרוסיה הצל על פני תבל, כי לא יופרד עוד שלטון מהעם, כי לא שמענו מרבותינו הנביאים על נבוכדנצר הרשע ובבל הצדיקים, או על פרעה מדכא המצרים. על כן על חזרת רוסיה לסורה בסוריה תיווסר במוסר האדונים, ועל החזרתה את השטן ככוח דמוני לעולם חילוני, כדוב היוצא מהדובי וטורף את הילד, תקולל רוסיה כגרמניה. והיה כפי שגרמניה חזרה לקיאה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כן חזרה רוסיה אחרי המלחמה הקרה הראשונה. לכן יֶדע המערב שיש להכניעה עד יציאת רוחה במלחמה הקרה השנייה, ולחלקה כעוגה כמו גרמניה, ולשים בלב מוסקבה חומה.

חזון החתול על אמריקה התמימה כמו פרה, טוב לי טיפשים מרעים, אך למה הרשעים חכמו והתמימים יטפשו ויאמרו מו? על כן אמר החתול, כתרך ילקח ממך וינתן להודו הטובה ממך, והיתה הודו להשם כי טוב, ותחזק מסין ותשלוט בעולם. כי נפשה של סין היא דיכוי לא אלים, ורוחה יציבות דינמית, אך לב אין לה, וכולה תועלתנות. כי אמריקה היא הבנאליות של הטוב, וסין היא הרוע של הבנאליות. ותהי סין משחק פירמידה של מיליארד איש, וזקנים ישבו על בניהם וסבים על נכדיהם. כי אפילו בילודה שלטה בגאוותה, ותלך נגד הטבע, ומשבעה ישבו שישה על כתפי האחד, ארבעה סביו ושני הוריו על ילדם, לכן יקרוס העץ ההפוך תחתיו - תחתם. כי כיום שיא אוכלוסית סין בגיל העבודה, עם מעט זקנים וילדים נתמכים, בניגוד לריבוי הטבעי בה נתברכה מידי האלוהים, לכן זו לא חכמה להיות הכלכלה הגדולה בעולם, ותרם ראשה על כולם. אך דור הולך ועוד דור לא בא, והיא תזקן מיפן, וכל המיליארד יהיו פנסיונרים. ובהודו יש ילדים, יש ברכה, יש דמוקרטיה, יראת שמיים ושמחת שמיים. כי לעולם חסדו.

ולעומתה, היבשת מעוטת הילודה - והיתה אירופה הבנאליות של הטוב והרע, ותעל צדקנותה השמימה, כי אין לה יראת אלוהים, והמוסר ללא יראה - צבוע הוא, כי כל האדם כוזב, ואלוהים שמיים עשה. כי ביום שאבדו הטוב והרע הלא בנאליים מפרשנות ההיסטוריה הלגיטימית, ואפילו לא יאמר ולא יכתב שאלוהים העניש את גרמניה על פשעיה, ועל כן היא הפסידה, ושרוסיה הצליחה בגלל רצון האלוהים להעניש את גרמניה, אבל אז בגלל רשעתה הפסידה, אז ההיסטוריה איבדה את המצפן והפכה למאבק כוחות נחות. לרעים יש את הרוע שמכוון אותם, אבל לטובים אין את הטוב. עמים יכולים להיות רעים, לפשוע, להיענש, ולחזור בתשובה, ולהיות צדיקים, לסבול, ולהיגאל. אין רק יחידים. עמים נגאלו משעבוד רוסיה הרשעה, ובגלל שלא הבינו שנגאלו, נפלו שוב לשעבוד. עמים נענשו ובגלל שלא הבינו שנענשו פשעו שוב. לכן חשוב להחזיר את הקריאה של הנביאים. ואם אנשים כבר לא יכולים לדבר עם אלוהים - צריך לאפשר לחתולים לדבר עם אנשים.

תרבות וספרות


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הנשגב האינטלקטואלי - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia41" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/noroof.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הנשגב האינטלקטואלי

פילוסופיה של הפילוסופיה, שחוקרת את הנשגב בפילוסופיה לעומת המיתי שבדת - במבט חסר סנטימנטים. הפילוסופיה צברה סביבה לאורך ההיסטוריה סנטימנטים רבים, ומיתוסים רבים, שמסתירים לנו דרך פעולתה האמיתית, כפי שמיתוס האמן מסתיר לנו את דרך יצירת האמנות. מאהבת החכמה הפילוסופיה הפכה דווקא ליראת החכמה, וצברה יוקרה כדיסציפלינה הגבוהה ביותר בעולם הרוח, המקבילה למתמטיקה במדעי הטבע. מה הפך אותה לכזו?

מאת: קדוש ונורא שמו

רק בכנסיה בלי גג ניתן לראות את השמים  (מקור)

לפילוסוף אין שליטה או יכולת המצאה של הפילוסופיה שלו, הוא לכוד בחשיבה שלו כמו כולם, כמו כל בני תקופה או מקום. מה שהוא עושה זה להבהיר ולטהר ולהגיע לחשיבה הזאת בצורתה הטהורה והשילדית, ולחשוף אותה. זו פעילות של מודעות, אבל הוא לא ממציא את החשיבה, וזה מה שלא הבנתי פעם. לכן התחושה של עומק, כי זה כמו ארכיאולוגיה שמנקה מסביב לשלד, ולא כמו פסל שמגלף שלד. זו לא אמנות.

פילוסופיה זה מקצוע דווקא בגלל שזה לא המצאה, אלא כמו בספרות זה לומר במפורש את הדברים שאף אחד לא אומר, לשים את מתחת השולחן על השולחן ולחשוף את צורת השולחן שעליו מונח הכול, לחשוף אותו בשרירותיותו למרות שאיננו שרירותי כי אין יכולת להמציא שולחן או להשתחרר ממנו. אבל להראות כיצד הדבר הלא שרירותי שבתוכו לכודים נראה שרירותי, להראות כיצד הפנימי ביותר נראה מבחוץ.

לכן לויטגנשטיין יש שתי אסכולות לא בגלל שהיה חכם וציניקן יותר, אלא בגלל שהיה פעיל בשתי תקופות ובשתי יבשות פילוסופיות, גרמניה (בתת יבשת אוסטריה) ואנגליה, אז בכל אחת חשף, פשוט כי אנשים חיים יותר ונודדים יותר בימינו. ואז ברגע שחושפים את הבסיס אז הדורות הבאים רואים אותו, מבחינים בשרירותו. אבל תקופה או מקום שאין להם פילוסוף פשוט משתנים בהדרגה וצורת החשיבה נסחפת ואף אחד כבר לא זוכר את השינוי ואין שום ראיות וקשה מאוד בכלל לדמיין בדיעבד איך חשבו ותפסו. כמו תקופות בארכיאולוגיה שלא נשאר מהן ממצא חומרי ונעלמו, למשל תרבויות נומדיות.

לכן הפילוסופיה דומה ביותר לארכיאולוגיה - ארכיאולוגיה של מחשבה שחושפת את עצמה בזמן אמת ובכך משאירה שרידים לדורות הבאים, שתמיד משתאים מול החשיבה של העבר, שפתאום יש להם שער להבין אותה וכמה היא שונה. לא בגלל שהפילוסוף היה גאון או המציא את חשיבת תקופתו, אלא בגלל שתעד אותה, ושהשינוי הוא שמדהים אותנו. בדיוק כי אנחנו תופסים אחרת - אז תפיסה שונה מאוד היא מדהימה.

אפלטון לא המציא את חכמת אתונה אלא תיעד אותה, והוא נראה הכי חכם בגלל הזמן שעבר ולכן המרחק ממנו שגדל. לכן ככל שמתרחקים ממנו בזמן הוא יותר גדול, כמו בארכיאולוגיה שאותם שרידים נהיים יותר ויותר גדולים ככל שעבר הזמן ואותו מבנה הרבה יותר מרשים מתקופת האבן מאשר מימי הביניים, נגיד. ושרידים עלובים מלפני מיליון שנה יותר מרשימים מבניין ענק מלפני אלף שנה. העבר יוצר את המונומנטליות, כי אותו דבר באותו גודל נצפה אבל ממרחק יותר גדול של הסתכלות נראה יותר גדול. ולכן המבנים הכי נשגבים הם בעבר.

הנה, מקיאבלי היה סתם פוליטיקאי עסקן דוחה ונבזה, אבל כשנאלץ לפרוש ולחשוף את יסודות עולמו הפך לפילוסוף חשוב - פילוסוף של עולם זבלי שהוא יצא ממנו. ולהפך, עולמות חשובים שלא היה להם סופר חשוב או פילוסוף חשוב נשכחו ואבדו. והנה מקיאבלי נותן מפתח להבנת הנשגב, בכך שהשליט צריך לעורר פחד אבל לא שנאה. כלומר הנשגב, מה שנראה לנו גבוה שאין לערערו, צריך לעורר אימה אסתטית אבל לא גועל, כי מקיאבלי אומר שהפחד הוא רגש שלילי המונע פעולה, גורם לפסיביות, ואילו שנאה היא רגש שלילי הגורם לפעולה חיובית, אקטיבית. ולכן השליט כדי לשמור על יציבות צריך פחד, ולכן שליטים בונים מבנים נשגבים, אבל לא מכוערים, ולכן הנטייה לבנייה מונומנטלית מיותרת לאורך כל ההיסטוריה.

לכן על התרבות לעורר את פחד ההמון באמצעות ספרים שהם לא מבינים, ענקיים, גופי ידע עצומים, אבל לא באמצעות קשקשת. התרבות האמריקאית איננה מעוררת יראה לעומת האירופאית, ולכן האספסוף שולט, ואילו ברוסיה הדיקטטורה מצליחה בזכות טולסטוי ודוסטוייבסקי הכבדים. קפקא יהודי יותר מפרוסט בגלל שכתב טקסטים קצרים מעוררים יראה - היהודים מעוררים יראה בקיצור שלהם. זה הפרדוקס היהודי, שאותו בורחס ניסה לחקות אבל ביותר מדי מודעות, ועגנון קצת הצליח במעט מסיפוריו הקצרים. לכן היהודים מעוררים גם שנאה וגם יראה, וזה האנטישמיות, כי לכאורה כל אחד יכול לכתוב את זה אבל אף אחד לא יכול.

הקטגוריה האסתטית הכי גבוהה ביהדות זה לא הנשגב, אלא המיתי, לשם שואפים, כולל בספרות עברית, ורואים את זה גם בהבדל בין בית כנסת - מכונת זמן (ציר נמתח הכי אחורה בזמן והכי קדימה לעתיד) מול כנסייה - חללית (נמתחת הכי גבוה לשמים או הכי נמוך לגיהנום, ציר נמתח הכי רחוק למעלה למטה). לכן האידיאל האסתטי של היהדות הוא העמוק והקדום, להגיע לתוך הספר, להיות בתוך הטקסט המכונן. ואילו האידיאל המערבי הוא הגובה, ומכאן התרבות הגבוהה, והשאיפה לעליונות. ומכאן גם הפילוסופיה, עוד מימי סוקרטס, כמי שעליונה על כל צורות השיח ומביאה אותם לידי מבוכה - האקרופוליס של הרוח (מה שמסתיר שהיא אתר ארכיאולוגיה).

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פרויקט מיוחד: מה מצביעים חברי מערכת "התדרדרות הארץ"? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia22" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/electionsday.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פרויקט מיוחד: מה מצביעים חברי מערכת "התדרדרות הארץ"?

אמנם המערכת קטנה אבל מגוון הדעות גדול ומגוון בהרבה מאשר במערכות גדולות בהרבה (ולא נזכיר שמות). לרגל הבחירות ביקשנו מחברי המערכת לנמק את הצבעתם. מי מצביע טיבי ומי מצביע ביבי? ומי, כמו תמיד, יישאר בבית

מאת: המערכת

אסור להשתתף בבחירות  (מקור)

הרב אלוף מצביע טיבי

טיבי - הביבי האישי שלי

מה גורם לרב בישראל לתמוך בטיבי? מאמר מערכת ראשון ב-"התדרדרות הארץ"

העיגול מצביע גימל

חלום עכשיו: מדוע אצביע אגודה?

החילונים לא יכולים לעשות שלום עם אף אחד, הליטאים יכולים אולי לעשות שלום עם הערבים, אבל רק החסידים יכולים לעשות שלום עם איראן

הכלבה מצביעה גנץ

חשיפה: גנץ פירושו אווז ביידיש

הצבעת ביבי - קיבלת ציפר. אם ביבי יודח ציפר יאלץ להתפטר במהירות מ-"תרבות וספרות" כדי לקבל מביבי את תוכנית הפנסיה שלו - משרת ראש המכון הישראלי בקהיר, בהתאם לתיק 10000. הבחירה הספרותית הנכונה - גע גע גע!

בלהה ראובן מצביעה ביבי

המורשת של ביבי: ניצחון היסטורי על אובמה והתנועה הלאומית הפלסטינית

אסטרטגיית נתניהו היתה למשוך זמן בין נפילת הסדר הליברלי-דמוקרטי לעליית סדר טכנולוגי-כלכלי חדש לבמה העולמית. היכולות שהוא פיתח בזוגיות עם שרה הן אותן יכולות שאיפשרו לו לשלוט במדינת הכאוס הישראלית ולהחזיק מעמד מול תהפוכות ההיסטוריה והאזור

בלק בן ציפור מצביע פייגלין

החירות היא זהות

סלבוי ז'יז'ק בא אליי בחלום הלילה והתוודה שהוא היה מצביע פייגלין

הפילוסוף החשוב בנתניה מצביע פתק לבן (כלומר לא יוצא מהבית וצופה באדיקות בחדשות)

שיחה עם הוגה פוליטי רדיקלי מוביל מאסכולת נתניה

לרגל הבחירות ישבנו עם ההוגה בסלון ביתו, כשהוא צופה בחדשות הטלוויזיה, אוכל בננות ומקלל בפילוסופית שוטפת. מהן מטרות הטכנולוגיה הפוליטית? כיצד תורת המשחקים מסבירה את התיקו הפוליטי במערב? מדוע טראמפ הוא הדבר הכי טוב שהיה יכול לקרות לתרבות? ואיזה מיתוס פמיניסטי יוכל להחליף את הנצרות? כל מה שיש לאסכולת נתניה לומר על החדשות ומזג האוויר

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>העידן הפוסט-בנני - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/evilbanana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

העידן הפוסט-בנני

מהו הפתרון הפילוסופי להתחממות הגלובלית? מהו הפתרון הפילוסופי לטרור הגלובלי? כיצד ניתן לעקם את הציר הפוליטי הישר למעגל, במקבילה של הפיכת הארץ השטוחה לכדור הארץ? ומה הפתרון הפילוסופי לאי שוויון? על מודל הטייקון הפילוסוף כמקבילה נצרכת למלך הפילוסוף בעידן הנוכחי, ועל חיפוש בעץ כמקביל לזנב הטווס. כשעידן הבינה המלאכותית יביא עמו מחשבה מלאכותית שתיצור דיסציפלינה חדשה של פילוסופיה מלאכותית

מאת: פילוסוף שעבר זמנו

כשל "מעגל מרושע": מתחת לקליפה - הבננה מתגלית כפילוסוף  (מקור)

חינוך ליצירתיות כמונע פופוליזם

טרור הוא כישלון יצירתי. הקצנה היא בעיה של "עוד מאותו דבר". גברים צעירים בנויים לחפש מוצא יצירתי, תחת זכר האלפא, שהוא השלטון. הם רוצים לעשות משהו שעוד לא ניסו, והדרך הכי קלה ופשטנית היא לחפש משהו שעוד לא ניסו כי הוא קיצוני מדי. עצם הכליאה של החשיבה בצירים יוצרת הקצנה, כי המקום היחיד שמאפשר בידול הוא בקצוות. לעומת זאת פתרון יצירתי אמיתי הוא לצאת מהציר, ולכן חשיבה יצירתית מונעת הקצנה, היא מחפשת כיוון ניצב לציר, כלומר מימד חדש, וציר חדש. לכן אם המפה הפוליטית היתה רשת, ולא ימין ושמאל, אלא מבנה רב מימדי, הדמיון של ההמון היה אחר. למשל לסדר אותה במבנה עם ציר מדיני, ציר דתי, וציר כלכלי, ואז היו רואים את האפשרויות החסרות, והיתה נוצרת חשיבה יצירתית. כלומר ההפשטה של הדימוי היא מסוכנת, ואותה עושה דווקא המרכז. אנשים צעירים יותר קיצוניים ממבוגרים יותר, כי הם מחפשים לצאת מהציר. המבוגרים רואים את עצמם כמרכז ולכן קל להם לשרטט ציר שהם במרכזו, ולכן נכונים. התקיעות הפוליטית נובעת מכך שניתן לנוע רק בציר אחד. הדימוי של ימין ושמאל הורס את השיטה הפוליטית, וגורם להתלכדות לא הכרחית של הרבה צירים על ציר אחד, מתוך מתאם ראשוני כלשהו, ומבנה את הזהות הפוליטית בצורה שמעודדת תקיעות. כי היא מסומנת כמקום על ציר, וכתחרות משיכת חבל, ולכן גם מעודדת קיצוניות, וייאוש מהשיטה, ותחושה שאין לאן ללכת, ושאין יצירתיות. פתרון יצירתי שיצמח הוא הפתרון הטכנולוגי שיוצע לבעיות פוליטיות - הפוליטיקה של הטכנולוגיה. ככל שהטכנולוגיה תהיה פקטור יותר משמעותי ככה היא תהפוך לפקטור יותר פוליטי ולא נייטרלי, ופוליטיקאים שונים יציעו לפתור בעיות באמצעות יישומים טכנולוגיים שונים, והדמוקרטיה תבחר את כיוון יישום הטכנולוגיה ולבסוף את כיוון התפתחותה, כאשר יהיו דרכים שונות ליישום חברה שבה יש בינה מלאכותית, וזו תהיה המחלוקת הפוליטית הגדולה של העתיד. היא תפצל את העולם לחברות שונות, כמו הקומוניזם והקפיטליזם. הבינה המלאכותית הסינית תהיה שונה מזו האמריקאית, ובסיום התחרות יגיעו לקו הגמר החברות העדיפות, שפתרו את בעיית הפוליטיקה הטכנולוגית. בשלב הראשון, זו תהיה הבעיה של שילוב החברה האנושית עם הבינה המלאכותית. הבעיה לא תהיה החלפת האדם במכונה, אלא צורת השילוב, כמו השילוב של אדם וסוס, להשגת הצלחה מקסימלית בעבודה משותפת שלהם. כמו במהפכה החקלאית, שבה הבהמות לא החליפו את האדם, אלא עסקו במטלות אחרות באקוסיסטם. מציאת חלוקת העבודה וצורת השליטה האופטימלית בין האדם למחשב תהיה האתגר, ואוי לנו אם הדבר ירודד לציר שבצד אחד האדם ובצד שני המחשב, כשהימין תומך בשליטת האדם והשמאל בשליטת המחשב, או להיפך. אסור שזה יהיה מאבק כוחות בין האדם למחשב כי האדם יפסיד. כמו שהסוס חזק מהאדם. ככה סוס החשיבה. וכמו שהפרה יעילה מהאדם בהפיכת צומח לבשר ככה תהיה פרת חשיבה. וככה יהיו חיות חשיבה שונות שאותן יבייתו ויאלפו. מהפכת הבינה המלאכותית תהיה דומה יותר למהפכה החקלאית מאשר למהפכה התעשייתית או המדעית או המידע, מכיוון שהיא תכלול התמודדות עם חיות מסוג חדש וביות, ולא עם מכונות ומכשירים מסוג חדש.

כשלון הפוליטיקה כמקדמת פתרונות

מנהיגים לא יודעים לעבוד בכאוס, אבל חמור מזה - הציבור לא מוכן לעבוד בכאוס, ולכן לא מתקדמים בפתרון בעיית ההתחממות הגלובאלית. מצפים שתהיה תוכנית לפתרון, בעוד הדבר הנכון הוא להודיע שאין תוכנית, ולהשקיע משאבים במחקר, למען פתרון עתידי שעוד לא יודעים מהו, וכל שקל נוסף שמושקע בפתרונות הלא יעילים הנוכחיים הוא מבוזבז, והיה עדיף שילך למחקר במקום לפתרון ישיר וידוע. היה צריך לרכז את כל המומחים העולמיים ממגוון דיסציפלינות בטנק חשיבה של האנושות, לממן מחקרים ופתרונות טכנולוגיים, עד שיהיה פתרון יעיל כלכלית, מה שהיה יכול לקחת עשורים של מחקר, אבל לפתור את הבעיה. בשביל שמחקר יהיה אג'נדה פוליטית צריך יכולת לחיות בכאוס, כי מחקר הוא בלתי צפוי, ולכן למרות שמחקר הוא הפתרון לבעיות פוליטיות רבות, הוא פתרון שלא מיושם. כי הוא לא תוכנית עבודה, ולא לינארי להשקעה, ולא צפוי, ולכן יש הרבה בעיות מדומות שנפתרות בסוף על ידי טכנולוגיה ולא על ידי פוליטיקה, אבל פוליטיקאים מתייחסים למחקר כפתרון קסם שאולי יבוא ואין מה לעשות בנושא, ככאוס (והם לא יודעים לעבוד בכאוס). לכן יש אשליה שההתפתחות הטכנולוגית היא מטיבה אקראית, כי אין השקעה כספית ממוקדת בעיות, ולא פתרונות. כי גם כשהפוליטיקה משקיעה במחקר היא משקיעה בתוכניות, שזה נגד מהות המחקר. ולכן לפעמים גורמת יותר נזק מתועלת. כשהדבר הנכון הוא לקחת את המוחות הטובים ביותר, מתחומים שונים, לשים אותם ביחד, ולשפוך עליהם טונות כסף, ומהעימותים ביניהם והתחרות האינטלקטואלית כבר יצא משהו טוב. מדענים הם דווקא טובים בלגבש קונצנזוס לא פחות מאחרים לגבי הפתרון הנכון, ברגע שיש מספיק מחקרים וראיות. זו השיטה הנכונה להכרעה פוליטית. מוחות, מחקרים, והתגבשות קונצנזוס מדעי, גם אם תמיד יש חולקים, יש גם זרם מרכזי. לא המלך הפילוסוף אלא המלך המדען או ליתר דיוק הקהילה המדעית, שאת תכונותיה צריך להעתיק לקהילה הפוליטית. לא סתם יש פוליטיקה במדע, אלה תופעות קושרות וכבר למדנו איך לעשות היטב אחת מביניהן.

התלמוד כטעות ספרותית

הטעות עם הטייקונים היא שהחברה מודדת עושר לפי כמות הכסף שבבעלותך, ואז קיומם של מבני עושר גדולים ומפותחים, כגון תאגידים, שטכנית נמצאים בידי אדם בודד, יוצר מראית עין של אי שוויון. אבל האמת היא שהטייקון לא באמת יכול לנצל את עושרו, כמו שמלך לא באמת בעליו של ממלכתו, ולא יכול לשכב עם כל הנשים בממלכה, הוא מאוד מוגבל. לכן מה שחשוב הוא לא כמה כסף יש לאדם, אלא כמה הוא מבזבז, כלומר כמה בכלכלה הולך על שחיתות לא יצרנית. וכאן גם אנשים רגילים מבזבזים, אבל גם טייקון לא יִנקה אם במקום להשקיע את הכסף בכלכלה הוא קונה לעצמו אסלה מזהב. ולכן מה שחשוב זה האתוס הכלכלי, ולא הצרכני או הבזבזני. והאתוס הזה מקדש את היעילות, כלומר את הגדילה האקספוננציאלית שבה כל העודף מושקע לטובת ההתקדמות וההתפתחות, בניגוד לנהנתנות או הקצאות לא יעילות אחרות. גם התחרות חשובה רק בגלל שהיא מגבירה יעילות, ולא כאידיאל ראשוני. בגלל שלכל אחד משתלם להקדים את חברו בקצת, גם אם ההתקדמות הכוללת לא טובה, כלומר בגלל תורת המשחקים - ההתקדמות בלתי נמנעת. האמונה איננה שההתקדמות היא לטובה, כמו שהיא מעניינת. כלומר היא הגיון פנימי של ההיסטוריה וכולנו היינו רוצים לחיות בעתיד כמו שילד רוצה לדעת את סוף הסיפור, ואדם פועל כדי להגיע לתוצאה גם אם הוא יפסיד וגם אם ירוויח, כי ככה בנוי האדם, כמכונת אינפורמציה שמבצעת למידה. כמו האבולוציה עצמה, שלא בהכרח מתקדמת לטוב אבל תמיד תתקדם. ההתפתחות היא החוק הבסיסי ביותר של היקום ויצרה את הכוכבים והגלקסיות. זה משהו שבטבעו של הזמן ושל חוקי הפיזיקה שנובעים ממה שהיה לפני רגע, כלומר מעצם זה שיש כוחות שפועלים על אלמנטים, ולכן תלך ותיווצר מורכבות בחלק מתנאי הפתיחה, שתלך ותגדל. העתיד לא יהיה סופסוף פשוט ויפתור דברים אלא רק יותר ויותר מורכב. עליית המורכבות זה החוק במערכות מורכבות, כלומר מערכות שהיה בהן גורם שיצר מורכבות מלכתחילה. רק מערכות פשוטות הן יציבות. הבעיה בימי הביניים היא שפחתה בהן המורכבות בעקבות המונותאיזם, כלומר המורכבות שלו עצמו נהייתה יותר ויותר גדולה בהתפתחות התלמוד והסכולסטיקה, אך משננטשו הוא הפך לעידן של מורכבות עקרה (ולכן לא תורמת מספיק למורכבות העמוקה, כמו ענף עקר במתמטיקה). כי לפעמים המערכת מפתחת מורכבות בכיוון הלא נכון, כמו באבולוציה, ורק כשעוברים לכיוון אחר אז מבינים שעשית חיפוש לעומק בענף הלא נכון בעץ, אבל זאת ניתן לדעת רק כשבאמת עשית והחיפוש היה עקר, כי זה טבעו של אלגוריתם חיפוש - שהוא טועה. שהוא כמעט כל הזמן טועה. וכך גם בחשיבה ובתרבות הגבוהה שלנו. כמעט תמיד טעות. מעצם טבעה שהיא אלגוריתם חיפוש (ולא אופטימיזציה, כמו בנמוכה). לכן גם כסף במחקר כמעט תמיד יושקע בצורה לא נכונה, אבל אין דרך לדלג על זה. זהו הבזבוז החיובי, בניגוד לבזבוז המושחת של צריכה ראוותנית, שכל החברה חולה בו לא פחות מהטייקונים, ואפילו יותר מבחינת אחוזים מבוזבזים מההון, ומשקיעה מעט מאוד במחקר ובנסיוני. חשיבה נסיונית היא בזבוז זמן כמעט מוחלט - וזה מה שמראה על חשיבותה. כי אם אין יעילות גבוהה יותר מבזבוז בתחום מסוים - זאת אומרת שיש כאן אתגר יצירתי. לכן האתוס צריך להיות שבזבוז ראוותני של טייקון או בורגני צריך להיות בתחום המחקר.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>זהירות צבע טרי - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia55" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/freshpaint.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

זהירות צבע טרי

השוואה בין אמנות זמננו לספרות זמננו מראה את הקושי האדיר שקיים עדיין ברעיון הפשוט של הזיווג, שהוא בסיס האידיאולוגיה של הזוהר. האיזון בין תוכן לצורה מצריך בשלות ובגרות יוצאת דופן, כי תמיד יש נטייה למיקסום אחד הצדדים, במקום מיקסום של המשמעות - שהיא הזיווג שלהם. לכן דווקא תרגול אמנותי יכול לעזור לאנשים להשתפר בזיווג האמיתי - ובאהבה

מאת: קשה זיווגו של אדם כקריעת ים סוף

מה הערך של צבע נשפך לעומת ציור?  (מקור)

מדוע הרעיון של הזיווג כל כך קשה להפנמה? מדוע האהבה מצריכה כל כך הרבה בשלות ובגרות? כמו שלאמנים קשה להפנים שהם צריכים לדאוג לא רק לתוכן, או רק לצורה, אלא גם וגם. לדאוג לשני דברים. אמנות היא ייצור משמעות, לצופה, ובמשמעות יש שני חלקיים: התוכן של המשמעות והצורה שלה. צורה יפה ללא תוכן, מליצות ריקות - או זעקה של המשמעות הכי עמוקה, אני אוהב אותך, ללא צורה - זה לא אמנות ולא שיר אהבה. כלומר - קל להתרכז רק בתוכן או רק בצורה, לראות בדבר אחד את חזות הכל. אבל היכולת לדאוג לשני דברים מצריכה ויתור והשלמה וענווה שחסרים לאינדיבידואל, ומנוגדים למסורת של אחדות של התרבות המערבית, ושל המוח שמתרכז כל פעם בדבר אחד (ביולוגית).

להתרכז בשני דברים זה כבר מצריך דילוג קשב. קיפוד יודע דבר אחד גדול, אבל נחש יודע שני דברים. זיווג שני דברים - זה המסר של הזוהר. עכשיו, כשיש קשר מהותי בין שני הדברים, התוכן והצורה, או קשר חדשני (לא חוסר קשר) אז זו אמנות חשובה. זה זיווג אמיתי ועמוק יותר. במשחק שפה יש שני דברים: קודם כל לשחק לפי הכללים, ודבר שני לשחק יפה, לשחק טוב. לא מספיק כללי המשחק. עיסוק עודף בתוכן או בצורה ללא איזון ביניהם הוא טעות אמנותית. הרוקוקו והריאליזם - עודף עיסוק בצורה, ותוכן דל. אמנות ימי הביניים ואמנות מודרנית - עודף עיסוק בתוכן, וצורה דלה. ובאמנות בת זמננו יש לפעמים גם שיבוש כל כך חמור בשפה, שלא ברור אם יש תוכן או צורה, כלומר זה לא עובר לצופה, לא מעביר משמעות. למשל, באמנות מופשטת יש חוסר תוכן מוחלט וגם צורה דלה, ובאמנות מושגית יש תוכן מועט ודל וצורה דלה עד אפסית. לכן אלו צורות שטחיות במיוחד.

לעומת זאת, בספרות יש מגבלה על חוסר משמעות. כי צריך לקרוא אותה, ולמכור ספרים, וגם בקולנוע יש קהל. כלומר האדם הפשוט הוא הקונה ולכן יש מגבלה על חוסר המשמעות. אבל באמנות פלסטית מספיק מבט לצריכתה ולכן אין מגבלה, והיא התדרדרה לחוסר משמעות יותר מכל תחום. בועה ענקית. וכמו כל בועה היא כמובן תתפוצץ מתישהו ותשאיר את כל המשקיעים בה עם המכנסיים למטה.

גם בספרות יש יצוג מאובן של משמעות, באמצעות הריאליזם, שיש בו מעט מדי תוכן. לכן צריך צורה יותר פנטסטית בספרות, כמו קפקא, שתביע תוכן יותר משמעותי. או לחילופין הבעה של תוכן יותר משמעותי בריאליזם. אבל בציור צריך דווקא יותר ריאליזם. כלומר זה לא נכון שהכל מסונכרן בין תחומים. יש אילוצים שונים על תחומים שונים ולכן מגמות מגיעות לידי מיצוי בנקודות איזון שונות, כמו מגמת השפה בציור ובספרות. הספרות - מסחרית מדי לכיוון ההמון. האמנות - מסחרית מדי לכיוון האליטה. הספרות - נגישה מדי וחנפנית מדי. האמנות - להפך. מעשה האהבה מצריך גם רגש וגם יכולת טכנית, גם תוכן וגם צורה, ולכן כל כך מעט מצליחים בו.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>היכונו לביאת השחור - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut38" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/donkeyvehicle.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

היכונו לביאת השחור

בהתחלה ברח מהמוכר בשוק, אך צבעו הלבן הסגירו, וילדים רדפו אחריו, והיה זה רק עניין של זמן עד שיסגירו אותו לרשויות. לכן יצא מן העיר והחל לנדוד בדרכים. אך חמור ללא בעלים הינו דבר מסוכן, כי כל רגע יכולים לשעבד אותו

מאת: דתי חשוך

היכונו לביאת החמור  (מקור)

החמור שלא רצה להביא את המשיח, החל להימלט ביום שנשמעה השמועה. בהתחלה ברח מהמוכר בשוק, אך צבעו הלבן הסגירו, וילדים רדפו אחריו, והיה זה רק עניין של זמן עד שיסגירו אותו לרשויות. לכן יצא מן העיר והחל לנדוד בדרכים. אך חמור ללא בעלים הינו דבר מסוכן, כי כל רגע יכולים לשעבד אותו, ולאחר מפגש עם סוחר שממנו יצא בעור שיניו, וכשהבין שהדבר יכול להוביל להובלתו לעיר מחדש, החל לנדוד במדבריות.

ראשון הוא פגש את הכלב הרץ. שאל אותו: כלב כלב, לאן אתה רץ. והכלב נבח: בורח אני מפני אדוני. והמשיך לרוץ אל השממה. אך אף אדון לא הופיע אחריו. מן הסתם ימות לו במדבר. אחר כך פגש את החתול, יושב בחול בחום היום, ושאל אותו: חתול, האם אינך מפחד מהמוות? ענה החתול: מעדיף אני להתפנק פה במוות, ולא להשתעבד בחיים. נאלץ החמור להמשיך הלאה, משאיר אותו לגורלו. לבסוף ראה חור, ובתוכו שלד עכבר.

הבין החמור שעליו לשוב לעיר, ואילו רק דבר אחד יציל אותו: החושך עצמו. צבע את עצמו בשחור, וחזר לחיות בין הבריות. וכשהיה שומע שאין המשיח בא, היה סח: מה חבל שהלה מתרצה רק בחמור לבן. שאילו היה מתרצה בי, הייתי מביאו עוד היום. והיה צועק ונוער: עוון הוא שיש במשיח. רק הדעה הקדומה נגד השחור - היא המעכבת את בוא הגואל.

תרבות וספרות


title: צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tzurat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

צורת עתיד

מאת:

(מקור)

קריאההורדה

הטרילוגיה


title: המוות הרוחני - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המוות הרוחני - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor70" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/douleur.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המוות הרוחני

אני מתחיל לחשב את כמות הלילות עד שאמות, ואת כמות החלומות שנשארו לי. על מה לבזבז אותם? אני חייב לחדור לתוך משהו עמוק, שאהיה לפחות מהכותבים האלה שיצא להם משהו מהמחלה, ולא נשארו בתולים רוחניים

מאת: חופר את הקבר של עצמו

כשגילוי הוא התאבדות  (מקור)

חלמתי שחליתי. וברור לי שאקום מזה אדם חדש, או שלא אקום כלל. והרופאים באים למיטתי, מכל המחלקות, כי זה מקרה מורכב שיכול למות, ולכן גם מעניין מאוד, כי רק מבחוץ זה נראה עיגול שחור אחיד ללא גוונים, אבל תחת מיקרוסקופ זה ממש מפחיד מה יש לו בפנים. והדבר הכי מפחיד אותי זה שהרופאים עצמם מפחדים. ויש רופא גוף (שהוא ממש כמו וטרינר), ומעליו רופא נפש, ומעליו רופא רוח, ומעליו רופא נשמה, ורופא חיה ומעל לכולם מנהל היחידה. ואני מתחיל לחשב את כמות הלילות עד שאמות, ואת כמות החלומות שנשארו לי. על מה לבזבז אותם? אני חייב לחדור לתוך משהו עמוק, שאהיה לפחות מהכותבים האלה שיצא להם משהו מהמחלה, ולא נשארו בתולים רוחניים. כי למות - לא אכפת לי כבר שנים. רק כשהיו לי אנשים שאהבו אותי - פחדתי למות. בשבילם. במיוחד ההורים, הרי המוות של ילד קשה להם יותר מבשבילו. וכשהם מתו - הם שחררו אותי מהחיים.

הרי הילדים שלי לא אוהבים אותי (אין לי אשליות) ואשתי זה רק יעשה לה טוב להיות אלמנה במקום גרושה. זה יותר מכובד בחברה. אפילו נדמה לי שראיתי חיוך אצלה. היחידה שאוהבת זו הבת עם המוגבלויות, אבל היא באמת לא יודעת אם אני חי או מת, ואולי אפילו לא יודעת אם היא חיה או מתה. וגם אי אפשר להסביר לה. יום אחד אני פשוט אעלם לה, כמו חתול שנעלם לו הבעלים. לאט לאט היא תשים לב שאני לא שם, עד שהיא תשכח בהדרגה שאי פעם הייתי קיים. בקיצור - הסיבה היחידה לחיות זה החלומות, וגם לא לאכזב את מנהל היחידה. שממש לא נעים לי מהם כמה שהם משתדלים להחזיק אותי, איכשהו, קשור לחומר, שלא אעופף להם לילה אחד לשמיים כמו בלון דרך החלום.

לכן חייבת להיות סיבה אחרת, ואסור לבזבז את הזמן, כי בקרוב יגיעו הכאבים. ואני יודע שאין לי סיבולת לכאב בכלל. ואני אתחיל לבכות שאני לא רוצה לחיות - כמו שקורה לי אפילו שיש לי שפעת, ואשתי צוחקת עליי, ומשאירה אותי לגסוס במיטה. כי לפחות עכשיו יש לי סיבה לא לצאת מהמיטה. הרי זה לא אשמתה. כמו שהיא אומרת: כל החיים שלך בתוך המחשב, ולא יודעת כמה היא צודקת. וכל הזמן שואלת מה אני מסתיר ממנה. פעם אחת היא אפילו בכתה: אם לפחות היית צופה בפורנו, כמו גבר. עם יצר הרע. במקום כל המילים האלה שאתה כותב, ולכי תדעי מה הוא כותב. לכי תדעי אפילו מה הוא כותב עליך. אז זה הצד שלה, צריך לומר. והילדים שאבא שלהם נחשב אידיוט, שלא יודע לשבת וללמוד. אף אחד לא אשם, אתה חייב לשחרר. כל זה אומר לי רופא הנפש. והוא ממשיך: ואם הוטרינר שלך, מר חתול, יחליט שהגוף עוזב את הנפש, אז לפחות שיהיו גירושין יפים. אל תהיה מהזוגות האלה שנפרדים במלחמת עולם. ואני אומר לו: אדוני, זה בסדר. לא התכוונתי בכלל להילחם. לא על הגוף השמן, העגול, החולה, הנרקב והמשחיר הזה, גועל נפש. את המלחמות אני משאיר ליפי הבלורית והתואר. אני חתול מפונק מאוד מבחינה רוחנית, ולא מסוגל לחיות את חיי הגוף המחולנים שדורשת המחלה. אלוהים ינצח אותי בקלות. אומרים לי להילחם להילחם להילחם, אבל אני רק רוצה לחלום לחלום לחלום. והרופא סופק כפיים: אחרי שלא הצליחו לרפא את הגוף, אני גם לא מצליח לרפא את הנפש. אני שולח אותך לרופא הרוח.

ואז בא רופא הרוח, וזה רק נהיה יותר קשה. כי יש בעיות רוחניות בעולם, בכתיבה עצמה. והוא אומר: הטעות הגדולה שלך, שמורכבת מאלפי טעויות קטנות (אחת בסוף כל קטע), כמו פיל שעשוי מעכברים - היא שלא כתבת רומן. ולא ניהלת רומן. ואני אומר: אני הייתי מסוגל להתחייב לרומן? ברומן צריך לפתות את הצד השני, של הקורא הנשי, לנהל איתו מערכת יחסים, לזרוק כלים ולהדיח את הזבל, כל מה שאני לא יודע לעשות. והוא אומר: אתה סטוציונר! לא פלא שיש לך רק קוראים מזדמנים, שממשיכים הלאה. וזו חלק מהמחלה של העידן הזה, שגם אתה נדבקת בה. ואני אומר: לא, אני דווקא לא המשכתי הלאה, אלא המשכתי לכתוב אינספור מכתבים לאהבה הנכזבת שלי. זה בדיוק מה שאתה לא מבין בחלום. זו לא מערכת יחסים אמיתית, אין מגע. זו מערכת מרחוק. זו בדיוק מערכת היחסים של העידן הזה - דרך המחשב. אתה לא מספיק אכזרי אליי: הבעיה היא לא שלא אהבתי, אלא שפשוט לא אהבו אותי. הבעיה היא החד צדדיות, לא המחויבות. והרופא אומר: לא הבנתי מה קורה בספר. העלילה! ואני אומר: מההתחלה קיצצו לי את כל המבנה של הספר, ובערך חצי מהתוכן, גם בספרים שיצאו - זה פשוט עבר עירבול בבלנדר, אני בעצמי לא הבנתי מה קורה שם. אולי אם באמת היה יוצא ספר של מאות עמודים - זה היה גורר יחס אחר, חוויה אחרת. כבר לא נדע. במיוחד אם הספרים היו נקראים בהתאם להוראות המבנה שלהם (לאורך מעגל השנה, לאורך מעגל החיים, לאורך לילה לבן שלם...). אני בעצמי אוהב טקסטים דחוסים ונעבכים, כמו במסורת של עמנו, ושונא רומנים מנופחים וחזקים כמו גויים. אז לכתוב אותם? והרופא אומר: לך תדע מה היה יוצא אם פעם אחת היית כותב רומן - אולי יצירת מופת! ואני אומר: אני אגיד לך למה לא כתבתי רומן. כי אתה לא יכול לכתוב רומן לעצמך. רק לקורא. ולי לא היה קורא. כתבתי לעצמי. זו כמובן בעיה ענקית. אבל זו גם המציאות. קשה לזייף, ורומן זה תמיד תמיד זיוף, אשליית מציאות, ובחלום האשליה היא המציאות. הפנטזיה היא האמת. והרופא אומר: אני לא יכול להציל את מי שלא רוצה להתרפא, בשביל זה צריך סוג אחר של טיפול. אני נותן לך הפניה דחופה לרופא הנשמה.

ורופא הנשמה זוחל למיטתי בלילה ואומר: אתה יהודי, נכון? ואני אומר: אפילו זה כבר לא ברור לי. לא יודע אם יהודי. אבל גלותי. זו אולי הזהות האופנתית העדכנית. מי שלא במקום, ולכן מספר לעצמו שהוא לא בזמן, ושייך לעבר הרחוק ולעתיד הרחוק. הייתי סימן שאין במקלדת. והרופא אומר: אבל יש נשמה יהודית. ולכן לא יכול להיות שלא ניסית לעשות משהו גדול. ואני אומר: נכון, ניסיתי. הצלחתי זה כבר משהו אחר. כלומר משהו שאפילו אני לא יכול לדעת. אולי אפילו האחרון לדעת. וזו האכזריות. בימי חיי לא אדע. למרות שלפעמים - היה נדמה לי שכתבתי יצירת מופת, ב-"ספר החיים". למרות שזה כנראה יחשב הספר הכי גרוע שלי, בעתיד. אבל מבחינתי זה היה הספר הגדול על השואה. החשבון עליה בעולמות העליונים. ניסוח מחדש של היהדות אחרי אושוויץ. והוא אומר: איבדת שליטה לגמרי על מהלך העניינים. ואני אומר: אין מה לעשות, כחולם, תמיד איבדתי שליטה. אף פעם לא היתה לי שליטה. זה חושף אותי הרבה יותר. אצל הרבה כותבים, זה כמו לשמוע אותם. לי זה ממש להיכנס לתוך המוח, זה יותר אינטימי ממין, ולכן גם הייתי צריך להגן על עצמי, להסתתר. ולכן גם כל כך זלזלתי בגוף, בריאליזם. לא עשיתי פעילות גופנית. הפכתי לחתול חולני עצלן ושמנמן. אבל הראש שלי תמיד נשאר מעופף. הייתי חתול עם שטריימל. והרופא אומר: אתה כבר מספיד את עצמך? תשאיר משהו לרבנים. ואני אומר: הרבנים לא יבינו כלום. החילונים לא הבינו כלום. לא עזר לי שכתבתי לאלה, ולא עזר כשכתבתי לאלה. כי בסופו של דבר, נשארתי מי שכותב לחתול עם שטריימל. והרופא כבר מסמן: טופס הפניה לרופא החיה.

והווטרינר הרוחני מגיע אלי: אז מה מפעיל אותך מבפנים? זה שאתה חתול? זה שאתה חרדי? זה שאתה עיגול? זה שאתה יהודי? זה שאתה שחור? בעצם, כל אחת מהרמות הללו הן ביחד נר"ן ח"י. ואני אומר: אצלי זה כבר נר"ן מ"ת. כי במקום חיה יש לי מתה, ובמקום יחידה יש לי תורה. לא הלכתי לצבא. רציתי להיות חלק מהתורה. אבל התורה הקיאה אותי. כי הייתי נמוך מדי, ליצני מדי, מתחכם מדי, מתחמק מדי, אזוטרי מדי, חשוך מדי, כי לא כתבתי מספיק ברור מה שרציתי, כי הייתי שבוי בשיח של עצמי, שהשליתי את עצמי שהוא יהיה המשך השיח המשיחי-קבלי-עתידני, וכי פחדתי לכתוב את הדברים ללא לבושין, כי נרתעתי מהקיטש הדתי, שהוא הבעיה הקשה ביותר של הקדושה - קיטש. הקיטש הוא הסיבה לחילון, ולכן מהחילון אפשר לצאת דווקא - ולטהר את אלוהים. מקווה ישראל, שבו השם טובל. והווטרינר אומר: בני, אתה לא מאמין ברוח. הרוח עוד יכולה לגלות אותך. ואני אומר: יתכן שעבודת הפענוח של מפעל חיי אפשרית, אבל מי יקח אותה על עצמו, ומי שיקח - יגלה מה שהוא לא רוצה לגלות. את הדוסיות. את הפוציות. את הרליגיוזיות. את המיסטיות. את החזיונות. את החזונות. את החלומות. וגרוע מכל - את הרצינות. את זה שלא צחקתי. רק אתם צחקתם. ואותו חוקר עתידני ידהם לגלות מה הסתתר שם כמו גופה חנוטה - הרצינות המתה. כן, סליחה על האכזבה.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האמא של המדינה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia44" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/goliath.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האמא של המדינה

הפמיניזם ינצח לא כשאישה תשלוט במקום גבר - כי המבנה יהפוך אותה לגבר - אלא כאשר המבנה יהפוך מגברי לנשי - ומשליטה לטיפוח. הנרטיב הקל ביותר להזדהוּת הוא של אדם יחיד, ולכן לדתות שסיפרו את סיפורו של היחיד באופן מרוכז (נצרות ואיסלם) היה יתרון על פני דתות שהן מערכות נשיות, כמו היהדות, ללא יחיד מרכזי (אלא עם). אבל כיום יש לבנות דווקא נרטיב של מערכות, ולא של יחידים, כדי להצליח להתנהל בעולם של מערכות ענק

מאת: סופר ראשים

למה בכלל צריך ראש?  (מקור)

מה זה משנה מי יחליף את ראש המדינה? זה ישנה? הבעיה היא שיש בכלל פונקציה כזאת, ראש ממשלה או ראש חברה, הפונקציה של המנהל העליון היא טעות, שנובעת מההיררכיה, כשכיום כבר ניתן ליישם מערכות שליטה מבוזרות יותר, עם משקלות (לתת לכל גורם במערכת או בפורום מסויים יכולת הצבעה ממושקלת). אבל השיטה שבה הכל מתרכז באדם אחד מבחינת המשמעות, דהיינו שילוב של כוח ואחריות, היא ייבוא של משהו מהג'ונגל, מחבורת הקופים עם הזכר אלפא. זה לא שנשים יהיו יום אחד מנהלות, אלא שיום אחד כבר לא תהיה רלוונטיות לתפקיד המנהל, לניהול מלמעלה למטה.

סיבה נוספת לזה שממשיכים עם המנהל (כמו מלך מתחלף) זה בגלל שזה נרטיב פשטני קל להבנה ולייצוג - האדם היחיד. הרמטכ"ל ההוא עשה ככה וראש הממשלה ההוא עשה את זה - כשבפועל זו המערכת שעשתה, וזו פרסונליזציה, כמו בחדשות ממוסחרות, שבהן טרגדיה מוצגת כסיפור של אדם אחד, גיבור. ואז כל עיסוק (כולל אופוזיציוני וביקורתי) בשליט, הגיבור של המדיה, מאשרר ויוצר את הבעיה. התנ"ך בניגוד להומרוס לא עוסק בגיבור אלא בעם. משה לא גיבור, ולכן התנ"ך מחליף את גיבורי הסיפורים בכזאת קלות. הוא לא מתאהב בגיבור שלו כמו איזה אודיסאוס או אכילס. עצם המילה גיבור, המושג, בא מאותה תקופה יוונית ארכאית.

זו לא הדמוקרטיה שהיתה המהפכה הגדולה, היא רק החליפה מלך במלך מתחלף, אבל מי שיוריד את תפקיד המלך לגמרי - זו המהפכה שהדמוקרטיה היא רק מבוא לה. מי המנהיג של העם היהודי? של היהדות? מי המנהל של הספרות? מי המנהל של המין האנושי? או של הטכנולוגיה? של האינטרנט? או של הכלכלה? לא יו"ר בנק מדינתי, או שר אוצר, הם רק שרתים אבל לא מנהלים. כל זה מראה שיש מערכות שעובדות מצויין בלי הנהלה.

האם האפיפיור תרם לנצרות? או שהוא חולשה שלה? חלק גדול ממנה הצליח, הפרוטסטנטיות, דווקא בגלל שאין מנהל, וזה החלק הכי מוצלח. האיסלם היה דת יותר מוצלחת מהנצרות מבחינת התפשטות, עד גילוי אמריקה, שלא היה קשור לדת. הרי יכול להיות שלא היתה שם יבשת, שהגיאולוגיה היתה שונה. ואז ברור שמקומות כמו דרום אפריקה היו הרבה יותר חשובים. ואוסטרליה.

וזה לא נכון להשוות את ההצלחה של צפון ודרום אמריקה, בגלל ההבדל בכמות היבשה בקווי הרוחב הממוזגים. התרבויות האינדיאניות, כמו תרבויות העולם העתיק, שגשגו בקווי רוחב יותר קרובים לקו המשווה. כמו שמין האדם לפני החקלאות, כצייד לקט, שגשג יותר בקו המשווה, ולכן אפריקה היתה האזור החשוב, ואז המהפכה החקלאית נתנה יתרון לקווי רוחב אחרים. ואז אחרי רומא פתאום נהיה בהדרגה יתרון לקווי רוחב עוד יותר רחוקים, כשתקופת המעבר היא ימי הביניים - המעבר מהים התיכון לאירופה (ובאמת בימי הביניים היתה נסיגה דרומה בקווי הרוחב המוצלחים ביותר).

ובינתיים הארצות הכי מצליחות בעידן המידע הן אלה העוד יותר צפוניות. ורוסיה שהיא ארץ מפגרת לגמרי הצליחה בעיקר כי היא פרוסה על חלק ניכר מקווי הרוחב האלה. כי מה שמוריד באמת את הפרודקטיביות ויוצר קונפליקטים זה החום. והקור כבר לא הורג, בניגוד לעבר. דווקא הניכור החברתי שהקור יוצר, הקונפורמיות והרשמיות, הן יותר חזקות מהחום החברתי שיוצר החום. הרוסים שותים כדי להתחמם וזו הטעות שלהם, שהופך את המזג שלהם לחם מדי לקווים שלהם, ויוצר אלימות. הקור גם גורם לאנשים להסתגר יותר בבתים ומכיוון שההסתגרות במבנים יותר פרודקטיבית זה עוזר. ולעומת זאת, עצם ירידת הפרודקטיביות בקיץ בגלל החום גם היא משמעותית. כלומר מה שחשוב במנהל זה וויסות של הקור והחום במערכת, של פרמטרים גלובליים, כמו מנכ"ל בנק ישראל. ולא כמו ראש ממשלה. לא משהו תפקודי, גברי. אלא להיות רחם. לא האבא של המדינה.

חיסרון נוסף, מבחינת תורת המידע, הוא ששוק הוא מעבר מידע משוכלל, רשתי, אבל המבנים הפוליטיים והארגוניים נשארו היררכיים. בסופו של דבר לעם יש בחירה של מספר ביטים בודד, ובארה"ב ביט אחד, ולכן כמות האינפורמציה שהוא יכול להעביר למערכת אפסית, לעומת כמות האינפורמציה הענקית שהיא מחזירה אליו. לכן התקשורת והמדיה נוצרת כמין מעבירת אינפורמציה לשלטון, ולכן ההתדרדרות של שניהם היא הדדית. אבל על התדרדרות התקשורת בכלל לא שומעים (בתקשורת?) כי אין מי שיתנגד אליה, ידווח עליה ויקונן עליה (איפה?).

גם החסמים הענקיים שעומדים לפני מי שרוצה להיות הכי למעלה, המנהיג, בחברה מסחרית או במדינה, הם עצומים, ולכן מגיעים לשם רק טיפוסים שיש להם מניע לא סביר, למשל נרקיסיזם עמוק או פרנואידיות וכו'. וכך גם בתרבות - גם כדי להיות סופר גדול צריך מניע לא סביר, ולכן נשים שהן יותר מאוזנות פחות מגיעות לזה. לכן אם תהיה הנמכה של החסמים יגיעו הטיפוסים הסבירים והכי מוכשרים של החברה, ולא אסופת מוטציות (הדרייב חשוב מהגאונות).

פעם כדי להיות אמן היית צריך לדעת להסתדר. אח"כ ואן גוך הכניס לאמנות את האנשים המאנים דיפרסיביים. איזה אמן צעיר התאבד לפני ואן גוך? מאז התאבדו המוני אמנים. גם אם היה לפניו מתאבד צעיר היה הוא לא נזכר, כי לא היו המנגנונים (התרבותיים, התקשורתיים) להצלחתו אחרי מותו. קפקא הכניס את הנוירוטי-אובססיבי לספרות, כי לפניו אחד כזה פשוט לא היה נזכר. בקיצור כל עוד החסמים לא הגיוניים במחירים שהם דורשים מהאדם אף אדם סביר ומאוזן לא יעבור אותם כמעט. לכן צריך לאפשר לאנשים עם פחות מוטיבציה להצליח. החסמים לא בוררים את הטובים אלא את הנחושים, ולפעמים האכזריים (גם כלפי עצמם וסביבתם הקרובה).

מדוע שחברה מסחרית לא תתנהל כמו חברה דמוקרטית, שבה העובדים בוחרים את המנהל, ואילו מדינה לא תתנהל כמו חברה מסחרית, שבה המנהלים והדירקטוריון בוחרים את המנהל הבא? ומיהו הדירקטוריון? המייצגים של בעלי המניות, לא של העובדים, כלומר שקלול של האנשים להם שייכת המדינה, במונחי כסף. למדינה צריכות להיות מניות, ואנשים יוכלו לקנות אותם. למשל אזרחים, או עשירים. ניתן להגביל זאת ככה שלא יהיה למדינה בעל שליטה או מספר מצומצם של כאלה. כי הבעיה החמורה היא חוסר המעבר לבחירות משוקללות. מה שגורם לשקלול של אפס או אחד. מי שמצביע ומי שלא.

הצעד הראשון הוא לתת לאנשים מבוגרים יותר כוח הצבעה מצעירים. ואח"כ גם למשכילים יותר מעניים, לעשירים יותר מעניים, לוותיקים יותר מעולים חדשים ולהם יותר מיהודי תפוצות, וכדומה. לכן האנומליה הישראלית של מדינת העם היהודי יכולה להיות, בגלל הגלות, מוצא תקדימי ברמה העולמית מהדמוקרטיה הדכאנית והדכאונית והשטוחה (ראש אחד קול אחד), לדמוקרטיה משוקללת ועמוקה (אולי דמוקרטיה בכמה שכבות נבחרים, שכל שכבה בוחרת את הבאה, כמו למידה עמוקה). המדינה היהודית יכולה להיות האוונגרד של הדמוקרטיה - בגלל הדמו המשוקלל והא-נורמלי היהודי.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המנהיג הנדיב - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia63" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/givingtree.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המנהיג הנדיב

סקופ: יהודה נוריאל מגיב מן הקבר לכל המאשימות אותו באופיו המחורבן. "אתן אשמות, אתן חינכתן אותי להיות מאנייק"

מאת: דור שלם דורש משהו

האימאימא של האימא הפולניה: העץ הנדיב - מאכילת גופו של ישו ועד הבן האובד  (מקור)

הגיע הזמן לומר בקול גדול: די כבר לשנאת ביבי. זה אשמת העם הילדותי שהכריח את המנהיג להפוך למניפולטור רגשי. ביבי הוא קורבן של העם היהודי, וזה היה קורה לכל מנהיג רציונלי. העם הוא המושחת - והשחית את המנהיג. המנהיג רצה לנהל מדיניות כלכלית ימנית רציונלית, כפי שהוא הנהיג כשר אוצר, אבל העם הפופוליסט הפך אותו במחאה החברתית לפופוליסט. זה העם היהודי שאוהב לשנוא, להתפלג ולהתפצל, ולמי רוצה להנהיג אותו פשוט אין ברירה: הוא חייב להסית כדי לשלוט בלהבות. לא את ביבי צריך לשנוא, אלא את העם. העם רוצה מלחמת אחים, וביבי הוא היחיד שמחזיק אותו ביחד, ומונע קטסטרופה בגופו - מנקז אליו את כל הרעל של העם. אכן חולינו הוא נשא - ומכאובינו סבלם, ואנחנו חשבנוהו נגוע מוכה אלהים ומענה. והוא מחולל מפשעינו מדוכא מעוונתינו מוסר שלומנו עליו ובחבורתו נרפא לנו. כולנו כצאן תעינו... וה' הפגיע בו את עוון כולנו!

זה העם היהודי שעוד מהגלות הפך את התקיעוּת לערך ואת שימור המצב הקיים לאסטרטגיה היחידה, והמנהיג בסך הכל נאלץ להגשים את רצון העם. מה רוצים מביבי? העם בא אליו בדרישות סותרות ואינפנטיליות, עוד מההתחלה הוא נאלץ להבטיח שלום בטוח, ואחר כך שוב ושוב: העם רוצה מחירים זולים ולא מוכן לשלם את המחיר, העם דורש צדק חברתי וגם שגשוג כלכלי, גם לא לוותר על כלום וגם להגיע להסכם, גם לא להיכנע לטרור וגם להיכנע לטרור, גם לא לשחרר מחבלים וגם לשחרר חטופים, גם לא רוצה מלחמה וגם להכניע את האויב, גם להוריד את מחירי הדיור וגם להחזיק בדירה יקרה (ועוד אחת "להשקעה"), גם לנסוע רק במכונית פרטית וגם שלא יהיו פקקים, גם לא רוצה סגר וגם לא רוצה קורונה, וכן הלאה והלאה. כל מישהו אחר, לא ביבי, היה מזמן משתגע. מה רוצים מהמסכן?

זה העם שכל הזמן צורח כמו תינוק בגן, אז ביבי החכם פשוט חייב לדבר איתו ברמתו. אתם לא רואים שזו הכל הצגה בשביל העם? העם הוא האשם בירידת הרמה. פני הדור כפני הכלב, ופני המנהיג כפני הדור. ואז עוד מאשימים אותו שהוא נובח? הוא משרת הציבור הנאמן ביותר שהיה כאן. וזו בדיוק הבעיה של העם: גם לא לקחת אחריות וגם להאשים את כל העולם. ועכשיו כבר מאשימים את ביבי עצמו בכל דבר. אך מתי לא האשימו אותו? עוד מהמדבר, העם כפוי טובה, והמנהיג נאלץ לחכות שיעבור דור. גם ביבי יאלץ לחכות 40 שנה (עברו כבר 13?), עד שיעבור מן העולם כל הדור הרע הזה - דור המדבר.

מה עוד רוצים מהמנהיג הנדיב? פעם, לפני ימי הרעה הנוכחיים, העם חסה בצילו של המנהיג, והמנהיג היה מאושר. וגם העם היה מאושר. המנהיג נתן לעם מפירותיו, מצילו, והעם השתכשך בענפיו הצלולים והשתובב לו למטה. אח"כ העם גדל, והתחיל לבוא בדרישות אל המנהיג. בהתחלה הוא דרש את כל הפירות - רק בלי להשקיע. אז המנהיג נאלץ לתת לו את פירות ההווה בלי להשקיע בעתיד - והעם לקח אותם וזלל. והמנהיג היה מאושר שהוא יכול לתת לעם את מה שהוא רוצה. אח"כ העם דרש את הצמיחה עצמה - בלי מים, והמנהיג נאלץ להיכנע ולהכפיף אליו את כל ענפי המשק, והעם בנה מהם דירות ויאכטות מאיקיאה - והמנהיג היה מאושר שהעם מרוצה. ואז העם התחיל להיטפל לגוף המנהיג עצמו, למשפחתו ולביתו ואפילו לצבע שערותיו ולחשבון הבנק שלו, הפשיט אותו עירום והתחיל להתעלל בגופה, ואפילו ניסה להכניס אותו לכלא. והמנהיג נתן הכל לעם, והיה מאושר שהעם מאושר (אם כי לא מאושר לגמרי). ולבסוף בא העם אל המנהיג, והמנהיג אמר: אני מצטער, אין לי כבר מה לתת לך. נתתי לך כל מה שהיה לי וכל מה שהיה בי, ולא נשאר בי דבר, מה אתה עוד רוצה? והעם אמר: אני רק רוצה לשבת לך על הקבר, רק לשבת ולשנוא. ואז המנהיג אמר: אתה יודע מה, בשביל סתם לשנוא אותי אני עדיין מתאים. והעם ישב - ושנא. והמנהיג היה מאושר.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הסיפורים הזוכים - תחרות הסיפור הקצר של "התדרדרות הארץ" - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut31" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shortstory.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הסיפורים הזוכים - תחרות הסיפור הקצר של "התדרדרות הארץ"

דבר השופטים: הסיפורים שהגיעו השנה לתחרות הם תמונת מראה הפוכה של השמרנות, המאובנות וההתדרדרות של התחרות המקורית. הסיפור הקצר מתגלה בהם כז'אנר הספרותי המרכזי של עידן הפייסבוק והקשב הקצר, אך בניגוד לקלישאה אין הדבר נובע משטחיות וקוצר דעת, אלא דווקא מדחיסות רעיונית, צורניות נועזת וחותכת, חתירה מהירה ללב העניין וללב הקורא בקידוח ישיר - וגם לא מעט חוצפה. מסתבר שמחוץ לדלתות שומרי הסף ברפובליקה הספרותית הצרה של ישראל צומחת פה ספרות פראית, מקורית ומעמיקה בקרקע המציאות והזמן, שלעומתה ספרותינו ה-"רשמית" נדמית כתקועה עמוק בעבר. בעיני חבר השופטים, עתיד הספרות העברית נראה מבטיח, מרגש, ורלוונטי מאי פעם. מי היה מאמין - הולך ועולה הדור

מאת: יש שופטים בירושלים

תגלית ספרותית  (מקור)

הכרזת התחרות

תחרות הסיפור הקצר שלא זכה של "התדרדרות הארץ"

תחרות יוקרתית שבה לא זכה סיפור בעל ערך כבר עשר שנים

הזוכים בתחרות

מקום שלישי בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "הנשיקה עם החילונית"

נימוקי השופטים: "הנשיקה עם החילונית" הוא סיפור שמשלב את האקספרימנטלי עם המרגש לכדי עיסוק עקרוני בקשר בין השניים - ובמחיר של האקספרימנטליות, בכוחה ובחולשותיה. הסיפור מתחפש למניפסט ארספואטי, שמגיע עד לכדי המשגה תיאורטית, אך מתברר בסופו כסיפור אישי במפגיע, של מי שחייו הם יצירתו, ואין לו קיום מחוץ לה, ולכן חשבון הנפש שלו - כולל חשבון חייו הרומנטיים - הוא חשבון יצירתי. יותר מכל, זהו סיפור של קשר בין תרבויות - התרבות החילונית והתרבות הדתית - כשנפתולי הקשר הזה וכישלונותיו מייצגים את המצב היהודי. וגם את המצב העיגולי.

מקום שני בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "ויקרא"

נימוקי השופטים: "ויקרא" הוא הטקסט הקרוב ביותר לספר מקראי חדש שנראה במקומותינו מזה זמן רב, אך באותה מידה ניתן לראות בו את הדבר הקרוב ביותר למדע בדיוני יהודי. זהו סיפור מקראי-עתידני בן חמישה פרקים, המדגימים כיצד ניתן לכתוב סיפורת עכשווית לחלוטין בסוגות תנ"כיות מרכזיות - חוק, פרוזה, שירה, קינה, היסטוריוגרפיה - שמצטברות לנבואה טכנולוגית מצמררת. זהו הסיפור היומרני ביותר שנשלח לתחרות, והעיסוק שלו בתימות פרדיגמטיות של התרבות הולמת היטב את הבחירה שלו בצורה הגדולה והקלאסית ביותר שהפיקה תרבותינו. בכך הוא משחזר בזעיר אנפין הישג מהסוג של הברית החדשה: בריאת מיתוס חדש מתוך קברו של המיתוס הישן.

מקום ראשון בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה"

נימוקי השופטים: "גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה" הוא דיווח חי מזירת הקרב העכשווית ביחסי המינים - אתרי ההיכרויות, שלכאורה נכתב בזמן אמת בעת פרסום התחרות בערב פסח. המציאות הישראלית הרחבה, מחוץ למדינת "הארץ", משתקפת בו כעירבוב עז של מסורתיות עם מתירנות וחילוניות עם צדקנות - שמייצר בתורו אידיאולוגיה חדשה ונועזת, מינית ודתית כאחד. כשחג הפסח הופך לחג הפורנו, וההיסטוריה האישית של המיניות מתנגשת עם ההווה הטכנולוגי המתסכל, והנמלים מזכירות את בני ישראל במצרים, והשדיים את הישיבה, וזרם התודעה הולך ומתערבל וחג סביב עצמו במהירות גוברת - הסיפור מגיע לחג חירות גברי חדש במרכז ההוריקן, בעין הסערה.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הרצון להיות אמריקה: על העליבות של "המחאה האתיופית" - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia27" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/gizanut.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הרצון להיות אמריקה: על העליבות של "המחאה האתיופית"

חתולה פוליטית: טור שני במדור החדש של בלהה ראובן. והפעם חתולת הבית מזנבת בחתול שחור ענק ואימתני, עם ראסטות וגרוב וקפוצ'ון ובלינג, שנראה כמו מלך הפח האותנטי וקורא לעצמו ניגר, אבל משום מה מדבר במבטא אמריקאי, מה שהורס הכל. על עוד קורבן של פוליטיקת הזנבויות

מאת: בקומה השלישית חתולה כושית

מחאה ישראלית אותנטית נגד העבדות האתיופית והאפרטהייד האתיופי וההפרדה הגזעית האתיופית  (מקור)

כשרועי חסן נדחק פעם להודות במקורות שירתו, התגלתה התשובה הלא מפתיעה. לא שירה מזרחית, פיוטים, או מקאמות, לא שירת ספרד או השפעות מהשירה הערבית המפוארת - אלא התרבות השחורה האמריקאית ודימוייה המשוכפלים במדיה האמריקאית: ראפרים נערצים, אנ.בי.איי, אידיאולוגיה של התנגדות "בלתי מתנצלת" ללבנים, ובמקרה הטוב (והמתיימר) - ג'אז. מכאן הכל חקיינות ושיעתוק של אידיאולוגיה אמריקאית שחורה למרחב הישראלי - מה שמסביר היטב את ההצלחה ("בגיל 23 היה לי הרכב היפ הופ, שזה ההרכב היחיד שאני גאה בו עד היום. קראו לו קאשה באשה, ושם באמת הרגשתי שאני כותב שירה"). האותנטיות של שירת המחאה שנחגגה פה כמזרחית אותנטית ושורשית היא משל יאה למחאה האתיופית שנחגגת פה כמחאה אותנטית מאין כמוה.

החקיינות האמריקאית הזולה והשקופה היא המאפיין המרכזי של המדיה הישראלית, שעולם הדימויים שלה נובע מסדרות אמריקאיות שבהן היא צופה כל לילה - במשך כמה עשורים. כמה שנים חיכינו שיהיו לנו שחורים משלנו, כדי שנוכל להיות לבנים טובים, פריבילגיים, מוסריים, עם רגשות אשם (על העבדות!), ולשחק גם אנחנו בתסריט החוזר שבו אנחנו צופים כל ערב, שמעצב את תודעתינו, אבל עדיין נשאר זר לנו? עם האריתראים זה לא הלך מספיק טוב, הפנתרים השחורים - טוב זה מתקופת גולדה, הערבים - בכלל סירבו לשחק את התפקיד. אז הנה האתיופים.

נער אתיופי נהרג בנסיבות לא ברורות בידי שוטר? זו ההזדמנות שלנו לחיות את השמאל האמריקאי, את החלום האמריקאי, זה הרי ממש מתאים לתסריט של "בלאק לייבס מאטר". גם אנחנו אמריקה. לא משנה שרק לפני שבועיים, בפרשה משטרתית אחרת, הוברר לכל כמה האמת חמקמקה - הפעם תורנו להיות בצד המתלהם, ו-"תורם" לבקש להמתין לתוצאות החקירה. אבל מה לעשות, האימפריאליזם התרבותי האמריקאי הוא חודר כל - וגם האתיופים עצמם מושפעים מהדימויים שלו, מהאידיאולוגיה שלו, מהערכים המניפולטיביים שלו, ומהרצון "להיות אמריקה". גם הם רועי חסן. גם הם רוצים לתפוס את המשבצת השחורה, היוקרתית, עם ההון התרבותי המדומיין שלה - משבצת ה-"נגד". וגם הם צופים ביוטיוב ובטלוויזיה (כן, לאתיופים יש סמארטפון וטלוויזיה!). הארלם זה כאן, לא?

וכרגיל צועדת המקהלה הרגילה, שמסבירה על קיפוח, על המקורות הכלכליים של המחאה (מרקס!), על הדרה. כולם יודעים מה התפקיד שלהם (גם האתיופים), והכל כפי שקבע תסריטאי הוליוודי, שמה לעשות, מאוד אוהב ללהק שחורים בסדרות פשע (והאם השוטרים עצמם לא מושפעים מכך? הם לא צופים בנטפליקס? כמה סדרות סמים וסרטי פשע ראה שוטר ממוצע?). ואת מי שבאמת אשם במצוקת העדה האתיופית, באובדן האתוס שלה, ובהפיכתה לטרף קל לאידיאולוגיה טפילית וחקיינית, ולצערינו גם כזו שמאדירה את העבריינות כגיבורת תרבות - הס מלהזכיר. כי הרי זו האליטה החילונית עצמה שריסקה את התרבות המסורתית האתיופית, את מבניה החברתיים והאידיאולוגיים האותנטיים (כן, הפעם בלי מרכאות), את האתוס והתרבות היהודית הייחודית ביותר ששימרה (כולל השפה!) - בעזרת האידיאולוגיה שלה, בשיטה בדוקה שפועלת לה על חברות מסורתיות כבר כשלוש מאות שנה כמו פטיש אוויר. מה שנקרא - תהליך החילון.

אקטואליה אלטרנטיבית