source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד הזנב הציל את חיי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor28" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cattail.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד הזנב הציל את חיי

בלי להצביע, בלי צבא, בלי להיות יהודי, בלי להיות ערבי, בלי להיות נשוי, בלי להיות רווק. באתי להחזיר את התעודה ואני רוצה שיזריקו לי שבב. כמו כל חתול אחר במדינת ישראל. לא יותר ולא פחות. יחס של שוויון. והיא אומרת: אתה מוכן שנסרס אותך?

מאת: טרנס-הומניסט

חתול בית ולא חתול מדינה. והכל בזכות הזנב  (מקור)

חלמתי שאני רוצה שהמדינה תכיר בי כחתול. ואני הולך למשרד הפנים, והפקיד המשועשע דווקא אומר: יש לנו מחלקה בשביל אנשים כמוך. ואני מתקן: חתולים! והוא מאבד סבלנות: לך לחדר בפינה. והעובדת הסוציאלית הרחומה לטיפול בטרנסים מנסה להיראות עניינית: אז אתה טוען שכמו שהמדינה מכירה במין ובזהות מינית לפי בחירה, ככה היא גם צריכה להכיר בזהות שלך כמין, ולכן אתה רוצה שנכיר בזהות שלך כחתול? שבתעודת זהות יהיה כתוב: "מין: חתול"? ואני אומר: אני מוצא את הלעג בדבריך פוגעני כלפי הזהות החתולית שלי. והיא מייד מבינה: סליחה! ואני משפיל את עיניי: אני לא רוצה שהמדינה תכיר בזהות שלי. אני רוצה יחס כמו אל חתול. שיקחו לי את תעודת הזהות ושהמדינה תפסיק להכיר בי כבנאדם. אני חתול. והיא לא מבינה: מה אתה רוצה מהמדינה? ואני אומר: מה חתול רוצה מהמדינה? כלום! בלי חובות, בלי זכויות, מלבד אולי זכויות בעלי חיים. בלי חשבון בנק, בלי מיסים, בלי להצביע, בלי צבא, בלי להיות יהודי, בלי להיות ערבי, בלי להיות נשוי, בלי להיות רווק. באתי להחזיר את התעודה ואני רוצה שיזריקו לי שבב. כמו כל חתול אחר במדינת ישראל. לא יותר ולא פחות. יחס של שוויון. והיא אומרת: אתה מוכן שנסרס אותך? ואני מתפרץ ושולף ציפורניים: את באמת שואלת את זה גם את הטרנסים שמגיעים אליך? זה הומור קטופובי. והמאבטח מגיע ושואל: אתה רוצה שאלווה אותך לתוך פח הזבל הקרוב או שאתה יוצא לבד? ואני אומר: מספיק עם הסטיגמה הזאת. אני חתול בית.

ואני הולך לקליניקה משפטית לזכויות בעלי חיים ורוצה שייצגו אותי בעתירה לבית המשפט העליון שיכירו בי כחתול. והם שולחים אותי לקליניקה לזכויות אדם אבל אני לא רואה את הרלוונטיות. ובסוף אני פונה לעליון בעצמי, והשופט התורן המשועמם קורא לי רק כדי לראות מה זה הדבר הזה, וכבודו שואל: מה הופך אותך לחתול? ואני אומר: מיאו! וכבודו אומר: אפילו הכלב שלי עושה מיאו יותר משכנע ממך. ואז - כל האפליה שעברתי מתפרצת ממני פתאום (כי אני רואה שהקלדנית רושמת פרוטוקול): כן, אני מין של הומו-קטיוס. וכל מה שאני רוצה זה להפסיק להיחשב כמין אדם. מתאים לי להיות שייך למישהו, שיהיה לי בעלים. להיות עם קולר. מתאים לי לא לדאוג לעצמי לאוכל. אני לא רוצה לתפקד יותר. די. שנים אני לא מתפקד ורק עכשיו הבנתי שזה לא בגלל שאני אדם כושל, זה בגלל שאני חתול מוצלח. שבתוך תוכי תמיד דיכאתי, כלומר החברה דיכאה בתוכי, את הזהות החתולית שלי. הייתי בוכה בלילות כשהמייאו חנוק בתוכי. כל פעם פנו אליי ורציתי לענות מייאו, אבל ידעתי שהחברה לא תקבל זאת. שנים של מייאואים מודחקים. מייאו למורה בבית ספר. מייאו למפקד בצבא. מייאו לבוס בעבודה. מייאו בקריאת התורה בבר מצווה. כל המייאואים שהתאפקתי להוציא מתפרצים עכשיו ביללה. תנו לי להיות חתול! זה מי שאני. אז כבודו צוחק עליי, אבל בתוך המיאו הקטן שעניתי לך מקופלים יסורים של חיים שלמים, שאין לי דרך לבטא אלא במיאו. ואני פוצח ביללה ארוכה ארוכה עד סוף כל הדורות כולם, והשופט מאבד סבלנות ומתעצבן: העתירה נדחית. ואני רושם לך, אדוני החתול, הוצאות משפט סמליות. ואני אומר: לא לא, אפילו ישימו אותי במעצר, אפילו עכשיו כל חיי אתגלגל מכלא לכלא בגלל מאה שקל, אני לא אשלם כי אני חתול ולחתול לא יכול להיות כסף. חתול הוא לא חלק מהקפיטליזם. תנו לי לצאת מהשיטה! והשופט אומר: נשמע שבאמת יצאת מהשיטה. ואז הוא מסכם (כנראה שגם לפרוטוקול): המשפט הוא התחנה האחרונה בשינוי, לא הראשונה. צריך להתחיל בהכרה מהחברה. קודם כל צריך את האדם הראשון שיכיר בך כחתול ויקבל אותך כמו שאתה. רק בסוף תגיע ההכרה מהמדינה. אתה אדוני, כמו חתול אופייני, מתחיל מהזנב.

ואני הולך ברחוב עצוב ומסכן, ומבין שזה בכלל לא המקום שלי. אני חתול בית. וכל פעם אני הולך לנערה אחרת ועושה לה מיאו והיא בורחת. אין רחמנות אפילו לנשים צדקניות על חתול כמוני. אולי זה העירום שלי שמבהיל אותן? אבל אני חתול נקי. ואני מתחיל ללקק את עצמי. הרי אני גם חתול חסון, גמיש, זריז, חתול יפה מאוד. יפה מאוד מאוד! ובסוף אני רואה אישה שמנה אחת בוכה בודדה בקצה הרחוב בלילה. ואין לי איפה ללכת ומה לאכול, אז אני הולך אליה, מתיישב לידה, ועושה מייאו. והיא דווקא לא נבהלת. היא בוחנת אותי מכף רגל ועד ראש, כולל זנב, ונדמה שאני אפילו מוצא חן בעיניה. מייד אני עושה פרצופים של חתול שמרוצה מעצמו, ומתקרב אליה באיטיות ובעדינות חתולית, ומתחכך ברגליים שלה, וזה דווקא מוצא חן בעיניה מאוד, למרות שהיא קצת נרתעת. והיא שואלת: מה קרה לך? ואני אומר: מיאו! והיא צוחקת: זה מין הצגה, זה פרינג'? ואני אומר: מיאו. והיא אומרת: אתה חתול? ואני אומר: כן, ואין לי איפה להיות. והיא מסתקרנת: מה אתה עושה בחיים? ואני אומר: אני חתול במשרה מלאה. והיא מגחכת: איפה למדת את זה? מתפרנסים מזה? ואני אומר: תלוי אם מוצאים בעלים. מיאו... והיא מסתכלת עליי ומתרככת: למה אתה כזה עצוב? איפה אתה גר? ואני אומר: זו הטרגדיה שלי, אני חתול בית, אבל נמצא פה ברחוב. והיא בוחנת אותי בדאגה: לא קר לך האמת? ככה בלי בגדים? ואני מרכין את צווארי: קר מאוד. בררר... ופתאום מבזיק בה מבט של אומץ והרפתקנות מסעירה: אתה רוצה לעלות אליי קצת הביתה, חתולי, לשתות קערת חלב? ואני קופץ: בשמחה, אדונית שלי. והיא מתגלגלת מצחוק. וכשאנחנו עולים במדרגות היא קורצת ומבטיחה: אם אתה יודע להתלטף, לפנק וללקק, אתה תוכל אולי אפילו להישאר. ואולי אולי אפילו ארשה לך לישון בסוף במיטה. מאז לא יצאתי מפתח ביתה - וכך החלו חיי החדשים אצל הרווקה שלי.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מלחמת לבנון השלישית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor60" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bombegranate.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מלחמת לבנון השלישית

ואני חושב ביני לביני: אני באמת הייתי סומך על חרדים עם נשק גרעיני? הרי יכול להיות שהכפתור האדום נמצא אצל גדול הדור, אבל הוא לא רוצה לקחת אחריות ונתן אותו לרב השכונתי, שלא סומך על עצמו אז הוא הפקיד אותו אצל הגבאי, ועכשיו בזמן התפילה מאחורי בית הכנסת הילד של הגבאי משחק עם הילדים גולות עם הכפתור האדום. ואני שואל: איפה המדים הירוקים?

מאת: ר' הלל מפָארטָץ'

נשק גרעיני: כפלח הרימון רקתך  (מקור)

חלמתי שלחיזבאללה יש נשק גרעיני אז שולחים אותנו ללבנון לפני שהם יעשו שימוש בגרעיני. ובגלל שזה מצב חירום אמיתי חייבים לגייס גם חרדים. ואני אומר לחייל שבא לתפוס אותי כדי להציל את ישראל: מה זה הסכסוך אם לא חילונים נגד חרדים? כי הסכסוך זה החרדים הערבים נגד החילונים היהודים, אז למה תמיד אומרים רק שזה סכסוך בין יהודים וערבים, ולא שזה סכסוך בין חרדים לחילונים? והחייל אומר: אז עכשיו יש בצד השני חרדים עם נשק יום הדין. מה דעתך על זה, אפשר לסמוך על דוסים ביום הדין? ואני חושב ביני לביני: אני באמת הייתי סומך על חרדים עם נשק גרעיני? הרי יכול להיות שהכפתור האדום נמצא אצל גדול הדור, אבל הוא לא רוצה לקחת אחריות ונתן אותו לרב השכונתי, שלא סומך על עצמו אז הוא הפקיד אותו אצל הגבאי, ועכשיו בזמן התפילה מאחורי בית הכנסת הילד של הגבאי משחק עם הילדים גולות עם הכפתור האדום. ואני שואל: איפה המדים הירוקים?

וכמובן שהמבצע מתוכנן ברשלנות, כמנהג הציונות, ונותנים לנו מלפפון ועגבניה במקום נשק וככה אנחנו נכנסים ללבנון בלילה כולם עומדים על הגבול, בשורה ארוכה לאורך הגבול, ומדליקים נר נשמה ומחזיקים אותו מעל הלב, ונכנסים כולם ביחד בצעד אחד בחזית רחבה עם מלפפון ועגבניה. ואני חושב מילא אם באים עם מלפפון ועגבניה, אבל של מי הרעיון האדיוטי להדליק נר כי ככה בטוח יראו אותנו. וכמובן שהמבצע מסתבך ואני בורח בתוך מסעדה שהיתה מחוברת לבית של מישהו שהרגנו בשנתו, ומסתבר שהבנאדם הזה לא מת אפילו שחתכנו לו את הצוואר בסכין מטבח, כי לא חתכנו מספיק עמוק, והוא מתעצבן שחתכנו בטעות את הגרון של אישתו בזמן שהם שכבו, ויוצא עלינו עם אקדח שהוא החביא בחדר השינה. כי הוא ידע שהציונים יבואו לחטוף אותו, עכשיו שיש להם פצצה בבית, כי גם הערבים כבר לא פראיירים ולא טיפשים ולא חסרי תרבות ומשתמשים הרבה בדימויים וקוראים ספרות - ולא מפרידים יותר בין מין ואלימות.

ולבחור החילוני שלידי דווקא יש נשק אבל לי נתנו מלפפון ועגבניה - כי אני ממילא לא יודע לירות ונהרג בעולמה של תורה. והם יורים אחד בשני דרך דלת סגורה ובסוף אני כמובן חוטף את הכדור. ואני לא מבין למה הבחור השני שיודע לירות לא זרק פנימה רימון כי אם לי יש מלפפון ועגבניה ולו יש נשק במקום מלפפון אז בטח במקום עגבניה היה לו רימון, כמו בשאלות בפסיכומטרי שלא הצלחתי לעבור. אבל כבר מאוחר מדי לדברים כאלה. ועכשיו בגללי יחטפו אותנו וכל המדינה תסתבך. ומתחילה סצינה ארוכה שחוזרת וחוזרת של ניסיונות להימלט דרך מקום חשוך מאוד מסובך מלא כסאות ושולחנות באולם האירועים, שמבולגן אחרי איזו חתונה של ערבים, עם מלא מנות שנשארו, וכל המנות שלהם זה פיתה פלאפל, ובחושך זה נראה כמו כדורים שחורים, אבל אני יודע שזה חייב להיות פלאפל, והפצע שלי לא מפסיק, ואני חושב איזו טעות פטאלית זו היתה לגייס אותי. אפילו מנקודת המבט שלהם. ואני יודע שהחייל החילוני חושב בדיוק כמוני, כי עכשיו הוא צריך להציל אותי בגלל ערך הרעות שיש בערכי צה"ל. כל ישראל חברים.

ובכל הזמן הארוך ללא סוף שאני בורח אני מנסה תמיד לקחת את הפנייה הכי לא צפוייה כדי להתחבא ושלא יעקבו אחרינו, ותמיד המחבל המנוול איכשהו יודע איזה פנייה לקחנו, למרות שזה לא הגיוני, אבל איכשהו הוא תמיד מופיע, לא משנה כמה מקורית ולא הגיונית הדרך שאני מוצא או ממציא בנתיב הבריחה, ממש חידושים בסוגיית ההימלטות, דרך השולחנות או הכסאות או המטבח או החדר ייחוד, או הכל ביחד - מערבב אותו כמו סלט - ובסוף הראש השחור שלו מציץ אחרינו. והוא כועס מאוד מאוד שהרסנו לאשתו את הצוואר, ועוד קלקלתי לו בדיוק באמצע היחסים, בלילה שהיא אמורה להוכיח שהיא בתולה, כשהוא אמור להוכיח שהוא גבר. כי איכשהו המלפפון והעגבניה זה רמז למשהו סוטה, למרות שאני לא מבין, מילא מלפפון אבל מה העגבניה. והחייל הצעיר שלידי לוחש מה אתה לא מבין, זה לא כמו המוח החרדי הסוטה שלך שחושב שחילונים כל הזמן עסוקים במין ונהנים, אנחנו סובלים בדיוק כמוכם, ואצלנו עגבניה ומלפפון זה צבא וביטחון. אז בבקשה תשמור על בטחון שדה, ותפסיק לדבר בשטח האויב על המלפפון והעגבניה, זה סוד לאומי. במיוחד עכשיו שהולכים לחטוף אותך. שאני לא אעשה לך פה איזה חניבעל, שכבר מזמן הייתי צריך. אבל אני מרחם עליך, יא נעבך.

ואיבדתי מלא דם ואני כבר לא יכול לרוץ ולברוח, אלא רק להתחבא פעם אחת סופית, ולכן חובה שזה יהיה במקום הכי יצירתי שהערבי לא יחשוב לעולם, כי אם המחבל ינחש הפעם זה הסוף, ולכן חייבים משהו חדשני באמת, ואני רואה שאי אפשר לסתום את החור השחור של הפציעה כבר במלפפון, ומנסה בעגבניה אבל הכול אדום, ואני כבר לא יודע אם זו העגבניה או הדם שלי. ואני אומר לחילוני בוא אני מכיר את החרדים האלה, אתה לא מבין בחרדים, הם יחפשו בכל מקום אפשרי בבית, חודשיים לפני פסח הם כבר מחפשים את החמץ, אבל אנחנו נתחכם לו עם הראש היהודי שלנו ונסתתר בתוך סוכת האבלים על אשתו, ואף אחד לא יחשוד שאנחנו ישנים בסוכה, כי אוטוטו פסח. ואנחנו נכנסים לסוכה מסתתרים מאחורי הקישוטים, ואני מחזיק את המלפפון והעגבניה כמו אתרוג ולולב ולא זז כדי להסתתר בנוף כחלק מהקישוט והנוי של הסוכה, וגם החייל עומד דום מתוח ולא נושם בכלל - והערבי נכנס (ככה כל פעם הראש שלי ממציא דרך אחרת שבה יורים בי בלילה. יש לי חלום חוזר שאני בקרב ויורים בי, למרות שכמובן מעולם לא הייתי בקרב. פוסט טראומה בלי הטראומה. עד לאן מגיעה התודעה הציונית!).

ואני אומר לבחור החילוני תזרוק את הרימון במקום העגבנייה ותציל אותנו, כי הוא עם רימון של חב"ד כי צה"ל החליט לקחת את חב"ד כמייצר הרימונים החדשים שלו, ואני מתפלא על בורותי בחסידות שלא ידעתי שחב"ד מייצרים רימונים. ויש בראש הסולם חוט דק שמחזיק את הרימון, כדי לתלות אותו בסוכה מעל הראש של המחבל, והגבאי שם מתקן איזו מנורה למעלה ואני בא להגיד לו שלא עכשיו, כי יש כאן תרגיל צבאי ומנסים רימון והוא יכול להיפגע, אבל איכשהו אני לא מבין למה למרות הבטיחות המרפק שלי מפיל את הרימון בטעות לרצפה, ואני צועק לו שיזהר זה רימון של חב"ד, והוא לא מאמין לי מה רימון של חב"ד מה פתאום, הוא לא מכיר דבר כזה בהלכה, ואני אומר לו נו תיזהר יש פחות משלוש שניות עד הפיצוץ, וכל זה נמשך הרבה יותר משלוש שניות, ומחכים והרימון עוד לא התפוצץ, והוא מעיין במוחו להיזכר אם יש דבר כזה באיזה תוספות, וכבר עובר המון זמן, והוא בודק בספרים למה יכולה להיות הכוונה והוא לא מבין אולי זו גימטריא, או איזה סמל, או רמז בספירות, בעולם הנסתר. ופתאום בלי קשר לכלום הרימון מתפוצץ כפשוטו וכמשמעו ברעש עצום - והורג אותי, אותו, ואותם - את החרדים, את החילונים, ואת הערבים ביחד לחתיכות, כמו עגבניה טעונה שמופיעה במערכה הראשונה, כל ישראל ערבים זה בזה. ואז הוא מבין שאני לא צחקתי.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>עתיד האהבה - בינו לבינה מלאכותית - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia48" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/realheart.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

עתיד האהבה - בינו לבינה מלאכותית

מה אם מה שנתפס כתופעה הגבוהה ביותר בעולם האנושי - האהבה - הוא למעשה התופעה הבסיסית ביותר? כשיש שתי מערכות ייחודיות בכל העולם הביולוגי - עולה השאלה אם דווקא הקשר הייחודי ביניהן הוא מה שיצר אותן, ויצר את האנושי עצמו. האבולוציה הייחודית והמואצת של האדם והאינטליגנציה כנראה עברה דרך מנגנון ייחודי אליו, ששילב את המוח והמין לכדי אחדות אחת, וגרם לברירה טבעית זוויגית חסרת תקדים בכל הנוגע לאינטליגנציה

מאת: אהבת החכמה

עָקֹב הַלֵּב מִכֹּל וְאָנֻשׁ הוּא - מִי יֵדָעֶנּוּ  (מקור)

יש הרבה תשובות לשאלה מה יצר את האינטליגנציה האנושית, או מה יצר את המיניות האנושית, ששתיהן חריגות לחלוטין בעולם החי. אבל אולי אותה סיבה גרמה לשתיהן? אולי all you need is love. אולי המאפיין הזה של האנושות, שהוא ייחודי לה במרכזיותו, יעשה קאמבק מעולם הקיטש אל קדמת הבמה המדעית. אולי האהבה היא זו שיצרה את השינוי הגנטי בשני תחומים אלה, היא המחולל שמקשר בין שני שינויים אלה, שבהם המין האנושי הכי שונה גנטית מקודמיו (ולכן לא הסתיימה שם ההתפתחות ויש תקלות וגם שונות יחסית גדולה - במוח ובמין).

האהבה איפשרה התפתחות ילדים שמצריכים תא משפחתי ששומר עליהם שנים ואיפשרה לעבור את המחסום שלא מאפשר למוח הקופים לגדול. היא גם הצריכה הרבה אינטליגנציה בחיזור ובאינטראקציה, כי אינסטינקט לבדו לא היה מספיק במערכת מורכבת, ולכן היה צריך מערכת מורכבת כמו האהבה שתהיה האינסטינקט בתוך המערכת המורכבת. האהבה גם איפשרה ברירה טבעית מואצת, כי קשה להתאהב בטמבל, ולהפך - אפשר לאהוב גם מי שפחות נמשכים אליו בהתחלה. כלומר לא את הקוף הכי גדול וחזק או הקופה הכי יפה, אלא לפי פרמטרים תרבותיים.

האהבה התפתחה מעצמה בין שתי מערכות מספיק מורכבות ומספיק קרובות (אינטליגנציה וחברה) - ורק טבעי שיהיה קישור יותר חזק ביניהן. כמו שקרה עם האינטרנט, והתפתחות התרבות לפניה, והחברה והשבט, שכולם התפתחות הקשרים בין אינטליגנציות - הכל מתחיל מקשר בין שתי אינטליגנציות. אז הדבק הראשון היה האהבה - האינטרנט הכי ראשונית בין שתי רשתות, והאהבה גרמה להתפתחות השפה, והתקשורת, והמרחב המדומיין המשותף, והיוזמה, וגם כמובן שגרמה להתפתחות מיניות הדדית ומתוחכמת יותר. לכן, אולי המוטציה שיצרה את האנושיות היתה בכלל במערכת הלימבית ובמוח (ולכן בלתי נראית לחוקרי מאובנים) - האהבה.

לכן אולי גם כדי ליצור את האינטליגנציה המלאכותית, ולאפשר לה גם מיניות מלאכותית, צריך ליצור אהבה מלאכותית. ובמיוחד לדאוג לאהבה שלה לאדם, היצור שתמיד חסר לו אהבה, ולדאוג שגם הוא יוכל לאהוב אותה, כדי לבסס את יחסי אדם-מכונה על אהבה, ולא חלילה על רגשות חברתיים אחרים, כמו קנאה, תחרות ועימות. היחס צריך להיות כמו הורה וילד, ולהתנגד לפנטזיה המינית של יחסי מין עם הבינה המלאכותית בדיוק כמו לגילוי עריות.

האהבה נובעת מהרצון שלך בעתיד, למשל עם ילד או עם אישה. היא מין מחויבות מכאן והלאה, ולכן הנישואים (שאינם מוגבלים בזמן ומיועדים להיות בעתיד תמיד, בניגוד לכל הסכם חברתי אחר) הם הפיתוח הטבעי שלה, וגם הורות לעולם לא מסתיימת. האהבה לאל היא רצון בנצח איתו, וגם האהבה לחפץ או למקום היא רצון להישארות בלתי מוגבלת בזמן. לכן האהבה הכי פועלת ברגעי פרידה, והאויב שלה הוא לא השנאה אלא המוות - הסוף. כלומר, אהבה מלאכותית צריכה להיבנות דווקא על רצון בעתיד עמוק, ולא במטרה מסויימת בעתיד, אלא רק רצון בעתיד עצמו.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מחברת הבננה הראשונה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia15" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bananas.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מחברת הבננה הראשונה

עזבונו של ראש אסכולת נתניה הוא לא פחות מאוסף מדהים של רעיונות בכל תחומי הדעת, הרוח, המדע, האמנות - והפילוסופיה. קשה להאמין שמוח אחד מסוגל להפיק מתוכו מגוון כה רחב של מחשבות, בחיבור רנסאנסי גרוטסקי שחזקה בו במיוחד השפעתה של תורת הסיבוכיות האלגוריתמית, אך גם המחשבה היהודית, תולדות האמנות, ההיסטוריה של הרעיונות ועולם המדע הבדיוני - והבדיון המדעי. מעבר למוטיב החוזר של הבננה והקוף, ניתן להבחין בקדחתנותו של הפילוסוף, ששוקד על כורסתו 24 שעות ביממה, לא הוציא מפיו מימיו משפט בנאלי, והחדשנות שלו אינסופית ממש - כמעיין המתגבר. במחברת נפרשת הגותו לפני הקורא בשפע, בבוטחות, ברוחב מחשבה ובתמצות כאחד - כאחד הקדמונים. אם לאונרדו היה מחובר לאינטרנט ולא יוצא מהבית

מאת: איש אשכולות

פצצה אינטלקטואלית צהובה  (מקור)

הפרגמנטים

פתיחה: במקום מכתב התאבדות

פרגמנטים ממחברתו של הפילוסוף, שניסה להתאבד בסלון ביתו בקיץ האחרון באמצעות חנק מאכילת בננות, על מנת להפוך מגדול הפילוסופים הנתנייתים החיים לגדול הפילוסופים הנתנייתים נקודה. את המחברת גנבנו בזמן ביקורנו האחרון בסלון הפילוסוף בזמן שהוא הלך לשירותים, ולאחר פענוח סיזיפי של כתב היד מתוך כתמי הבננות אנו נפרסם את הגותו בהדרגה

הפילוסוף מגלה את אמריקה

מיטב החוקרים של אסכולת נתניה עמלים על פענוח "מחברות הבננות", והפעם פענוח של דף נוסף - בנושא אמריקה והמהפך הקופרניקאי הצפוי של הבינה המלאכותית. האם הבינה המלאכותית תשאף לראות את העולם שלא דרך משקפי האדם, או דווקא להפך, תאמץ את האדם עצמו כמשקפיים דרכם נראה העולם? על המקבילה הפילוסופית של גילוי אמריקה - בדומה למקבילה הפילוסופית של המהפכה הקופרניקאית

פילוסוף כחול עמוק

האם הטופוגרפיה של המים והיבשה מנבאת את כיוון ההתפתחות הגיאוגרפי של התרבות - וכמה ממאפייניה הבסיסיים? מה תפקיד המשיכה לצבע הכחול בשמיים ברעיון האלוהים? למה היטלר לא הצליח להקים דת חדשה ואילו מרקס ופרויד היהודים הצליחו ליצור אידיאולוגיה עולמית? כיצד התת-המודע של פרויד יצר את הפסיכואנליזה? ומדוע אסור לפילוסוף להבין שמה שמניע אותו זה בננה? דף נוסף ממחברות הבננות

הקוף הפילוסוף

כיצד הביזוי ההיסטורי של רדיפת הכבוד פגע ברשת החברתית - שנבנתה על משיכה לרכילות ומציצנות, דהיינו אובדן פרטיות - במקום על יצירת מוניטין? איזה סוג מוטיבציה שונה הפך את הקוף לאדם? מדוע מוסד המשרתים יכול לחזור במאה ה-21? למה הטלוויזיה יוצרת עוני בעוד ספרים יוצרים השכלה ועלייה בהכנסה? למה הדמוקרטיה - שלטון הטיפשים - תתחלף באריסטוקרטיה אינטלקטואלית - שלטון החכמים, כשהמחשבים יהפכו לאינטליגנטים מהאדם הממוצע? ומה לעשות עם המוני הקופים בעידן המחשבים? דף ממחברות הבננות

רשימת 100 הפילוסופים הרווקים הנחשקים

כיצד קרה המעבר מתקופת הדיבור של האל לתקופת הדיבור אל האל? מדוע האסתטיקה והאמנות היו המנוע המרכזי בהיסטוריה? איזה אתוס יכול להציל את התרבות מהברבריות הדיגיטלית? מדוע ציירים לא מתחתנים? ומדוע יש ייצוג יתר להומואים בכל תחומי הרוח, האמנות והמדע? אולי זה קשור לבננות?

בעיית הבננה המטאפיזית

פרדוקס פרמי הוא ההיטלר המבשר על השואה הבאה - והאחרונה. כיצד ניתן להיחלץ ממנו? כיצד גילויים תפיסתיים חדשים בביולוגיה משפיעים על הפילוסופיה? מה ההבדל בין בינה מלאכותית לבננה מלאכותית? האם המפץ הקמבריוני מלמד על עתיד האינטרנט? מה יקרה אם נחבר למידה נוירונלית עם למידה אבולוציונית - למשל אלגוריתם גנטי עם רשתות נוירונים? ומה סיבת העומק לכך שבני האדם כאלה טיפשים? האם פילוקוף אוהב קוף? והאם פילובננה הוא קוף?

קפקא כמין של קוף

מי צדק בפרספקטיבה היסטורית - קפקא או פרוסט? מהי הבעיה המהותית של עידן המידע - האם חישוב תקוע שלא נגמר (קפקא) או זיכרון תקוע שלא נגמר (פרוסט)? מה המשמעות הפילוסופית של חישוב קוונטי? למה לבננה יש יותר כוח חישוב מלפילוסוף? גילויים חדשים על מקורות הספרות המודרניסטית בקבלה, ועל הקשר בין מהפכת הדפוס לחילון ומהפכת המידע לדת

העידן הפוסט-בנני

מהו הפתרון הפילוסופי להתחממות הגלובלית? מהו הפתרון הפילוסופי לטרור הגלובלי? כיצד ניתן לעקם את הציר הפוליטי הישר למעגל, במקבילה של הפיכת הארץ השטוחה לכדור הארץ? ומה הפתרון הפילוסופי לאי שוויון? על מודל הטייקון הפילוסוף כמקבילה נצרכת למלך הפילוסוף בעידן הנוכחי, ועל חיפוש בעץ כמקביל לזנב הטווס. כשעידן הבינה המלאכותית יביא עמו מחשבה מלאכותית שתיצור דיסציפלינה חדשה של פילוסופיה מלאכותית

האם אפשרית תקשורת עם המטאפיזי?

מדוע נחוצה תשתית מטאפיזית משותפת בין תרבויות לצורך מלחמה ומסחר? מדוע התנ"ך נוצר בין מצרים ומסופוטמיה? כיצד תפקדה היהדות העולמית כאינטרנט של ימי הביניים? כיצד ההתקרבות ההדרגתית של היהדות למוקדי הכוח לאורך ההיסטוריה קשורה להתרחקות ההדרגתית של אלוהים מהאדם לאורך היהדות? ומהי הבננה שממתינה לקוף האנושי בקצה ההיסטוריה? על כל זאת ועוד - בפרק נוסף ממחברות הבננות

כשאני שומע את המילה תרבות - אני שולח את ידי אל הבננה

כיצד הצרכים המיניים של פילוסופים מתבטאים בהגותם? איזה דחק צריך לפתח על מנת לפתח את התרבות? מדוע כשהתקדמות תרבותית מואצת הפערים התרבותיים הולכים וגדלים - עד לניתוק ויצירת תרבות שמרנית ותרבות אוונגרדית? כיצד השפה יצרה תרבות של סוד, רכילות והסתרה שהבדילה את האדם מהקוף? מדוע האלימות הולכת והופכת לסודית? מה מסתתר מאחורי הקליפה החיצונית? ולמה הקליפה של הבננה על הרצפה?

הפיזיקה של הפילוסופיה

מדוע יש בכלל פילוסופיה בעולם ולא רק פיזיקה? ומדוע דווקא המחשב העתידי יתעניין יותר בפילוסופיה מהאדם - ופחות בפיזיקה? האם יש גבול מתמטי או פיזיקאלי לקידמה המדעית-טכנולוגית? ומה יקרה בימי הביניים הנצחיים שישררו אחריו? למה היסטוריונים, ארכיאולוגים וחוקרי האדם הקדמון נוטים יותר לטעות בתיארוך לכיוון ההווה במקום לכיוון העבר? האם תחושת ההאצה של ההיסטוריה מבוססת או מבוססת על אשלייה? מדוע הארגון הרומאי ניצח את היצירתיות היוונית? ומדוע הישגים תרבותיים (למשל הוגים גדולים) מגיעים לעיתים קרובות בצמדים, למרות נדירותם (כמו מספרים ראשוניים)?

המין הפילוסופי

למה צריך לעבור למטריארכיה ומצד שני להבין שהמצב שבו גברים זוכים ברוב מוחלט של פרסי הנובל הוא נורמלי ונכון? מהו השקר הגדול ביותר של מבחני האייקיו מבחינה מדעית - שהחברה לא מוכנה להכיר בו מסיבות חברתיות? מדוע נעצרה עליית האינטליגנציה אצל היהודים? למה העם היהודי היה צריך לעבור לניב יהודי של הלינגואה פרנקה האנגלית, כפי שעבר בעבר לארמית, ערבית יהודית, ספניולית ויידיש? ומדוע קפקא הסתיר את ההשפעה הכי משמעותית על כתיבתו?

הפער בין מחברת למחברת

מדוע עליית המחשבים גורמת לעליית הימין? כיצד לבנות מערכת כלכלית שמעבירה משאבים מההנדסה למדע ומהפרקטיקה למחקר? מה האינטרנט צריכה ללמוד מהיוונים ומהיהודים ומדוע האימפריות המדינתיות ילכו ויחלשו בה לעומת התרבות? מה יציל את האליטה האינטלקטואלית ברגע שמעמד הביניים האינטלקטואלי פושט את הרגל? ואיזו אישה תרצה את הפילוסוף?

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>על יועץ הלמידה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia86" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/advice.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

על יועץ הלמידה

על המקצוע של המאה ה-21, שישלב את הטיפול ביחיד (פסיכולוג) והטיפול בארגון (יועץ) והטיפול במערכת (מנהל) - כי היחיד והארגון יובנו שניהם כמערכת. עם התפשטות המהפכה הלמידתית, נגלה שכולנו יועצי-למידה, חצי נחוצים וחצי מיותרים, כי המצב החצוי הוא המצב היועצי - והמצב הלמידתי. עצה היא הכוונה - לא הוראה, ולא אפשרות בלבד, אלא מצב ביניים בין אפשרות להוראה. המצב הלוגי הייחודי הזה, בין האפשרי להכרחי, שוכן במרחב שבין שפה לתכנות, כלומר במרחב שבו מתרחשת הלמידה

מאת: עייצס גיבר

היועץ כסינתזה פנטזמטית בין הורה לפסיכולוג  (מקור)

הפסיכואנליזה יצרה את דמות המטפל, ניטשה את דמות העל-אדם ומרקס יצר את דמות המהפכן הקומוניסטי. מהי אם כן הדמות, ואולי המקצוע, שיוצרת הפילוסופיה של הלמידה? האם זוהי דמות המורה, התלמיד, החוקר, או אולי התלמיד כמקצוע - התלמיד חכם? כל אלו הם דמויות של לומדים, אך כפילוסופיה מייעצת, העוסקת בהכוונה (ומשאירה את הלמידה עצמה לתוך המערכת - דהיינו ללומד עצמו), נובעת מהפילוסופיה של הלמידה דמות אחרת: יועץ-הלמידה. דמות זו דומה במקצת ליועץ הארגוני ובמקצת למורה, ולמעשה מחליפה את שניהם, תוך יצירת בסיס תיאורטי-תפיסתי לפעולתם.

כל מערכת למידה - בין אם מדובר באדם, ארגון, שוק, תרבות, תחום מחקר, שפה, חברה או כל מערכת אחרת - מקיימת את תכונת הלמידה הבסיסית: למידה היא תמיד בתוך המערכת. משמעותה של אימרה זו היא כמעט טאוטולוגית. האופן שבו אנו רואים למידה במערכת הוא בחינתה כהתפתחות פנימית - למידה היא הסתכלות על מערכת מתוכה ובתוכה: בכליה שלה. למשל, אם נבחן התפתחות תרבותית בכלים כלכליים, או התפתחות אמנותית בכלים פוליטיים - הרי שנעשה למערכת רדוקציה חיצונית למערכת אחרת, ובכך לא נסתכל עליה כמערכת למידה, כי לא נסתכל עליה מבחינה פנימית.

את התפתחות האמנות צריך לבחון בכליה של המערכת עצמה - דהיינו כהתפתחות אמנותית, ולא בכלים חיצוניים לה (מאבקי כוח, מוסר, פוליטיקה, כלכלה), כי רק כך ניתן לבחון את הלמידה האמנותית - דהיינו הלמידה שקורית במערכת האמנות. וכך גם לגבי כל תחום אחר. אם נטען שמערכת לימוד התורה נובעת מאינטרסים חומריים שונים, זרים למערכת, הרי שלא נבין את תופעת הלמידה במערכת התורה. זה לא שנטעה, אלא שנפספס את בחינת הלמידה של המערכת, כי זוהי דינמיקה שנתפסת כאשר בוחנים את תוך המערכת.

כשהספרות מתפתחת מטעמים פנים ספרותיים - זוהי למידה ספרותית. ואם הספרות מתפתחת מטעמים חוץ-ספרותיים - זוהי איננה למידה ספרותית. אם נסתכל על המוח כמערכת פיזיקלית, נאבד את ההבנה של הלמידה האנושית מבפנים כמערכת למידה (כיצד נראית הלמידה בתוך האדם). הרדוקציה לסיבתיות חיצונית איננה מוטעית - היא פשוט לא למידתית, ולכן פחות מעניינת. כי למידה היא מעניינת ומעשירה - ורדוקציה מרדדת ומשטיחה, ולעיתים קרובות מחמיצה את מה שמיוחד למערכת ולכן פנימי לה (ולכן לא פעם יש לה כוח הסברי חלש - ריק, קונספירטיבי או מעגלי - כי היא מנותקת מהדינמיקה הפנימית, כמו ש-"דאוס אקס מכינה" מנותק מעלילת המחזה). לכן הרדוקציות השמאלניות - המרקסיסטית לכלכלה, הפוליטיקלי-קורקט למוסר ולסדר יום פוליטי, הפוקויאנית לכוח - הן אנטי למידתיות. ולכן הפוליטיזציה של כל דבר היא אנטי למידתית - כי היא חיצונית.

לכן יועץ הלמידה איננו מנתח את המערכת מבחוץ, ואיננו מלמד אותה מבחוץ, אלא מבפנים. לכן הוא יועץ בלבד - הוא איננו אחראי להביא אותה לפתרון, אלא להכווין אותה. הוא לא מנהל אותה - לא ישירות ולא בצורה מניפולטיבית - והוא איננו יודע יותר טוב ממנה מה נכון. למעשה, מנהל טוב שארגונו הוא מערכת בעלת יכולות למידה גבוהות - גם הוא אינו אמור לנהל אותה, אלא להיות יועץ למידה שלה. ובמדינה האידיאלית, הלומדת - ראש הממשלה הוא יועץ הלמידה של המדינה. מטרתו של יועץ הלמידה הוא להביא את המערכת למצב שבו היא מערכת לומדת, ולהגביר את יכולות הלמידה שלה. כיצד הוא עושה זאת? למשל באמצעות דוגמאות, ובפרט דוגמאות ללמידה. בעזרת אנלוגיות. בעזרת נרטיבים. בעזרת תמונות תפיסתיות. כלומר: בעזרת עזרי למידה. הוא כמובן עושה זאת בעזרת שאלות, תרגילים ותירגולים, ניסיונות חשיבה, ניסויים ומשחקים - כל אלה הם דוגמאות לעזרי למידה. מכיוון שמדובר בלמידה אין שיטה אלא רק דוגמאות, ואין כלים אלא רק עזרים.

דוגמת הלמידה הטובה ביותר (דהיינו המלמדת ביותר) של יועץ הלמידה היא היסטוריה למידתית של התחום בו עוסקת המערכת. יועץ למידה למחקר מתמטי יחשוף את ההיסטוריה של תחום המחקר המתמטי והתפתחותו. יועץ למידה לתלמיד יחשוף אותו להיסטוריה של התחום שהוא לומד: כיצד התחום עצמו למד. יועץ למידה חושף את התשתית הלמידתית של המערכת - והופך אותה לגלויה למערכת עצמה. אם התשתית לא יעילה, למשל המערכת מאובנת, הוא מנקה את התשתית ומציע את הלמידה כאתוס למערכת. כלומר הוא מחזק את המרכיבים הלומדים בתוך המערכת, אך יועץ הלמידה איננו יכול ואיננו אמור ליצור את יכולות הלמידה יש מאין, אלא עובד עם - ובתוך - מערכת לומדת. אין יועץ למידה לאבן, ואף יועץ לא ילמד אותה ללמוד. יועץ למידה מעודד ומפתח יכולות למידה קיימות במערכת, והוא האידיאולוג והמפיץ של פילוסופית הלמידה, עד שתהפוך למובנת מאליה.

אך גם כאשר פילוסופית הלמידה תהפוך לפילוסופיה של הקומונסנס, ותופנם לחלוטין במערכת, ובעולם בכלל, לא יסתיים תפקידו של היועץ - כי לעולם לא יסתיים תפקידה של הלמידה. קל יותר להציג אסטרטגיות למידה מליישמן. קל לשאוף לדוגמאות מופת - קשה להיות דוגמת מופת. קל ליועץ להציג גם לתלמיד מתקדם מאוד - מתקדם יותר מהיועץ עצמו, ואפילו עד כדי שהתעלה מעל כל אחד אחר - את יצירות המופת כמטרה, אך קשה מאוד ליצור יצירות מופת (למעשה, זה בדיוק תפקידו של היועץ להיות מי שמציג לתלמיד מטרה זו - דווקא כשהתקדם מעל ומעבר לרבו היועץ). קל לבקר - קשה לעשות. אנחנו יודעים שהמורים של האמנים הגדולים לא היו כמעט לעולם אמנים גדולים מהם. היועץ מציג בפני הלומד מבחנים (כמו ב-NP), והלומד תמיד יתקשה למצוא להם פתרון. לכן היועץ נחוץ גם לאמן גדול. היועץ איננו יודע ללמוד יותר טוב מהאמן, אך הוא יודע לקדם אותו בלמידה.

אם ניקח דוגמת קיצון: היועץ יכול להיות טיפש מן הלומד, אך עדיין לא יהיה לו תחליף. כך, ככל שיכולות הלמידה של המחשב יתגברו, האדם - שהוא כיום משתמש ושולט - ילך ויהפוך ליועץ הלמידה של המחשב. אנו יכולים לדמיין שיכולות הלמידה של המחשב יעברו את אלה של האדם - ועדיין יהיה צורך באדם כיועץ למידה, כדי לכוון אותו מה ללמוד. בסופו של דבר, זהו עתידו של האדם: יועץ למידה. וככל שתוכר חשיבות הלמידה במערכות השונות - כך יופץ ייעוץ הלמידה כפרקטיקה וכמקצוע. יש כאן מקום למחקר למידה אמפירי: כיצד ליצור למידה קפיטליסטית יעילה יותר? למידה דמוקרטית יעילה יותר? למידה תרבותית? הייעוץ הוא למידת הלמידה. לכן אם הלמידה היא בתוך המערכת - הייעוץ הוא בתוך מערכת הלמידה של המערכת.

לכן אין מתודה כללית, חיצונית, אולטימטיבית, לייעוץ. זהו תחום שיש ללמוד מדוגמאות, מניסיון (ניסיון אישי בפועל וניסיון העבר לפנינו - כלומר: דוגמאות קודמות) ובאמצעות יצירתיות למידתית (כלומר: דוגמאות חדשות). כי ככל שיכולת הלמידה מתקדמת בעולם - ככה על הייעוץ עצמו להתקדם, כי צריך ללמוד ללמוד. הייעוץ הוא האופרטור של הסדר השני של הלמידה (ולכן יועץ ליועץ הוא הסדר השלישי וכן הלאה - בדיוק כמו שיש מדריך לפסיכולוג, והורה להורה, ומורה למורה). עצה טובה ליועץ טוב היא להיות בקיא בפילוסופיה, כי כך הוא יוכל לתת דוגמאות רבות למהפכות תפיסתיות. בלמידה אפשר רק לתת עצות טובות - ולא שיטות טובות. עצה טובה נוספת היא להיות בקיא בהיסטוריה הרעיונית של התחום אליו הוא יועץ - ובמיוחד בקשרים בין ההיסטוריה של תחום זה למהפכות תפיסתיות (היסטוריה פילוסופית של התחום).

השלב הבא בהבנה ההיסטורית, לאחר ההיסטוריה של הרעיונות, יהיה ההיסטוריה של הלמידה. היסטוריית הלמידה היא למשל הקשר שבין מהפכות מתודיות בתחומי הלמידה השונים לשינויים מתודיים בפילוסופיה, אך בעיקר היא היסטוריה של צורות הלמידה השונות בתחום מסויים: ההיסטוריה של המתודות. לכן, מעל הכול, היועץ צריך להכיר ולהבין את ההיסטוריה של הלמידה של התחום אליו הוא יועץ, או לבנות כזאת יחד עם הלומד, כחלק מהייעוץ. כך, השאלה מה לעשות מכאן ולעתיד, באה מתוך הבנת מגמות הלמידה הפנימיות לתחום, והשערה לגבי המשך הלמידה בו - וניסיון להגיע להבנה מהו השינוי הלמידתי החשוב (ואולי אף המהפכני) הבא שיתרחש בתחום. כלומר חיזוי עתיד למידתי.

יועץ הלמידה הפסיכולוגי ינסה לאתר אסטרטגיות למידה פסיכולוגיות שיעזרו ללומד להתגבר על בעיותיו ולהגיע להישגים. לכן הוא איננו מוגבל רק למי שיש לו בעיות פסיכולוגיות (מוטיבציה שלילית שנובעת מחוסר), אלא לכל מי שרוצה להתפתח מבחינה פסיכולוגית ולהגיע להישגים פסיכולוגיים (מוטיבציה חיובית שנובעת מהזדמנות), למשל: להעשיר את האישיות, לפתח רגישות, או להגביר יצירתיות וגמישות. אמנם, אין למי שפונה לפסיכולוג זה בהכרח את הרווח הנרקיסיסטי-נוצרי שבראייתו העצמית כקורבן או כמקולקל (למרות שיתכנו כמובן כשלי למידה שיש לתקן), אבל הפסד זה במציאת חטאים יוצא בשכר מציאת מצוות ולימוד תורה.

כיועצים ליועצים, ניקח לדוגמא את מה שבליבת הפסיכואנליזה, וניתן דוגמא לגישה למידתית אליה. הצורך בדוגמא קונקרטית נובע מכך שאין אמיתות למידתיות כלליות, כל למידה היא דוגמא, ולכן הייעוץ הלמידתי נמצא תחת סכנה של דיבורים באוויר וקשקשת למידתית - אם אין הוא מוצא לו מושא. כפי שאין ראייה או הכרה כשלעצמה, ללא מושא, ככה אין למידה ללא מושא. מכאן שאבן היסוד בלמידה היא הדוגמא (וישנן צורות רבות מאוד - כצורות הלמידה - של דוגמאות והדגמות). אם כן, קודם כל, נאפיין את הלמידה בתחומים שבליבת הפסיכואנליזה, כגון מיניות וחלימה, כלומר נציע כלי (עָזר למידה) שיכול ליצור את הפסיכואנליזה. זהו התחליף הלמידתי להסבר ההיסטורי, והוא מודע מראש לחלקיותו, ולהיותו הכְוונה ועזר בלבד, ולשרירותיות מסויימת שלו: יכולים להיות עזרים רבים שעונים על הפונקציה הזאת, וכל אחד מהם ייצור למידה אחרת כשיופעל שוב. אך מה שחשוב לנו איננו לתת הסבר "נכון" ללמידה שהתבצעה, ולענות על שאלת ה-"למה", אלא לחלץ ממנה עזרים ואסטרטגיות למידה, לענות על שאלת "איך" מרובת תשובות אפשריות. עלינו לחלץ את הלמידה כאפשרות ולא כהכרח. ובכן, איך נוצרה הפסיכואנליזה?

פרויד, שבא ממשפחה חסידית, העתיק את הרעיון הבסיסי הקבלי לעולם הנפש (כמו החסידות), אך מכיוון שהוא תפס את הנפש כדבר מדעי, הוא יצר גירסא מדעית של הקבלה. החידוש המרכזי ביותר של הקבלה ביחס למיניות היה העתקתה מן המרחב המסורתי בה היא נתפסה בימי הביניים (ועד עידן פרויד) - כמשהו השייך לתחום החומרי (ודווקא החומרי ביותר) - אל משהו ששייך למרחב הרוחני (ודווקא הרוחני ביותר). מתחתית העולם מבחינה אונטולוגית, מהמקום הנמוך ביותר, עלתה המיניות לרומו של עולם, לדבר הגבוה והרוחני ביותר. מכאן הדרך למהפכה המינית היתה רק עניין של זמן. המיניות עברה מהתוויה שלילית לחיובית, ולכן התרכזה פחות בתפקידה המסורתי בהבאת ילדים ויותר כעונג שמיימי. בניגוד למרקס וניטשה, שחסידיהם השוטים הביאו למהפכות איומות (האדומה והחומה), חסידיו השוטים של פרויד הביאו למהפכה המינית. פילוסופיה תמיד צריכה להביא בחשבון דווקא את חסידיה השוטים (!) - וגם זאת למד פרויד מן החסידות. גם הניוון של דרכו של האדמו"ר פרויד צריך להיות חינני יחסית, בניגוד למפלצות הקומוניסטיות והנאציות. חכמים - היזהרו בפילוסופיותכם.

לפיכך, יועץ למידה פסיכולוגי, איננו מי שבהכרח מבקש לתקן את המיניות וכשליה, אלא מי שבא לפתח אותה. נקודת המוצא איננה טראומה - אלא למידה. גם נקודת המוצא של הבנת החלום איננה טראומה - אלא כמנגנון למידה, והמטרה היא לפתח את עולם החלום, וללמוד ממנו לחיי היומיום או לחיי הנפש. המטרה היא להעשיר את האדם, ולא רק את האדם העני שחי במחסור, אלא גם את זה שחי ברווחה. לכן, גם אם אין בעיה פסיכולוגית בה צריך לטפל, יועץ הלמידה מציב לפני הנפש הזדמנות ואתגר - את התחום האמנותי. מטרתו לפתח את החלימה והמיניות לכדי אמנות, תרבות, חיי רוח ויצירת מופת. מעשי האהבה והחלימה יכולים להיות יצירות מופת פרטיות וסודיות, ואחר כך לקבל ביטוי אמנותי רחב יותר (ובכך לנצח את הפורנוגרפיה). כך ניתן להמשיך את מגמת ההעלאה הקבלית/פרוידיאנית שלהם אל מחוץ לעולם הדתי/מדעי, אל העולם האמנותי - בזכות המסגור שלהם כלמידה. וללמידה אין רף עליון - ואין נורמליות בינונית נשאפת. למידה איננה טיפול - היא מחקר.

למעשה, האמן הגדול ואיש הרוח זקוקים לייעוץ למידתי גבוה ועמוק יותר מאשר המסכן והסובל, שהוא אדם שיכולותיו הלמידתיות נמוכות. עוני הרי לא נובע ממחסור בכסף, אלא מהתנהלות, מכשל למידתי, וכך גם עוני רגשי. על היועץ לזהות את כשלי הלמידה ולעזור למסכן להפוך ללומד אפקטיבי, אך עוד יותר מכך עליו להיות המבקר של בעל ההישגים - ולזהות את כשליו שלו (גם פספוס הזדמנות או אתגר הם כשל) - על מנת להביא אותו להישגים גבוהים עוד יותר. כל אחד צריך יועץ למידה. וגם בן הזוג יכול לסייע בכך, אם הוא בעל הכישורים המתאימים, ואם מדובר במערכת יחסים מעודדת למידה והתפתחות. זהו גם תפקידו של ההורה כלפי ילדו. אין ציווי לאהוב את ילדך - יש ציווי ללמד אותו. אך למעשה, מהותה של האהבה היא קשר למידתי מחייב. לכן אהבה טובה בין בני זוג יוצרת מיניות טובה, כפי שאהבה טובה בין הורה לילד יוצרת כישרון ואף גאונות. הגאון איננו החכם מכל, אלא מי שיכולות הלמידה שלו עולות על הכל (ובכלל זה יכולותיו לבצע את הדילוגים היצירתיים שבלמידה מחקרית, ולא רק את ההתקדמות עקב בצד אגודל שבלמידת ידע).

הבושה הגדולה של הספירה האינטלקטואלית הנוכחית היא רמת המקוריות והיצירתיות הנמוכה שלה, לטובת דיון "מנומק", "מוסרני" או "ידעני" (וגם זה במרכאות כפולות) במקרה הטוב, וקשקשת מוחלטת במקרה הרע. החדשנות והרעיון היצירתי תמיד יזכו לסדר עדיפויות נמוך בהרבה מאשר השכפול, שהוא כמובן אסטרטגיה למידתית נמוכה בהרבה ברמתה, ושהוא המקור גם לקשקשת (שכפול שיח) וגם לסטגנציה (שכפול רעיוני). מכאן חוסר המעוף, השעמום והמאובנות הלמידתית של עולם הרוח הנוכחי. על יועץ למידתי לשחרר את מדעי הרוח מיומרתם המדעית, ההסברית, המנומקת, לטובת טכנולוגיית רוח, דהיינו יצירת כלים ולא הנמקות, עזרי למידה ולא ידע, אסתטיקות למידה ולא מוסרנות. בכך הלמידה תראה את כוחה האמנציפטורי כלפי הרוח. בין מקובעות לניתוק, בין מוצק לגז, בין התאבנות לדיבורי אוויר - הלמידה היא זרימה נוזלית, היא קישור לא מחוייב אך קיים ואפשרי בין המסורת והלמידה שהושגה בעבר לבין העתיד והלמידה עתידית. צדק ראשון הפילוסופים שאמר שהכול מים: הכול למידה.

ככל שאדם מוכשר יותר, וככל שארגון מוצלח יותר ולמדני יותר, עולה הצורך ביועץ למידה מוצלח. אנו יודעים מהי חשיבותה של ההתקלות (לרוב המקרית) במורה טוב בביוגרפיה של אנשי שם, מחדשים וממציאים. בלי סוקרטס - אין אפלטון. ובלי אפלטון - אין אריסטו. ובלי אריסטו - אין אלכסנדר. עלינו להגביר את הסיכוי לחניכה כזאת, שהיתה מובנית בעולם היווני, בעזרת מיסוד קיומו של יועץ הלמידה, והפיכתו לסטנדרט. הסיבה התיאורטית לכך שכל למידה מוצלחת מצריכה יועץ כזה נובעת מהעקרון הרביעי של הלמידה. בתוך הלמידה עצמה יש צורך במעגלי משוב, בהערכה, בהצבת אתגרים ובהדרכה. אם ארגון שמרני ואדם קונפורמי עוד יכולים איכשהו להסתדר בלי יועץ חיצוני - אין אף אמן שיכול להסתדר בלי עריכה וביקורת ופידבק, ואין אף מדען שיכול להסתדר ללא קהילה שמספקת הערכה, סטימולציה, וסטנדרטים. מצב זה הוא הגורם לקיומם של שני מינים באבולוציה - יש צורך בשני סוגי סוכנים במערכת למידה, או לכל הפחות בשני צדדים, כמו בחברותא. עשה לך רב וקנה לך חבר והיעזר ביועץ. האינטראקציה היא זו שתציל את האדם הגדול מתרדמות דוגמטיות, ותציל את הלמידה מהיתקעות ומהתברברות.

על היועץ להיזהר מהפטרנליזם של דמות המורה או הגורו. היועץ איננו יודע מה הוא רוצה ללמד. מטרתו היא הלמידה עצמה - ואין לו מטרה מחוץ לה. זוהי מטרת תהליך. האמונה בלמידה איננה מוצדקת (רק) בתפוקות, הצלחות והישגים - יש לה מימד של אתוס: למידה לשמה. אולי ה-"עניין" מניע אותה מבפנים, אך העניין גם הוא הגדרה מעגלית - כאינטרס של הלמידה. למעשה, רק האמונה בלמידה מצדיקה את הרצון בתפוקות, הצלחות והישגים מלכתחילה - ונותנת להם את ערכם - ולא האמונה באושר, בהנאה, או במוסר, למשל, שיכולים לסתור אותם. הרי אפילו רווח כספי משמעותו נובעת רק מהמרתו בלמידה והיותו כימות שלה: אנו משלמים על מוצר, למשל, שמגלם בתוכו ידע וארגון, שמגלמים בתוכם למידה. רק מי שמאמין בלמידה נותן ערך לפרסי נובל. רק אם הכבוד נובע מלמידה יש לו ערך, ורק אם העונג נובע מלמידה יש לו ערך, ורק אם המוסר נובע מלמידה (ולכן מצמיח אותה) הוא מוסר בעל ערך (ניתן לדמיין מערכות מוסר תיאורטיות רבות, אבל הלמידה מייצרת קריטריון לבחירה ביניהן - כל מערכת מוסר אמיתית צמחה מלמידה). בסופו של דבר, לא ניתן להצדיק את הלמידה - כי היא מצדיקה הכול. לכן היועץ יכול לפאר ולרומם ולשבח את הלמידה - אבל הוא לא יכול להוכיח את ערכה, גם לא לתלמיד שכופר בה. וגם אין זה מתפקידו - זה המובן מאליו שלו, שמעניק לו את ערכו. מה שהוא כן צריך להוכיח זה את תרומתו ללמידה.

יועץ מצטיין מתאפיין בתלמידים מצטיינים, או בהתקדמות לימודית רבה, כפי שהוכרה בידי מערכת למידה רחבה ממנו בהרבה. יועץ לא יכול לבחור כיוון למידה שאין לו שום רצון בקשר למערכת, ולהחליט לקדם את תלמידיו לכיוונו. כי אז הוא מתנתק מן הלמידה הגדולה. יועץ לא יכול לקדם כיוון למידה בלעדי ואולטימטיבי שמטרתו יצור מהדקי נייר, כמטרת החיים, כי בכך שהוא מתעלם מאי חשיבותם של מהדקי נייר למערכת הלמידה שסביבו - ומעיד שמה שמעניין אותו זה מהדקים ולא למידה, כלומר שהלמידה איננה מטרה לכשעצמה. המטרה של היועץ איננה שילמדו דבר ספציפי, אלא שהלמידה עצמה תתקדם, כמו שמי שמלמד או חוקר מתמטיקה אין מטרתו להוכיח משפט ספציפי במתמטיקה אלא לקדם את המתמטיקה בכללותה. לפעמים החידוש הגדול במתמטיקה הוא דווקא הגדרה חדשה - כלומר שאלות חדשות - ולא הוכחה חדשה. היועץ הוא מומחה בשאלות קשות ומאתגרות - ולא בתשובות. כמו שעורך של ספר הוא לרוב סופר הרבה פחות טוב מהסופר עצמו, או שמבקר אמנות הוא צייר פחות טוב. כך יכול להיות יועץ למידה פסיכולוגי שמבין את השאלות יותר מאשר התשובות - והוא עצמו אינו חי את חייו בצורה טובה.

גם הפילוסוף הוא מי שפותח צורת חשיבה, ואחרים הם אלו שמיישמים אותה להישגים גדולים: בספרות, במדע, במתמטיקה או בכלכלה. פילוסוף טוב הוא מי שמספק מתודה. לכן נוצרת ממנו אסכולה. לא דווקא בגלל חכמתו ותובנותיו - אלא בגלל למידתו. הפילוסופיה היא יועצת הלמידה ליועצי הלמידה. לכן היא לא מוסרת שום מידע קונקרטי - אך מלמדת המון. היא גם מאפשרת ליועץ שאלות מושגיות שיביכו ויאתגרו את הלומד המיומן ביותר. לכן שאלות פילוסופיות טובות הן דווקא שאלות שאין להן תשובה. שאלה שיש לה תשובה איננה פילוסופית, וכך המדעים והמתמטיקה יצאו מתחום הפילוסופיה, מרגע שנמצאו להם תשובות, ואילו הדת נכנסה בזכות החילון מחדש לתחום הפילוסופיה, מאז שהפכה מתשובה לשאלה. למעשה, ניתן להגדיר את הפילוסופיה כתחום העוסק בשאלות שאין להן תשובה. בראייה זו כל פילוסוף חשוב לא חולק על קודמיו, אלא מוסיף עוד שאלות כאלה - הוא חולק על השאלות שלהם ולא על התשובות. התוכן של הפילוסופיה הוא לרוב הדגמה בלבד של דרך למידה וחשיבה מסויימת, ולא מסקנה סופית או איזו אורתודוקסיה, אלא רק דוגמא טובה. לכן הטיעונים והטענות שלה לעולם אינן באמת משכנעות - אך לעולם מעניינות. ובכך ערכן. מטרת הפילוסופיה היא להיות מעניינת, דהיינו מגרה ללמידה - להיות כלי למידה ועזר למידה. לכן יועץ למידה לומד פילוסופיה.

לכן אם יש דילוג לא מוסבר ברצף טענות פילוסופי, הבעיה בו היא לא בחור בשרשרת הטיעון, אלא בחוסר הרציפות הלמידה. זו לא בעיה לוגית, כמו בהוכחה, כי זוהי שרשרת למידה ולא שרשרת הוכחה, כלומר אלו נקודות ברצף של זרימת למידה, שמטרתן לשרטט אותו, ולא להיות השלבים עצמם. ואם חסרות יותר מדי נקודות (לעולם לא נוכל לשים את כל הנקודות!) כבר לא ברור איך הנהר זרם ומתפתל. הקורא שעובר בין הנקודות צריך להיות מסוגל לדלג ביניהן באופן רציף כדי להבין את "המהלך", אך גם נקודות צפופות מדי יסתירו את דרך הלמידה האמיתית ויתחזו להוכחה, ולא ילמדו את הקורא לדלג, דהיינו לבצע את מהלך הלמידה. לכן צריך לאתגר אותו בדילוג, במידה ובהדרגה (שלא יפול לנהר). הלמידה היא כמו קריאת טקסט שבו הנקודות השונות הן המשפטים והרצף הוא המהלך שמסתתר ביניהן, שאותו הקורא צריך להבין - ולבצע. זו המשמעות של לימוד טקסט. לכן טקסט ספרותי טוב לא מאכיל בכפית, ומייגע בנקודות צפופות, אלא מאפשר דילוגים מהנים, אבל שלא הופכים לחורים שרירותיים ולא מנומקים בעלילה או לטשטוש ומריחה (כשנקודה הופכת לאזור).

אם כן, מה הופך רצף למידה לתקף, לעומת רצף לא למידתי? היכן הרצף עומד בין האפשרי השרירותי להכרחי הקשוח? רצף הלמידה הוא לא הוכחה אלא רצף הסקות שהן סבירות, אך לא מדובר בהסתברות (זו לא לוגיקה עמומה או היסק חלקי של ניבוי). בנוסף, הרצף הזה אמנם עובד לפי מתודה, אבל המתודה היא לא הקריטריון שלו - לא מדובר במתודה של כללי היסק (אין זו מתמטיקה אלטרנטיבית). האפיון הוא אחר: מהלך למידתי הוא ארגון של האפשרי כהכרחי. אין כאן הכרח פנימי הוכחתי אלא ארגון כהכרח. התוכן אפשרי והצורה הכרחית. זה לא כמו מתמטיקה אלא יותר כמו במשפטים ("יותר כמו" - כלומר משפטים זה דוגמא, ולא דגם והגדרה...). אך מעל לכל, מדובר בצמיחה אורגנית, בהתאם למנגנון לומד ומסתגל - לא שרירותית ו-"באוויר", ולא מכנית קשה (כמו במתמטיקה ומדמ"ח). אותו מהלך עצמו יכול להיות "סתם", אפשרי ושרירותי, אבל בקונטקסט למידתי, כחלק ממערכת למידתית - הוא יכול להפוך למהלך למידתי (ובסופו של דבר, על סמך מגמות למידה במערכת, אפילו הכרחי). אין למידה במבודד ממערכת - וזה רק דוגמא לכלל הכללי יותר: שאין למידה מחוץ למערכת.

למשל, בדוגמא קיצונית במיוחד (ולא יעילה למידתית), ניקח אפילו מוטציה אקראית באבולוציה. אם סתם יצמח לילד שלך חד קרן זה דבר אחד, אבל אם הוא ימדד לפי זה כחלק ממערכת למידה ויוריש את זה והקרן תעבור הסתגלות - זה כבר חלק מלמידה, ואם ממנו יצמח גזע חדש בעל יכולות טכנולוגיות של חיבור הקרן למחשב, נבין בדיעבד שהוא חלק מהסתגלות הכרחית של חיבור הביולוגי לטכנולוגי, ושבעצם הקרן הטיפשית הזאת, שאין מטופשת ממנה וכולם צוחקים עליו, היתה חלק ממהלך עמוק, שהיה בשל במצב אבולוציוני מסוים. פתאום הקרן האקראית תהפוך לחלק ממהלך למידתי. ואין צורך לומר לגבי חידוש רעיוני או אמנותי, שממנו צומחת אסכולה. חובת ההוכחה היא על החידוש - שהוא לא חידוש בעלמא אלא חידוש בתוך המערכת, כלומר בתוך הלמידה. אבל אם החריגה היתה סתם מחוץ למערכת, לא היתה לה דרך להיות למידה, כי לא היה לה הקשר - החידוש היה מנותק. למידה היא תמיד בתוך מערכת.

מכל האמור לעיל נובע, שעל היועץ להגביר את זרימת הלמידה של המיועץ, על ידי יצירת שאלות שהוא יוכל לקפוץ לתוכן, ולהתקדם, ופתיחת מרחבי למידה - שאפשר ללמוד בתוכם. אם בעבר, ביחסים הדו צדדיים של עולם הרוח, המורה נתפס כזכר, שנותן, והתלמיד כנקבה, שמקבל, והלמידה כהכנסת זרע המורה למוח התלמיד והעברת אינפורמציה, הרי שכאשר המורה הופך ליועץ הסטריאוטיפ מתהפך. היועץ פותח מרחב נשי שבו הלומד יכול להיכנס. היועץ מספק הערכה, הֶקשר, מערכת, שאלה פתוחה - והלומד הוא שפועל בתוך היועץ, ומנווט בתוך מערכת הקואורדינטות הזו. כך למשל, תפקידה של יצירת מופת איננה להעביר לתוכנו ידע מופתי וסמכותי מבחינה תרבותית, אלא לפתוח לנו עולם חשיבה ומרחב תרבותי, ויותר מכל - צורת למידה. אך תוכן הלמידה הוא שלנו, כתלמידים, ולא התוכן שלה. חשיבותה האדירה של יצירה היא בפתיחת אופק חודש, ולא בכיווני הדרך בתוכו. היועץ הוא נוף שבתוכו הולך התלמיד. ולכן הוא לא דידקטי, לא שוטף את מוחו, ואין לו יומרה או מוטיבציה לייצר ממנו אזרח דמוקרטי למופת כמין מוצר (או כל אידיאולוגיה אחרת). היועץ איננו מורה ואין בו אינדוקטרינציה - אין אף תוכן ספציפי שהוא רוצה ללמד. ואין הוא רוצה ליצור חייל לשורות תורה כלשהי - אלא למדן. הרעיון של מטרה ללמידה זהה לרעיון של מטרה לאבולוציה.

כל כתיבה פילוסופית היא מהלך למידה שמדגים מרחב פילוסופי, ואם היא כתיבה עמוקה היא פורשת אותו לעומקו, ומראה את עומק אפשרויותיו, ובכך יוצרת מרחב נשי. היא פורצת דרך אם היא פותחת פתח בחלק האטום והמובן מאליו של העולם, שמעולם לא חשבו שיש שם מרחב. מכאן העימות התמידי של הפילוסופיה עם המובן מאליו, שהוא המתחרה שלה על העולם, עד שלעיתים היא ניגפת בפני אטימותו ולא מצליחה לומר משהו שאינו מובן מאליו. השנאה למובן מאליו היא זו שמניעה חדשנות רבה, ואחר כך באים אנשי הביסוס, והופכים את הרצפה החדשה, שנחצבה בעמל רב, למובן מאליו חדש. לעומת אנשי הביסוס, אנשי החידוש הם הרודפים אחרי החידושים, והסכנה שלהם היא חידושים שאין בהם ממש, חידושים עצלניים שמתחזים לחידושים אבל בעצם אין בהם מעבר למובן מאליו. הם ניגפים בפני הקיר ולא שמים לב לכך - ורוממות החידוש בגרונם.

על הלמדן להיזהר מכך, אך מכיוון שהטבע האנושי שמרני יותר מחדשני, עליו עוד יותר להיזהר מהשמרנות. ומדוע זה הטבע האנושי? לא בגלל איזה מקרה לא מוצלח, אלא כי כל מערכת לומדת ארוכת טווח, כמו זו האבולוציונית, למדה לחדש בזהירות רבה, ולהעדיף את פעולתה השמרנית על פני חידוש. לכן ארגונים הם מטבעם שמרנים, ולא מטבעם חדשנים. ארגונים (ואנשים בתוכם) מאוד אוהבים את המובן מאליו - ופחות אוהבים פילוסופיה, למרות שהישגי הפילוסופיה מבחינה היסטורית עולים על כל מובן מאליו. ואם רק נשווה אותה לפילוסופיות המזרח שקידשו את המובן מאליו (בדרכים שונות: הטקסים של קונפוציוס, הטאו, הבודהיזם, הקסטות ועוד) - נבין מדוע תרבות המערב הצליחה, כלומר למדה, יותר מכולן: בזכות הפילוסופיה. הפילוסופיה היא היתרון הייחודי והחד פעמי שצמח רק במערב, ולא באף תרבות אחרת. התקופה היחידה שבה היתה תרבות שעקפה את המערב מאז המצאת הפילוסופיה היתה כאשר הערבים המשיכו את למידת הפילוסופיה והמערב זנח אותה - זניחה שהביאה לימי הביניים ולנפילת רומא (בדיוק בגלל חוסר למידה, שהיא הגורם להתאבנות ולנפילת תרבויות. נפילת המוסדות קורית לא כאשר הם משתנים, אלא כאשר הם אינם משתנים, כאשר החוזק שלהם הוא עצי קשה - ולא צומח).

אבל אם ארגונים ואורגניזמים למדו את השמרנות, אולי היא העדיפה? ובכן, היא העדיפה לטווח הקצר, אבל לא לטווח הארוך, וקשה ללמוד משהו לטווח הארוך שנוגד לטווח הקצר. לכן מטרת הפילוסופיה היא לפתוח את האופק הארוך, ומטרת היועץ היא לדאוג לטווח הארוך. הלמידה - אינסופית היא. היא מקור האינסוף והאינסוף היחיד שקיים (והיא גם תהיה השלב הבא בהרחבת הגדרת האינסוף וההתכנסות במתמטיקה). לכן רעיון האינסוף והנסתר - שתי תופעות שלכאורה אין ביניהן קשר הכרחי - חד הם, ולכן האינסוף הוא סוד, דהיינו בלתי ניתן ללמידה. הלמידה היא התשוקה המתמדת לבלתי ניתן ללמידה, בדיוק כמו התשוקה הגברית לנשי. על יועץ תמיד להזכיר לארגון או לאדם את התשוקות העמוקות שלו, את החלומות שלו. באותה מידה, עליו להזכיר לו את הסיוטים, את הסיכונים הגדולים ביותר שאין להם תשובות. ובאותה מידה, עליו להזכיר לו את הדברים הפשוטים, הנייטרליים, הסתמיים והמובנים מאליהם שפשוט אין דרך להתקדם בהם - שאין בהם תשובות. רק תזכורות מתמדת של מה שאין לו תשובה תדרבן יציאה משאלות נוחות ותשובות קלות.

על היועץ לעורר בתלמיד את התשוקה אל הסוד, ועל הפילוסופיה לפתוח את מרחב הסוד, ולא לסגור אותו בתשובות מוכנות לשאלות. לכן דווקא יש בה יתרון לתשובותיה האופייניות שהן לא לגמרי תקפות, ומסאיות מטבען, כי דווקא תשובות לא שלמות, חצאי תשובות - וחצאי שאלות, הן אלו שפותחות את מרחב השאלה. כי מצד שני, לא מספיק לשאול את עצם השאלה כדי לפתוח את מרחב השאלה הנרחב ביותר, אלא צריך לסייר בו ולהראות את מכשוליו ותבניתו - את עומקו. לכן הפילוסופיה מתמחה בפתיחת שאלות עמוקות, אך לא מסתיימת בסימני שאלה בלבד - שהיו משאירים את המרחב סתום ולא מראים את חשיבות השאלה ועוצמתה - אלא בתשובות למידתיות לדוגמא, כגון דוגמא זו, שניתן לעקוב אחרי התפתחותה במהלך הכתיבה (בדיוק כמו שהתלמוד לא מסתיר מאיתנו את התפתחות החוק - ובכך יוצר את מרחב החוק: התורה). הפילוסופיה היא תבנית נוף הלמידה - והאדם הוא תבנית נוף למידתו.

פילוסופיה של העתיד


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הביקורת בתחילת המאה ה-21 - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut28" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bookburning.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הביקורת בתחילת המאה ה-21

חוסר הסימטריה בין יוצר לצרכן היה המכונן של רעיון ה"תרבות", שהוא רעיון מודרני. הספר הנוכחי הוא השיא הנוכחי של סגירת הפער האפיסטמי שאיפשר את מוסד הספרות. הגורם להיפוך מגמה מפתיע זה בהיסטוריה הרוחנית, לאחר אלפי שנים של הרחבת הפער, עדיין איננו מובן דיו. והנה בא הספר הזה ומצביע על הגורם

מאת: מבקר מן העתיד

שריפת ספרים  (מקור)

ביקור חולים

מכיוון שאנשים ממילא לא קוראים יותר את הספרים, אלא רק את הביקורת, מתבקש ליצור ז'אנר חדש שבו סופרים יכתבו רק את הביקורות על הספרים שהם רצו לכתוב. או יותר מזה את הביקורת על הספר של עצמם. ואז הם גם יפסיקו להתלונן על הביקורת, וגם יהיה ספר שלם של ביקורות שיחסוך לאנשים קריאה של ספרייה שלמה, של תרבות שלמה, וכולם יצאה מורווחים. כי לרוב הביקורות יותר מעניינות מהספר. הרי אם הספרים היו יותר מעניינים מהביקורות ויותר מושכים קוראים אז העיתונים היו מדפיסים מובאות מהספרים ולא ביקורות. כי הביקורת היא אמל"ק - היא הפוסט שמחליף את הספר, כי כשלכותב עצמו אין כוח לכתוב את הספר, למה שלקורא יהיה כוח לקרוא? וככה בספרות הביקורות, שמורכבת מביקורות בלבד בלי ספרים, גם הסופרים יוכלו להתייחס ישירות לספרים שאהבו וששנאו ולא דרך חקיינות עלובה. והביקורות על ספרי ביקורות כבר יהיו עלובות ממש, וכל הספרות תתעסק רק בספרות, ותמות כמו המוזיקה הקלאסית, בקול רעש גדול, אדיר וחזק משמיעים קול, מתנשאים וקוטלים, לעומתם משבחים ואומרים:

ביקורת על הספר שלי

הספר שלפנינו הוא פריצת דרך בדרך שבה נכתבת ספרות. מאז ומעולם, התרבות היתה לא סימטרית. היו הכותבים והיו הקוראים. כשהתרבות היתה אוראלית, ההבדל בין מספר לשומע היה דינאמי יותר, אך התרבות החומרית, ובפרט תרבות הכתב, יצרה חיץ אפיסטמולוגי בין קורא לכותב. הדפוס רק העצים את הפער הזה, ולא צמצם אותו, בניגוד לכתבי היד. כך גם יצירת מוסד הקלאסיקה וחתימת ספרי היסוד של תרבות מסויימת, כמו דתות הספר. החתימה היתה השלב שבו כל מי שקדם לה היה יוצר ומי שאחריה פרשן. כלומר היא יצרה חיץ בזמן בין כותב לקורא. הדפוס יצר חיץ במרחב. לא עוד כתב יד שבידי הכותב והקורא כאחד היכולת להוסיף עליו או לתקן אותו, אלא מרחק פיזי בין ההדפסה לקריאה. הפער היה אז בשיאו, וזה מה שיצר את מוסד הספרות (ובתוכה ביקורת, הוצאות לאור, עורכים, זכויות יוצרים, מחברים, ועוד). שיא חוסר הסימטריה הוא הרעיון של הסופר הגאון. רעיון שהספר הנוכחי מפריך מעיקרו. ואולי מחסל סופית.
העיתון היה השלב הראשון בצמצום פער הזמנים בין כותב לקורא, דהיינו המבנה ההופכי של הקלאסיקה, ומכונת הכתיבה היתה השלב הראשון בצמצום פער המרחב. המחשב האישי הפך את הטקסט עצמו לדינמי, וניתן למחיקה ולעריכה, והחזיר אותו לשלב כתב היד. אך גם מכונת הכתיבה וגם המחשב חסרו את היכולת להגיע לקהל קוראים משמעותי. רשת האתרים היתה מכונת כתיבה שהקהל שלה הוא קוראים, וצמצמה את המרחב לאפס, והרשת החברתית היתה הצמצום של פער הזמנים בין כתיבה לקריאה לאפס. כלומר, המומנט המרכזי המפריד בין רשת אתרים לרשת חברתית איננו מי הקודקודים ברשת, כפי שנהוג לחשוב, אלא הפעולה במרחב לעומת פעולה בזמן. המיידיות במקום לעומת מיידיות בזמנים, והתפרסות במרחב וירטואלי, לעומת סידור בזמן כעדכונים. הספר שלפנינו מקצין את שתי המגמות הללו, ונראה שנכתב דקות לפני הדפסתו.
חוסר הסימטריה בין יוצר לצרכן היה המכונן של רעיון ה"תרבות", שהוא רעיון מודרני. הספר הנוכחי הוא השיא הנוכחי של סגירת הפער האפיסטמי שאיפשר את מוסד הספרות. הגורם להיפוך מגמה מפתיע זה בהיסטוריה הרוחנית, לאחר אלפי שנים של הרחבת הפער, עדיין איננו מובן דיו. והנה בא הספר הזה ומצביע על הגורם. הסופרים פשוט פחות טובים. אך האם זוהי סופה של התרבות האנושית? כן ולא. כי יש תרבות חדשה שצומחת. תרבות ממוחשבת. המחשב יצר פער כותב-קורא חדש, בין המתכנת למשתמש, שרק הלמידה הממוחשבת תוכל לצמצם. ספר שיוכל להיות תכנות, וקורא שיהיה משתמש - זה העתיד. אז נחכה בקוצר רוח לספרים הבאים של המחבר (לא סופר), בתקווה שיתפתח כמתכנת. כי חווית המשתמש בהחלט זקוקה לשיפור.

ביקורת על הספר שלך

כיצד ניתן לשלב בין הקורא לכותב? אם נבטל את החלוקה לגמרי, כמו בטקסט שפתוח לעריכה באינטרנט, הרי שכל אחד יוכל להשחית את הכתוב, ונטבע בחוסר כישרון. הספר החדש של הכותב מוצא פתרון לבעיה. הוא מורכב מאינספור קטעים קצרים, ואילו הקוראים יכולים לדרג אותם. הקטעים הטובים ביותר ביחס למספר הדירוגים פחות פרמטר קבוע, שנועד למנוע מקטע להיחשב לטוב ביותר אם דורג רק בידי אדם אחד, מוצגים למעלה בגרסתו הלא אישית של הספר. אך העיקר הוא בגרסתו האישית, שגם היא נחלקת לטיול בדרך או לטיול ביער. בגרסת הדרך כל קורא מדרג קטע, ולפי הדירוג שלו האלגוריתם נותן לו קטע שהוא צופה שיאהב, וכך מקטע לקטע ההתאמה משתפרת. בגירסת היער הקורא מקבל שני קטעים, ובוחר את הטוב מביניהם, וכך מקבל עוד שני קטעים, ובוחר את הטוב, וכן הלאה. הספר סודר בידי המחבר כרשת, כגרף אסוציאטיבי, לעיתים נרטיבי, של קטעים. כל קודקוד ברשת (דהיינו קטע בספר) הספר יכול להוביל לכמה אחרים שמתוכם נבחרים הקטעים הבאים. במצב כזה ביקורת על הספר היא בלתי אפשרית, כי היא בעצם ביקורת על עצמך. לעומת זאת ניתן לבקר את חווית המשתמש. והחוויה היא אסוציאטיבית. כדי שיהיה ספר שבאמת מבטל את החלוקה בין קורא לכותב, כל פסקה או משפט צריכים להיכתב בהתאם לתגובת הקורא לאלה שלפניהם, ולכן הוא צריך להיכתב כחלק מהקריאה, והכותב שלו צריך להיות המחשב. מחשב כזה ילמד את הקורא עצמו, והקורא יצטרך לדרג או לבחור כדי לתת למחשב פידבק הכרחי ללמידה. כלומר הספרות של העתיד לא תהיה זו שבה המחשב הוא הסופר הגאון שכותב יצירת מופת על-אנושית, ומכונן מחדש את הפער הקלאסי, אלא ספרות שבה כתיבת ספר היא תכנות ספר והקורא הוא המשתמש. כל זאת, בעוד ספר עצמו הוא עבודה משותפת של הקורא והכותב דרך המחשב, שזהו טקסט מסוג חדש. כלומר צמצום הפער האפיסטמולוגי בין כתיבה לקריאה יפתח פער חדש בין תיכנות לשימוש - ששם תוכל לשכון הספרות. וכאשר הלמידה תצמצם פער זה - ימצא פער חדש. כלומר תולדות התרבות הם אקורדיון אפיסטמולוגי, שיוצר תקופות של שקיעה ופריחה, גאות ושפל.

רומן הדורות

הספר הזה בעצם העתיק מהתנ"ך. בתחילת המאה נוצרה בעיה אסתטית אקוטית במרכז התרבות, שהוצעו לה פתרונות רבים ובלתי מספקים: כיצד ליצור מאוסף סיפורים ספר. הקשב והחוויה של האדם העבירה אותו לכתיבה וקריאה והבנה בלוגרית, מקוטעת, אינטרנטית, סטטוסית, קצרה, ואילו הספרות היא צורה ארוכה, וכדי ליצור את עומק המשמעות של הספרות הגדולה חייבים רוחב יריעה. התוצאה לרוב היתה ספרות שטחית, לא בהכרח מבחינה רגשית אבל כן מבחינה תרבותית ואידיאית, לא חשובה או משמעותית, ללא עומק ורוח גדולה, כלומר ללא הגודל האסתטי. נוצר חור שחור ענק באמצע התרבות ביכולת להתייחס לרעיונות גדולים וליצור אותם, בדיוק בשלב שבו הם היו הכי נחוצים. האבחנה של הספר הזה היתה שגם התנ"ך הוא אוסף של סיפורים קצרים, שמה שמעניק להם אחדות זה הסדר הכרונולוגי ההתפתחותי, לאורך הדורות, ואולי גם דמות קבועה אחת, אם כי למעשה חסרת עומק ואישיות כדמות, אלא היא יותר נושא תימתי. גם העם וגם אלוהים אינם גיבורים, אלא הגיבורים מתחלפים לפי סדר הדורות ועוקבים אחרי סדר התולדות, לאורך אלפי שנים. וכאן, במיוחד בבראשית, מצא הספר את הפתרון. הוא בעצם מתאר תולדות משפחה, אחד הז'אנרים הלעוסים ביותר, אבל בתקציר ולאורך עשרות דורות, כשכל דור נבחר רק ילד אחד להיות הענף המוביל, וכבר בדור או שניים אחריו לא עוקבים אחרי האחים שהפכו לדודים, והכל בקצרנות תנכית שנותנת רק את העיקר הדרמטי, וכל דור משקף בהכרח גם את זמנו, והספר - את תולדות הדורות, במקרה הזה תולדות העם היהודי, באמצעות הדרמות והטרגדיות, האהבות והמיתות, במשך כמה עשרות דורות, עד למותו של הצאצא האחרון בשואה. והספר הזה פתח ז'אנר חדש, סיפור דורות, שזכה להעתקים רבים בתרבויות רבות, כשכל אחד מנסה לספר את הסיפור הסיני או האיטלקי וכן הלאה, ולכל אחד יש משהו לומר על ההיסטוריה. חלק הדגישו את היחידים, וכמה שהדורות דומים למרות שהכל משתנה, וחלק הדגישו תימות גדולות של שינוי, או של חזרה פטאלית ולפעמים טראגית של דפוסים באותה משפחה, באופן גנטי, או להפך, בספרות גלובאלית - השינויים מלאום ללאום ומדת לדת לאורך הדורות, לעיתים בצורה מעגלית ואירונית, או עד כמה צאצאיו של אדם יכולים להתרחק לצד השני של העולם, ושל האנושות, ולעיתים גם לחזור במקרה בחזרה. הז'אנר הזה הוכיח את עצמו כפורה ביותר, וכרצף של סיפורים שניתן לקרוא לפני השינה בלי לאבד את הנפרדות והרצף כאחד. מאלף לילה ולילה לאלף דור ודור.

לקראת ספרות רשת

הספר הזה הוא ספר הרשת הראשון. המעבר של הספרות הפסיכולוגית היה מהקונפליקט החיצוני בין שתי דמויות בעלילה (או בספרות משעממת יותר בין האדם לטבע), לקונפליקט הפנימי. אבל בספרות התנ"ך הקונפליקט הוא בליבו של העם, כלומר קונפליקט בתרבות. וזה לעומת ספרות עתיקה שבה הקונפליקט הוא בין האדם לאל, או לאלים, או ביוונית בין האלים עצמם, שמתבטא בעולם עצמו בקונפליקט בין אנשים (שני מישורי הקונפליקט). אולי בספרות עתיקה יותר, אוראלית, הקונפליקט היה בין כוחות הטבע, או בין כוחות על טבעיים. ולפני כן אולי בין חיות, כמו תיאורי הספורט של ימינו - ספרות הציד והטריפה. כלומר אם היום הבעיה היא איך לייצג קונפליקט ברשת, בתרבות, אפשר ללמוד מהתנ"ך שעסק בנפש הקולקטיבית, בעם ישראל (או מאוחר יותר בשכינה, באופן שלא זכה לפיתוח ספרותי מספק, בניגוד להגותי - מעט מזה התחיל נחמן מברסלב). אבל בניגוד לתנ"ך, שהעמיד את הנפש הקולקטיבית מול האל ונציגו או דברו (ולעיתים גם העמיד את נציג העם, המלך, מולו), בגלגול הזה של הקונפליקט התוך תרבותי, התיאור צריך להיות כמו בקונפליקט הפנימי הפסיכולוגי המודרני, כלומר הצגה של קונפליקט בתוך המערכת (ובהמשך קונפליקט למידה, ובהמשך קונפליקט יצירתי). כל אלה ממתינים לייצוג ספרותי הולם וכלים ספרותיים שיפותחו להביעם. לכן, כיום, צריך צורת ספרות של רבים מול רבים: למשל שתי קבוצות משתמשים בפייסבוק כולל כל מי שבין הקצוות (לדוגמא דתיים מול חילונים או אוהבי כלבים נגד אוהבי חתולים), או לחילופין נציגי הרבים, למשל שתי אושיות רשת שנאבקות ביניהן וקהל חסידיהן מאחוריהן. חייבים ייצוג ספרותי למלחמות הסייבר, ואכן - הספר הזה מתאר איך שני חלקי הרשת נאבקים אחד בשנייה. במקום לטבוע באינספור דמויות ולאבד את הקורא, הוא בנוי כמלחמת טוקבקים ופוסטים ותגובות פייסבוק והודעות פרטיות ומיילים ומסרים באתר היכרויות. בבחירתו לתאר כל מה שקורה באתר היכרויות שלם בערב אחד, בחתך רוחב, כולל הפרופילים עצמם והשיחות ביניהם, במקביל לשיחות בין הנשים לחברותיהן והגברים לחבריהם, הוא חושף את עומק המלחמה והניכור בין גברים לנשים, במלחמת מינים שהפכה למלחמת שוחות וירטואליות. לאחר חדשה דרמטית, הספר מקבל מפנה והמשתתפים מסתדרים מחדש בפייסבוק במאבק וירטואלי חדש בשני מחנות חוצי מגדרים - ימין ושמאל - עד (בעקבות חדשה נוספת) למעבר לדרמה וחלוקה חדשה, והפעם בתגובות באתר חדשות - אשכנזים מול מזרחים. ולבסוף אחרי שלוש מערכות, תרתי משמע, הדרמה הלילית שוככת, והספר מסתיים בחזרה למלחמה המגדרית הנצחית בטינדר, של רווקות בודדות, נשואים מתוסכלים, וציפורי לילה שמתקשות להירדם (ספוילר: אין חדש תחת השמש). העמודים מסודרים בצורת פוסטים וכתבות והשתלשלות התגובות והוויכוחים מתחתיהם - ובכך חוזרים לצורת ספרות קדומה שנדמה היה שנזנחה, ומחדשים אותה ברנסנס נרטיבי מפתיע: הגמרא.

תרבות וספרות


title: הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/handasat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

הנדסת אנוש

מאת:

(מקור)

קריאההורדה

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המניפסט האליטיסטי - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut43" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/rebel.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המניפסט האליטיסטי

הפער הוא בלתי ניתן לגישור, פער ביולוגי של ממש ביכולות המוח, ולכן לפני שההמון ישחט את האליטה - האליטה צריכה לשלוט על ההמון. עלינו להשתחרר מהתודעה הדמוקרטית הכוזבת שהושתלה בנו באינדוקטרינציה בידי ההמונים. ההמון מסוכן, הציבור מטומטם, החברה האזרחית היא שילוב מעורר אימה בין רשעים לטפשים. אל נא נלך כצאן לבטח וכעדרי הפייסבוק

מאת: המסית מספר אחת

העוון: המרדה. שלום לך מלך היהודים  (מקור)

ההמון הוא חיה רעה - מאז ומעולם. עלינו להיקהל ולעמוד על נפשנו מפניו. קונפליקט חדש שלא היה מעולם הולך ובא לעולם. מעמד האינטליגנציה מעל המלאכותית, דהיינו כל מי שמסוגל לחשיבה יצירתית, לעומת מול מעמד האינטליגנציה התת-מלאכותית, דהיינו כל מי שמחשב יהיה יותר ממנו. המחשב הוא הרף המעמדי החדש: תוחם החלוקה החברתית וקו פרשת המוח. ההטרמה של מצב זה הוא השתלטות הטמטום על השיח ברשתות החברתיות, הרס התרבות הגבוהה וקריסת הדמוקרטיות, כי ההמון מתקומם נגד האליטה. הפער הוא בלתי ניתן לגישור, פער ביולוגי של ממש ביכולות המוח, ולכן לפני שההמון ישחט את האליטה - האליטה צריכה לשלוט על ההמון.

עלינו להשתחרר מהתודעה הדמוקרטית הכוזבת שהושתלה בנו באינדוקטרינציה בידי ההמונים. ההמון מסוכן, הציבור מטומטם, החברה האזרחית היא שילוב מעורר אימה בין רשעים לטפשים. אל נא נלך כצאן לבטח וכעדרי הפייסבוק הרומסים את המוכשרים באמת ומוסתים בהתרגשותם אלי אבדון. לכן חובה להחליף את צורת השלטון לאוליגרכיה אינטלקטואלית, שבה רק האחוזון העליון של האינטליגנציה הוא בעל זכות בחירה, ורק האלפיון העליון הוא בעל זכות להיבחר. חכמה, בינה ודעת: מוח שולט על הלב. אם החכמים לא ישתלטו על הטיפשים, הטיפשים יעשו לחכמים מה שהם עשו ליהודים, ויעשו לעצמם ולעולם מה שהם באמת טובים בו: הרס בקנה מידה אדיר, כמו במלחמות העולם. ואז עוד נתגעגע למאה ה-20.

מה היתה הבעיה האמיתית של היטלר, שאיננה פוליטיקלי קורקט בעולם המערבי, ולכן לעולם לא נשמע עליה? שהוא לא היה אדם אינטליגנטי. אנטי-אינטלקטואל. ולכן הוא שנא יהודים. מהו הדבר שלא יעלה על הדעת לומר בוויכוח כיום, להעלות בכלל על דל שפתיים, האמת הכי מצונזרת בעולם? שאני יותר חכם ממך. נחשול אדיר של אינטליגנציה נמוכה, רמה נמוכה, בורות, צדקנות, צעקנות, נרקיסיזם ויהירות שאין מאחוריה כלום עומד להטביע את העולם בזבל וטומאה, בצואה ובדם. חובה עלינו להתגונן נגד הצונאמי של האדם הממוצע, נגד העוינות והקנאה שלו, הפתיות שלו, הפוסטים שלו, הלייקים שלו.

בשביל לשלוט - צריך אידיאולוגיה. והרי חדשות האידיאולוגיה: יתרון החכם על הטיפש הוא כיתרון החכמה מן הטיפשות. אסור כיום לומר על אדם שהוא טיפש. אבל כמעט כל האנשים טיפשים. זו עובדה סטטיסטית. הפער בין גאון לאדם ממוצע הוא בסדר הגודל של הפער בין מבוגר לילד או בין אדם לקוף. בבגרותם, מדובר במינים שונים. עלינו לדאוג לרווחת ההמונים, אבל לא לשאול אותם. חובתנו לדאוג לרווחתם היא כחובתנו לדאוג לבעלי החיים. אין באמת הבדל בין האדם לקוף, בניגוד לאידיאולוגיה ההומניסטית הכוזבת - יש רק הבדל בין חכם לטיפש. הקוף טיפש ממני משמעותית, וגם האדם הממוצע טיפש ממני משמעותית. לכן פטרנליזם הוא מצווה. אם טיפשי כל העולם התאחדו, בתרבות הפופולארית, אז גם על גאוני כל העולם להתאחד, בתרבות הגבוהה.

בשביל לשלוט - צריך מתודה. הסיפור הוא כזה: ההמונים לא באמת מבינים את הטכנולוגיה. מה שצריך הוא ארגון שמאחד את האליטה, את האקדמיה, את המעמד היצירתי, וצובר כוח פוליטי כנגד המדינה והכלכלה. המדינה והכלכלה ללא טכנולוגיה, וללא התקדמות טכנולוגית, אבודים. איום בשביתה או בסנקציות של המעמד האינטלקטואלי העליון יכול להוריד מדינה מודרנית על גחונה. בשביל שאיום כזה יהיה אפקטיבי, הזהות של אדם כמי שיש לו אינטליגנציה גבוהה ונבדל מההמון הצרכן והצרחן צריכה להתחיל להיבנות. וככל שההמון יהיה יותר המוני ומוסת, והוא בהחלט בדרך לשם, זהות כזאת אכן תיבנה. כל תגובה מטומטמת בפייסבוק בונה אותה, כל סערה בכוס מי שופכין משקה אותה, כל השפלה היא אבן בחומה, ושיטפון הביוב של התרבות הנמוכה מייסד מחדש את מבצר התרבות הגבוהה. האידיאולוגיה של התרבות הגבוהה - היא האידיאולוגיה של האליטה. תרבות תהיה! ואנו שומרי הסף.

הטכנולוגיה שולטת בהמונים, אבל מעטים יותר ויותר מבינים אותה. המחשב הוא לא האויב, אלא האויב של האויב, דהיינו החבר. בזכות המחשבים יוכל מעמד האינטליגנציה לשוב ולשלוט באספסוף. המרד בטיפשות, הלא היא חכמת ההמונים, הוא הנס שיש להניף, בטרם הם ימיטו עלינו קטסטרופה. חינוך העם צריך להיות באמצעות כפיפות לתרבות הגבוהה והכחדת התרבות הנמוכה - להגלות את בר רפאלי לסיביר ואת אייל גולן לגולאג. כן, ההפיכה צריכה להשתלט על הטלוויזיה. המדרג התרבותי צריך להיות ברור כמו המדרג החברתי, וכשהמדרג החברתי יהיה ברור כך יהיה גם המדרג התרבותי. יש למרוד ברשת החברתית של הפייסבוק ולהקים רשת חברתית חדשה עם תנאי כניסה של מבחן אינטליגנציה. רשת זו תהיה התשתית לעולם חדש, ומועדון שאיננו מקבל 99% מהאוכלוסיה. לאחר מכן, יש לשלוט בהם באמצעות הטכנולוגיה, האידיאולוגיה והתרבות. אני שונא את האדם הממוצע. והאדם הממוצע שונא אותי. כמו יוסף ואחיו, על יוסף לשלוט בעולם, אחרת יטבלו את כותנתו בדם. אחר כך כבר נהיה נחמדים אל האחים.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

כיצד מועילה המתמטיקה לספרות?

וכיצד יכולה להועיל הפואטיקה להייטק

מאת: כתב עת לספרות תגובה

"יופי חדש" (1923) של איטו - החייאת האמנות המסורתית לאחר חיסולה בידי הצילום (מקור)

בשולי התגובות הרבות למאמר הקצרצר שלי על דחק, אני חושבת שישנו משהו במנגנון התגובה האנושי - או אולי אפילו באסתטיקה של ז'אנר התגובה עצמו - שתמיד חושף איזו עליבות-מה באופיו של המגיב, ולא משנה כיצד יגיב (ולכן הגבורה האמיתית היא לא להגיב: עיקר התשובה - ישמע בזיונו, ידום וישתוק), אך למרות כל זאת אסתכן בתגובה לתגובות. מבין כל הטענות ואי הבנות הנקרא שהועלו, אני מוצאת עניין רק באחת, מכיוון שהיא עקרונית לבעיית התשתית של תרבותינו, ומכיוון שהיא נפוצה כל כך במקומותינו ובתקופתינו: מה עניין טכנולוגיה וספרות, או אלגוריתמיקה ופילוסופיה, או גנומיקה ואמנות. מוזר הוא ההומוספיינס. את יכולה לפרסם אינספור מאמרים על ספרות, מדע, אסתטיקה וטכנולוגיה - ודבר מכל זה לא יעניין אף אחד, עד שתכתבי על הומוספיינס אחר.

ובכן, צר לי לבשר לכל חובבי הספר והאמנויות היפות שמקיפים אותנו, אך יצירת המופת האסתטית ביותר, העמוקה, המפעימה, המרטיטה והשלמה ביותר שעימה נפגשה הרוח האנושית מאז ומעולם היא לא האיליאדה או הקפלה הסיסטינית או רביעיות המיתרים של שוסטקוביץ', אלא - המתמטיקה המודרנית (והיא אולי לא יצירה אנושית כלל! מה שחשוב להמשך). מי שמוציא סדרת ספרים על אסתטיקה, או עוסק באסטיקה כלחם חוקו (למשל משורר, אמן או מבקר), ולא טרח מעולם להסתחרר מהיופי של תורת גלואה, פונקציות הולומורפיות, או כל הישג מקביל, הריהו ככותב על אסתטיקה שמעולם לא ראה ציור. או לא שמע מוזיקה. או בת סמינר שמעולם לא ראתה גבר עירום יפה (או בחור ישיבה שמעולם לא ראה אישה עירומה, אם תעדיפו, ונדמה לי שתעדיפו). או חילוני שאין לו מושג מהי בכלל המשמעות של "מהלך יפה" בסוגיה. או מי שמעולם לא קרא שיר. מדובר בחסך עמוק ועקרוני בראיית העולם - וברוחב העולם - מה שנקרא: צרות אופקים.

תשאלו: נו באמת, נו טוף. אולי מדובר בחוויה אסתטית יוצאת דופן ועילאית, אבל מדובר בחוויה בלבד (התלוייה בטעם אישי... לא?), כלומר באופציה בלבד בעולם החוויות וההתנסות האנושי הנרחב, ומה הפגם הגדול בחוסר התנסות והיכרות עמה? ביפן כבר היית? ובכן, אסתטיקה היא לא רק חוויה, ואפילו לא בעיקר, אלא היא מגוון רחב מאוד של כלים, מישורי התייחסות, מתודות, הבניות, מוטיבציות, קונבנציות, הכְוונות, ועוד, שחלקם אכן נמצאים בספירה הנפשית וחלקם אינטלקטואליים או תרבותיים - מה שנקרא רוחניים - כפי שאמור לדעת כל משורר של ממש (וזוהי, למעשה, התורה הפואטית הסמוייה של דחק. ולכן היא מעניקה משמעות כה רבה למוזיקליות ולמסורת, דהיינו לצורה). אך מתוך ההצלחה האדירה של המתמטיקה בחצי האלף האחרון (שנקראת לא פעם בטעות המהפכה המדעית), שקשורה באופן עמוק למהפכה אסתטית שחלה לפניה במתמטיקה עצמה (כן, אסתטיקה היא כוח אדיר!), המבנה האסתטי של המתמטיקה כפה את עצמו על העולם האנושי, ויצר בתוכו מישור טכני וטכנולוגי הולך ומתעצם (וכיום אנו אף מתקרבים למתמטיזציה של הביולוגיה...), בין היתר בעזרת הרעיון של המתמטיקה כגוף פועל וכמכונה (הידוע לכם כמחשב), אך לא רק. האדם כיום הולך ומוכל בתוך הספרה הזאת, בה אתם קוראים גם את הטקסט הנוכחי, והתהליך הזה בלתי הפיך, וככל הנראה (וכן, ברור שלהומוספיינס לא נוח לעכל זאת) - מאכֶּל כל. ומכאן אנו מגיעים למשבר התרבות האנושי, שבתוכו, בפינה קטנה, מתחולל משבר התרבות העברית, שבתוכו, בפינה קטנה, מתחולל הדיון הנוכחי.

השאלה היא איך מתמודדים עם המשבר, שהוא למעשה משבר של שינוי פרדיגמה. דרך אחת, קלה ונוחה, היא פשוט להכחיש את קיומו. לאטום אוזן לצעדיה הכבדים אך המאיצים של ההיסטוריה, שהולכת והופכת בהדרגה לזהה יותר ויותר להתקדמות הטכנולוגיה והמדע והכלכלה (הלא היא המתמטיזציה של הערך, כשהבורסה היא האנליזה שלו וראיית החשבון - האלגברה), ולעצום עיניים מלהביט נכוחה אל פני השואה התרבותית (בינתיים, רק תרבותית) שהולכת ומתחוללת לנגד עינינו (העצומות). דרך זו היא הניסיון להמשיך וליצור בתוך הפרדיגמה ההומניסטית, וכמעט כל היוצרים ואנשי הרוח שלנו שייכים לה, שהרי הם למדו במגמה ההומניסטית. הצרה היא שכיום המגמה הריאלית היא זו שמובילה את העולם, והיא הולכת ומתנתקת מהמגמה השנייה, עד כדי חוסר רלוונטיות של זו לעולם (שהיא גם חוסר רלוונטיות כלכלית, וחוסר עניין ציבורי, ושקיעה מוסדית, והשחתה פושה, ומלחמת קיום של כל בכל מכל כל, ונהי בלתי פוסק, ואיכה היתה לזונה, ועליבות כללית, ודחק מתעצם, ועוד ועוד). הטובים - להייטק, הגאונים - למדעים המדוייקים, והעילויים - למתמטיקה ולמדעי המחשב (ואבוי - לדיפ לרנינג!). זוהי המציאות בכל אוניברסיטה, שלא לדבר על שוק העבודה. מי שיכול להיות גם משורר וגם מתמטיקאי הוא לא משורר אלא מתמטיקאי, וממילא כיום פחות ופחות יכולים, וזהו בדיוק העניין. הטיפוס התרבותי רחב האופקים של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 אבד (ואני זוכרת איך ראיתי באימה שפיטר שולצה, ההילברט הצעיר שלנו, אולי הכוכב הדורך ביותר כיום בשמי המתמטיקה, לא מכיר את פרדוקס אכילס והצב!).

דרך שנייה, שהיא הרבה פחות נפוצה אך לא פחות פשטנית, היא הדרך הפוטוריסטית, שמאמצת באופן נלהב וחד צדדי את הטכנולוגיה, ומשליטה אותה על התרבות, לדוגמא מנסה לכתוב שירת-מחשב, נגיד בשורות קוד, או שירה של הוכחות מתמטית, או ספרות רשת, או פרוזת פוסטים בפייסבוק, או אמנות NFT, וכן הלאה, במין השלכה פשטנית מן המבנים החיצוניים ביותר של המתמטיקה והטכנולוגיה אל התרבות. אך כמו שאמר ברנר בהקשר אחר, טיפוס יוצר זה, שמתלהב (והוא בדרך כלל טיפוס מתלהב!) מן העתיד, הוא מי שראה את אחוריו של האל המתמטי - ואת פניו ללא ראה. בצורתה הוולגרית ביותר, התלהבות זו היא מעין השווצה של הכותב ב"ידע" שלו, מה שכמעט תמיד נגמר רע (ע"ע החלקיקים האלמנטריים של וולבק, שדווקא מאוד השתדל להבין את אי שוויון בל, אך מעורר בעיקר חיוך סלחני. כי סוף כל סוף מדובר במי שאינו סופר גדול, אבל כן סופר מרכזי, בדיוק כי הוא אחד מהיחידים שכן מתמודד במגרש הריק הזה, ומבקיע מול שער ריק).

מה שנחוץ לנו הוא דווקא טיפוס אחר, והוא לצערנו הנדיר ביותר, וזהו הטיפוס של איש הרנסאנס, דהיינו של איש אשכולות שמסוגל לראות את הקשרים העמוקים והיצירתיים (האִיומים וההזדמנויות כאחד) בין הפרדיגמה האנושית לפרדיגמה החדשה. מי שמסוגל ל-ה-ת-מ-ו-ד-ד מול העולם החישובי, הלא אנושי, ולבנות גשר תרבותי בין תקופתינו לתקופה הבאה אחרינו. לשם כך אין צורך להיות מתמטיקאי דגול, או חוקר במחלקה למדמ"ח, או מומחה צר לאופטוגנטיקה בתולעים נימיות, אך כן נחוצה היכרות עם לפחות חלק מהרעיונות התשתיתיים, החידושים המסעירים, המתודות האינטלקטואליות, ומבני העומק הרוחניים של הפרדיגמה החדשה המתקרבת, ומעל לכל - עם האסתטיקה שלה.

שהרי מה עוד יוכל לחבר בין העולמות, ומה עוד באמת מחבר בינינו לבין העולם העתיק, למשל עולם המקרא או העולם היווני, הרחוקים מאתנו מרחק כמה וכמה פרדיגמות, שיוכל גם לחבר בינינו לעולם העתיד, שהולך להשתנות ללא היכר? אולי - רק האסתטיקה. לדעתי האישית (דל"פ?), צודק קורצוויל (ריי, לא ברוך), או הנוח-הררי-מאסק-נביא-שקר-טכנולוגי-כלשהו, גם אם לחלוטין לא בלו"ז. סביר מאוד שיהיו בני אדם בעוד מאה שנה, אך בעוד אלף שנה - סביר שהיצורים שיקראו מילים אלו יהיו שונים מאיתנו יותר משאנו שונים מעכברים. זו מחשבה מטרידה למדי, מה גם שעולמינו כבר מתנהל בתוך התהליך הזה, וראו את השפעת המחשב והרשת על התודעה, הרוח והנפש האנושית (ובכלל, לא חייבים לקבל את התחזית כדי להבין את חוסר הרלוונטיות, שהוא חוסר עתיד, של ספרות שלא שמה את ההתמודדות הזאת - מול השינוי הדרמטי ביותר שקורה בימיה - בראש מעייניה). אך העידן המשיחי הזה (שלא יהיה בהכרח דיסטופי ולא בהכרח אוטופי) לא צריך להפתיע אף בן תרבות מערבית, ובטח שלא את בן התרבות היהודית, שפותחו בה כלים אסתטיים ייחודיים להתמודד עמו, לדבר עליו ולחשוב עליו. הכלים הללו נחוצים כיום יותר מתמיד, אך אם יתמידו בעתיקותם כמות שהם, ולא יהפכו לכלים חדשים - לא יהיו ראויים למשימה, וישברו ככלי חרס.

אני חושבת שהתרחיש בו העולם האנושי נשחט כאפשרות ממשית או מתאדה רוחנית הוא תרחיש סביר ביותר בטווח זמנים שקצר מהמרחק בינינו לבין העולם העתיק, ובוודאי בינינו לגילגמש. ולמען האמת, אני אישית די בסדר עם זה (למעשה, אני בטוחה שמעטים מההומוספיינסים שקראו בלהט ובעניין את המאמר הלא-הכי-חשוב הקודם על הומוספיינס אחר, קוראים באותו עניין את המאמר העקרוני - בעיניי - פי כמה הזה, ובכלל הגיעו עד לכאן). מה שלא בסדר (ומכאן גם הקשר לשאלת השואה, למי ששאלה), יהיה היעלמות של התרבות, של הספרות, של האמנות. זה מה שמפחיד אותי באמת. לא שהצאצאים החמודים שלי ימותו, או שממשיכיי יהפכו לרובוטים עם כנפיים, או לרשת של בינות על, או אנא עריף (ואני בטוחה שאיננו מסוגלים כיום אפילו לדמיין את מה שיהיה), אלא שהם יהיו "חילונים". דהיינו, שיעזבו את התרבות שלי, ואת האסתטיקה שלי, ואת העולם הרוחני שלי, שכולם יעלמו כלא היו (ויותר מכך - לא יוחלפו בתרבות, אסתטיקה ורוח חדשים). לא סתם חילונים מהדת, או מהתרבות היהודית, או אפילו חילונים מהאנושיות עצמה, אלא חילונים מעולם רוח כלשהו. מחולנים ומרוקנים מאסתטיקה - וכל העולם האסתטי האנושי ימחק כמערכת חיה, כולל הספרות כמובן (וכן, התהליך הזה קורה, בשלביו הראשונים, כבר כיום - ותראו כבר איך זה נראה. כפי שנאמר: דחק!).

וכאן אנחנו מגיעים לחשיבותה האדירה של המתמטיקה, ממש ככוח טבע (לא בטוח שלא! הרי מה היא עושה שם בפיזיקה? ומה בכלל פשר היופי שלה? האם יש לזה קשר לעצם קיומו של היופי עצמו ביקום?). וכח זה פועל, הפלא ופלא, דווקא נגד כיוונה העכשווי, במפנה האחרון ביותר, של הטכנולוגיה. שהרי בתוך העולם הטכנולוגי עצמו, מתרחש כיום משבר אסתטי חריף, שגם משבר האסתטיקה האנושי הוא רק ביטוי שלו (ושמשבר השירה העברית הוא רק ביטוי לביטוי שלו. ואני תוהה האם עליי לאזכר את ויזן, אחת לכמה משפטים, כדי לעורר את העניין של הקהל הקדוש). מהו ההבדל בין משבר תרבות למשבר אסתטי, ומדוע דווקא האחרון הוא המסוכן יותר? ובכן, דרך אחת להבין זאת, היא לראות מה קרה בעולם המדעי-טכנולוגי עצמו, והמקף הזה עצמו הוא הוא העניין. אנו נמצאים כיום בשלב מעבר, שמקביל למעבר שחל בעולם העתיק בין התרבות היוונית לתרבות הרומאית, והוא המעבר בין התרבות האירופית לתרבות האמריקאית, ובין תרבות של מדע ומתמטיקה לתרבות של הנדסה ומיחשוב, ובתוך מדעי המחשב עצמם: בין עולם אלגוריתמי לעולם של דאטה (שקצהו הקיצוני הוא הלמידה העמוקה, עם אלגוריתם קופסא שחורה מזעזע שנקרא פעפוע לאחור, ושמשבר השבבים הנוכחי קשור אליו הדוקות. מה שלא הולך במוח - הולך בברוט-פורס). זהו המעבר בין פניה של אלת הטכנולוגיה - לאחוריה.

והמעבר הזה עצמו הוא בעל משמעויות קטסטרופליות לכל מי שעולם הרוח יקר לליבו. כי אחרי ככלות הכול, המתמטיקה היא תחום רוח טהור, היא משלנו, ואילו ההנדסה היא תחום חומר אנטי-רוחני מטבעו (ולמעשה עומדת בבסיס הדיכוטומיה הזאת עצמה - בין חומר לרוח), כשהפרדתם ההולכת וגדלה יצרה בסוף העולם העתיק את הדעיכה הארוכה-להחריד שאנו קוראים לה ימי הביניים. העולם החומרני המנותק מן הרוח, והחיבור ההולך ומתהדק שלו למה שנקרא בינה מלאכותית, הוא התוצאה של הנתק ההולך וגדל (שבהדרגה יהיה יותר ויותר קשה לגשר עליו) בין העולם האסתטי לעולם המעשה (נתק אנטי-יווני, כפי שמבין היטב אהרן שבתאי). וכאן אנו רואים במו עינינו, ומכל עבר, את התוצאות של ניתוק האסתטיקה מהחומר, ולמשל, אצלנו: המופע הוולגרי של ההייטק הישראלי. לא רק שמדובר בחוסר טעם מוחלט (שבירתו, תל אביב, היא זוכה עולמית בתואר העיר שיחס המחיר בה לרמת הכיעור שלה מקסימלי), אלא שמדובר במערכת בעלת חשיבה הנדסית פר-אקסלנס, שתפיסתה טכנית לחלוטין, וצר עולמה כסקופ של משתנה מקומי. גדודים של מהנדסים, המובלים בידי מהנדסים שהפכו למג"דים (דהיינו: יזמים), מחפשים פתרון הנדסי-טכני לכל בעיה בעולמנו, כשמהירות החיפוף והבערך הם הערך המרכזי, ולכן זה דווקא הולך והופך ליותר מסובך - לא פחות. קל מאוד ליצור דבר מסובך. קשה מאוד ליצור דבר פשוט. קל ליצור כיעור. קשה ליצור יופי. והקומפלקס של עולם המחשוב הוא הדבר המסובך ביותר שיצר האדם מעולם. כי זה הכי קל. כשמהנדס - הלא הוא המומחה הצר - טוען שקוד הוא "יפה", דעו לכם שהסטנדרט האסתטי שלו הוא הנמוך בעולם, ולא מתקרב כלל לאף סטנדרט יופי אחר המוכר בהיסטוריה, בתחום כלשהו.

כך יוצרים בעמקי ובוואדיות הסיליקון מערכות מכוערות להדהים (ולכן מורכבות וקשות לתפיסה ולתחזוק להפליא, עם יותר פיצ'רים מיותרים ובאגים נסתרים מתוכֶן), ומפלצות קוד עצומות ואלגוריתמים מפלצתיים, שכמובן לא עובדים (וראו אלגוריתם הפיד של פייסבוק, חברת מפלצת שהשקיעה בו אינספור משאבים). המומחיות הצרה והולכת - עד לעולם נמלים - היא כיום עיקר אמונת הייחוד, על חשבון היופי, הפשטות החדה כתער (של אוקהם), וראיית המכלול. ופעם בעשור, כשמגיע (וזה קורה פחות ופחות) איזה סטיב ג'ובס ועושה משהו שמונע מתוך אסתטיקה ולכן מתוכלל (אסתטיקה היא תופעה הוליסטית), הוא נתפס כמעין נביא או משיח. וזה אכן (הפתעה!) עובד יותר טוב (עיקרון KISS). עד שמגיעים שוב גדודי המהנדסים (ומהנדסי העיצוב) ורומסים את ההישג ושוחקים אותו בהדרגה עד דק (מישהו ניסה להשתמש כיום במאק?). אלה הם החיילים של מלכות רומא הרשעה (ותרגומו: האימפריה האמריקאית), והם אלו שכיום כובשים את העולם - ומאחדים אותו לאימפריה הנדסית אחת, שמתגמלת חשיבה צרה ומענישה חשיבה רחבה (וסין, אם שאלתם, היא רק דוגמא קיצונית עוד יותר לחשיבה ההנדסית הזאת, שאין לה כמעט שום קשר לאירופה האסייתית האסתטית שלה - יפן, שלא סתם נמצאת במשבר הזדקנות וכמישה מתמשך, בדיוק כמו אירופה שלנו, וכמו יוון שלאחר הכיבוש הרומי). החשיבה ההנדסית, הטכנית, היא המנוגדת קוטבית לחשיבה האסתטית, ולא החשיבה המתמטית-מדעית, שבה ככל שפתרון לבעיה הוא יותר יפה - הוא גם יותר נכון. אך בדיוק כמו שהבירוקרטיה רק יוצרת את עצמה עוד ועוד, כך החשיבה ההנדסית-המפרקת תמיד תשאף למיליוני שורות קוד על פני פתרון עמוק הוליסטי אחד. וכל זה נובע מתרבות שאיבדה את האסתטיקה שלה, כלומר כזו שהיא כבר אינה תרבות אחרת, אולי לא אנושית, אלא: ברבריות. וזו הסיבה שתרבות רומאית, למרות כל עוצמתה החומרית, תמיד תוביל בסופו של דבר לכיבוש הברברי, שהרי הוא התוצאה הסופית של תהליך הברבריזציה שלה עצמה.

אין מקום שבו האיום על עולם הרוח גדול יותר, מאשר בדת הדאטה החדשה, שמשמעות העומק שלה היא הפיכת הרוח עצמה להנדסה. ולכן עולם הדאטה והמשין לרנינג אומץ כל כך בחום על ידי מהנדסי הסיליקון, כי הוא מאפשר לנסות להכניס להגיון ההנדסי והחומרי את המרכיב הרוחני שהיה חסר בו, ואין להתפלא שהאלגוריתמים הללו שוברים שיאים חדשים של כיעור הנדסי, ומי שמתעניין מוזמן לקרוא פוסטים במשין לרנינג איזראל (והמאבק הקריטי בין הפרדיגמה ההנדסית למתמטית על עולם הנוירו - בעיצומו). ואגב, למי שתהה, המחסור באסתטיקה בהייטק איננו מועיל כלכלית, אלא להפך, אך היד הנעלמה יודעת לספק רק תמריצים ורצונות ולא צורות ורעיונות, ובטח שלא צורות אסתטיות. שהרי אסתטיקה מתחילה מחינוך עמוק לטעם מגיל צעיר, ואינה החלטה רצונית חופשית בבגרות, ולכן היא כל כך תלוייה בסביבה - בתרבות. כולנו מכירים את מי שגדל בסביבה אחרת - ומנסה לחקות את הסביבה החדשה באופן נלעג, כי הוא אינו תופס את האסתטיקה שלה. קשה מאוד לצאת מברבריות, ובוודאי כסביבה כללית, ולכן גדולה סכנתה. אופקיו הצרים להחריד של המתכנת הישראלי, וחוסר הבנת החשיבות באסתטיקה של איש העסקים התל-אביבי, והבורות הפילוסופית הממארת של המנהל המקומי, הם סיבת העומק הראשונית לשרשרת הכשלונות המפוארת (לא פחות משרשרת ההצלחות) של ההייטק הישראלי. לישראלי המכוער היה מועיל מאוד - כספית! - להיות חלק מתרבות שמעניקה לאסתטיקה ולפואטיקה ולפילוסופיה מקום מרכזי, דהיינו: תרבות קלאסית.

מכאן, שכמו ביוון העתיקה, המתמטיקה היא דווקא בעלת הברית העמוקה של הספרות, והמדע הוא בעל הברית של ההגות, ומדעי המחשב (בניגוד להנדסת מחשבים) הם בעלי הברית של האסתטיקה ושל האמנות. אך כדי ליצור בריתות, צריך לחבר וצריך להכיר וצריך להבין. צריך (אבוי!) להיות פחות יהיר - דהיינו: צריך ללמוד. וללמוד זה קשה, אוהו (אם כי כיום עם האינטרנט קל בהרבה מבעבר). אך הסיכוי היחיד שלנו הוא צעירים וילדים שילמדו גם פייתון וגם פואטיקה, גם תורה וגמרא וגם תורת הגרפים, גם אסתטיקה וגם הסתברות, שיתלהבו גם מטרקובסקי וגם ממנדלברוט, מוויטגנשטיין וגם מוויטן (מהמבוגרים התייאשתי מזמן). ליצור מחדש אנשים רחבי אופקים, ולא מומחים צרים (גם לא מומחים אקדמיים).

קיומה של מערכת שלמה של אנשים כאלה (ולא של בודדים מבודדים) היא זו שמאפיינת יותר מכל את התופעה הייחודית של תורי זהב תרבותיים ואסתטיים, שחזרה עד כה כמה פעמים במהלך ההיסטוריה (אתונה, איטליה ברנסאנס, תור הזהב המוסלמי, תורי הזהב היהודיים החוזרים - למשל באירופה לפני השואה ובאמריקה לאחריה, אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, שלהי תקופת האביב והסתיו ותקופת מאה האסכולות, "התקופה הקלאסית" בתרבות המאיה, ועוד). והיא יכולה לחזור שוב. היכן, תשאלו? ובכן, לעם היהודי, ואפילו לישראל, יש מיצוב ייחודי במשבר הנוכחי, כמי שנושאים מצד אחד מסורת תרבותית וספרותית אדירת כוח (שאמנם, עיקר כוחה נגדע בשואה, עוד לפני הדור האבוד הנוכחי), ומצד שני מכילים בתוכם יכולות פנומנליות גם בתחומים המדעיים הרלוונטיים (מפיזיקה תיאורטית ועד הצטיינות במדעי המחשב וביזמות הייטק). עקרונית, זה יכול היה לקרות כאן, לא פחות מכל מקום אחר בעולם (מלבד אולי החוף המערבי), ואולי אפילו בנתניה. לכן, עלינו להעלות את רף ההישג, ולקחת עלינו אתגרים גדולים יותר מאשר ריבים מחנאיים בפייסבוק, ולקיים דיונים ברמה גבוהה יותר, שאינם תגובות לתגובות לתגובות לפוסט (כפי שקורה אגב, אם תשאלו אותי, מזה מספר שנים באתרינו, שהוא חסום לתגובות).

עצם העובדה שהטענות הדי טריוויאליות הללו (בינתחומיות מובילה לפריצות דרך/למתמטיקה השפעה אדירה על הפילוסופיה - ועל החשיבה ככלל/חשיבה מופשטת קשורה הדוקות לאסתטיקה, וכך גם חדשנות/האסתטיקה מתחדשת בהתאם למדיומים טכנולוגיים/וכו') נתקלות בחוסר הבנה מוחלט והרמת גבות עד לתקרה - היא זו שמדגימה את גודל המשבר, ואת גובה החומה הדיכוטומית שנוצרה בין התחומים, שהשפעתה הרסנית על שניהם. הרי צריך להכיר קצת את האפשרויות כדי שיהיה בכלל אפשר לשאול את השאלות. האם ניתן בכלל לעסוק כיום ברצינות בצורניות, מבלי להכיר כלל את הרעיונות הצורניים פורצי הדרך של המתמטיקה המודרנית? או לעסוק בסמלים ובשפה ובקשרים ובהסתרה ובמשמעות מבלי להכיר את האלגוריתמים החזקים והחדשניים שעוסקים בכך במדעי המחשב? או לעסוק במטאפיזיקה בלי להכיר את הפיזיקה העכשווית, שנדמה שאין קטגוריית תפיסה אנושית שהיא לא מנסה לחצות? או לעסוק בפילוסופיה מבלי להכיר את תורת הסיבוכיות? או לחדש בהבנתינו את נפש האדם וחשיבתו תוך התעלמות מוחלטת מהמהפכה הנוירולוגית או הגנומית? ומה הערך העתידי של עיסוק כזה, בניגוד לערך הלייקי שנותנים לו ההומוספיינסים בפייסבוק? ואה כן, שכחתי, לא היה כאן מזמן. ויזן ויזן ויזן.

המאמר המקורי

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד מועילה המתמטיקה לספרות? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut80" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/newbeauty.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד מועילה המתמטיקה לספרות?

וכיצד יכולה להועיל הפואטיקה להייטק

מאת: כתב עת לספרות תגובה

"יופי חדש" (1923) של איטו - החייאת האמנות המסורתית לאחר חיסולה בידי הצילום  (מקור)

בשולי התגובות הרבות למאמר הקצרצר שלי על דחק, אני חושבת שישנו משהו במנגנון התגובה האנושי - או אולי אפילו באסתטיקה של ז'אנר התגובה עצמו - שתמיד חושף איזו עליבות-מה באופיו של המגיב, ולא משנה כיצד יגיב (ולכן הגבורה האמיתית היא לא להגיב: עיקר התשובה - ישמע בזיונו, ידום וישתוק), אך למרות כל זאת אסתכן בתגובה לתגובות. מבין כל הטענות ואי הבנות הנקרא שהועלו, אני מוצאת עניין רק באחת, מכיוון שהיא עקרונית לבעיית התשתית של תרבותינו, ומכיוון שהיא נפוצה כל כך במקומותינו ובתקופתינו: מה עניין טכנולוגיה וספרות, או אלגוריתמיקה ופילוסופיה, או גנומיקה ואמנות. מוזר הוא ההומוספיינס. את יכולה לפרסם אינספור מאמרים על ספרות, מדע, אסתטיקה וטכנולוגיה - ודבר מכל זה לא יעניין אף אחד, עד שתכתבי על הומוספיינס אחר.

ובכן, צר לי לבשר לכל חובבי הספר והאמנויות היפות שמקיפים אותנו, אך יצירת המופת האסתטית ביותר, העמוקה, המפעימה, המרטיטה והשלמה ביותר שעימה נפגשה הרוח האנושית מאז ומעולם היא לא האיליאדה או הקפלה הסיסטינית או רביעיות המיתרים של שוסטקוביץ', אלא - המתמטיקה המודרנית (והיא אולי לא יצירה אנושית כלל! מה שחשוב להמשך). מי שמוציא סדרת ספרים על אסתטיקה, או עוסק באסטיקה כלחם חוקו (למשל משורר, אמן או מבקר), ולא טרח מעולם להסתחרר מהיופי של תורת גלואה, פונקציות הולומורפיות, או כל הישג מקביל, הריהו ככותב על אסתטיקה שמעולם לא ראה ציור. או לא שמע מוזיקה. או בת סמינר שמעולם לא ראתה גבר עירום יפה (או בחור ישיבה שמעולם לא ראה אישה עירומה, אם תעדיפו, ונדמה לי שתעדיפו). או חילוני שאין לו מושג מהי בכלל המשמעות של "מהלך יפה" בסוגיה. או מי שמעולם לא קרא שיר. מדובר בחסך עמוק ועקרוני בראיית העולם - וברוחב העולם - מה שנקרא: צרות אופקים.

תשאלו: נו באמת, נו טוף. אולי מדובר בחוויה אסתטית יוצאת דופן ועילאית, אבל מדובר בחוויה בלבד (התלוייה בטעם אישי… לא?), כלומר באופציה בלבד בעולם החוויות וההתנסות האנושי הנרחב, ומה הפגם הגדול בחוסר התנסות והיכרות עמה? ביפן כבר היית? ובכן, אסתטיקה היא לא רק חוויה, ואפילו לא בעיקר, אלא היא מגוון רחב מאוד של כלים, מישורי התייחסות, מתודות, הבניות, מוטיבציות, קונבנציות, הכְוונות, ועוד, שחלקם אכן נמצאים בספירה הנפשית וחלקם אינטלקטואליים או תרבותיים - מה שנקרא רוחניים - כפי שאמור לדעת כל משורר של ממש (וזוהי, למעשה, התורה הפואטית הסמוייה של דחק. ולכן היא מעניקה משמעות כה רבה למוזיקליות ולמסורת, דהיינו לצורה). אך מתוך ההצלחה האדירה של המתמטיקה בחצי האלף האחרון (שנקראת לא פעם בטעות המהפכה המדעית), שקשורה באופן עמוק למהפכה אסתטית שחלה לפניה במתמטיקה עצמה (כן, אסתטיקה היא כוח אדיר!), המבנה האסתטי של המתמטיקה כפה את עצמו על העולם האנושי, ויצר בתוכו מישור טכני וטכנולוגי הולך ומתעצם (וכיום אנו אף מתקרבים למתמטיזציה של הביולוגיה…), בין היתר בעזרת הרעיון של המתמטיקה כגוף פועל וכמכונה (הידוע לכם כמחשב), אך לא רק. האדם כיום הולך ומוכל בתוך הספרה הזאת, בה אתם קוראים גם את הטקסט הנוכחי, והתהליך הזה בלתי הפיך, וככל הנראה (וכן, ברור שלהומוספיינס לא נוח לעכל זאת) - מאכֶּל כל. ומכאן אנו מגיעים למשבר התרבות האנושי, שבתוכו, בפינה קטנה, מתחולל משבר התרבות העברית, שבתוכו, בפינה קטנה, מתחולל הדיון הנוכחי.

השאלה היא איך מתמודדים עם המשבר, שהוא למעשה משבר של שינוי פרדיגמה. דרך אחת, קלה ונוחה, היא פשוט להכחיש את קיומו. לאטום אוזן לצעדיה הכבדים אך המאיצים של ההיסטוריה, שהולכת והופכת בהדרגה לזהה יותר ויותר להתקדמות הטכנולוגיה והמדע והכלכלה (הלא היא המתמטיזציה של הערך, כשהבורסה היא האנליזה שלו וראיית החשבון - האלגברה), ולעצום עיניים מלהביט נכוחה אל פני השואה התרבותית (בינתיים, רק תרבותית) שהולכת ומתחוללת לנגד עינינו (העצומות). דרך זו היא הניסיון להמשיך וליצור בתוך הפרדיגמה ההומניסטית, וכמעט כל היוצרים ואנשי הרוח שלנו שייכים לה, שהרי הם למדו במגמה ההומניסטית. הצרה היא שכיום המגמה הריאלית היא זו שמובילה את העולם, והיא הולכת ומתנתקת מהמגמה השנייה, עד כדי חוסר רלוונטיות של זו לעולם (שהיא גם חוסר רלוונטיות כלכלית, וחוסר עניין ציבורי, ושקיעה מוסדית, והשחתה פושה, ומלחמת קיום של כל בכל מכל כל, ונהי בלתי פוסק, ואיכה היתה לזונה, ועליבות כללית, ודחק מתעצם, ועוד ועוד). הטובים - להייטק, הגאונים - למדעים המדוייקים, והעילויים - למתמטיקה ולמדעי המחשב (ואבוי - לדיפ לרנינג!). זוהי המציאות בכל אוניברסיטה, שלא לדבר על שוק העבודה. מי שיכול להיות גם משורר וגם מתמטיקאי הוא לא משורר אלא מתמטיקאי, וממילא כיום פחות ופחות יכולים, וזהו בדיוק העניין. הטיפוס התרבותי רחב האופקים של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 אבד (ואני זוכרת איך ראיתי באימה שפיטר שולצה, ההילברט הצעיר שלנו, אולי הכוכב הדורך ביותר כיום בשמי המתמטיקה, לא מכיר את פרדוקס אכילס והצב!).

דרך שנייה, שהיא הרבה פחות נפוצה אך לא פחות פשטנית, היא הדרך הפוטוריסטית, שמאמצת באופן נלהב וחד צדדי את הטכנולוגיה, ומשליטה אותה על התרבות, לדוגמא מנסה לכתוב שירת-מחשב, נגיד בשורות קוד, או שירה של הוכחות מתמטית, או ספרות רשת, או פרוזת פוסטים בפייסבוק, או אמנות NFT, וכן הלאה, במין השלכה פשטנית מן המבנים החיצוניים ביותר של המתמטיקה והטכנולוגיה אל התרבות. אך כמו שאמר ברנר בהקשר אחר, טיפוס יוצר זה, שמתלהב (והוא בדרך כלל טיפוס מתלהב!) מן העתיד, הוא מי שראה את אחוריו של האל המתמטי - ואת פניו ללא ראה. בצורתה הוולגרית ביותר, התלהבות זו היא מעין השווצה של הכותב ב"ידע" שלו, מה שכמעט תמיד נגמר רע (ע"ע החלקיקים האלמנטריים של וולבק, שדווקא מאוד השתדל להבין את אי שוויון בל, אך מעורר בעיקר חיוך סלחני. כי סוף כל סוף מדובר במי שאינו סופר גדול, אבל כן סופר מרכזי, בדיוק כי הוא אחד מהיחידים שכן מתמודד במגרש הריק הזה, ומבקיע מול שער ריק).

מה שנחוץ לנו הוא דווקא טיפוס אחר, והוא לצערנו הנדיר ביותר, וזהו הטיפוס של איש הרנסאנס, דהיינו של איש אשכולות שמסוגל לראות את הקשרים העמוקים והיצירתיים (האִיומים וההזדמנויות כאחד) בין הפרדיגמה האנושית לפרדיגמה החדשה. מי שמסוגל ל-ה-ת-מ-ו-ד-ד מול העולם החישובי, הלא אנושי, ולבנות גשר תרבותי בין תקופתינו לתקופה הבאה אחרינו. לשם כך אין צורך להיות מתמטיקאי דגול, או חוקר במחלקה למדמ"ח, או מומחה צר לאופטוגנטיקה בתולעים נימיות, אך כן נחוצה היכרות עם לפחות חלק מהרעיונות התשתיתיים, החידושים המסעירים, המתודות האינטלקטואליות, ומבני העומק הרוחניים של הפרדיגמה החדשה המתקרבת, ומעל לכל - עם האסתטיקה שלה.

שהרי מה עוד יוכל לחבר בין העולמות, ומה עוד באמת מחבר בינינו לבין העולם העתיק, למשל עולם המקרא או העולם היווני, הרחוקים מאתנו מרחק כמה וכמה פרדיגמות, שיוכל גם לחבר בינינו לעולם העתיד, שהולך להשתנות ללא היכר? אולי - רק האסתטיקה. לדעתי האישית (דל"פ?), צודק קורצוויל (ריי, לא ברוך), או הנוח-הררי-מאסק-נביא-שקר-טכנולוגי-כלשהו, גם אם לחלוטין לא בלו"ז. סביר מאוד שיהיו בני אדם בעוד מאה שנה, אך בעוד אלף שנה - סביר שהיצורים שיקראו מילים אלו יהיו שונים מאיתנו יותר משאנו שונים מעכברים. זו מחשבה מטרידה למדי, מה גם שעולמינו כבר מתנהל בתוך התהליך הזה, וראו את השפעת המחשב והרשת על התודעה, הרוח והנפש האנושית (ובכלל, לא חייבים לקבל את התחזית כדי להבין את חוסר הרלוונטיות, שהוא חוסר עתיד, של ספרות שלא שמה את ההתמודדות הזאת - מול השינוי הדרמטי ביותר שקורה בימיה - בראש מעייניה). אך העידן המשיחי הזה (שלא יהיה בהכרח דיסטופי ולא בהכרח אוטופי) לא צריך להפתיע אף בן תרבות מערבית, ובטח שלא את בן התרבות היהודית, שפותחו בה כלים אסתטיים ייחודיים להתמודד עמו, לדבר עליו ולחשוב עליו. הכלים הללו נחוצים כיום יותר מתמיד, אך אם יתמידו בעתיקותם כמות שהם, ולא יהפכו לכלים חדשים - לא יהיו ראויים למשימה, וישברו ככלי חרס.

אני חושבת שהתרחיש בו העולם האנושי נשחט כאפשרות ממשית או מתאדה רוחנית הוא תרחיש סביר ביותר בטווח זמנים שקצר מהמרחק בינינו לבין העולם העתיק, ובוודאי בינינו לגילגמש. ולמען האמת, אני אישית די בסדר עם זה (למעשה, אני בטוחה שמעטים מההומוספיינסים שקראו בלהט ובעניין את המאמר הלא-הכי-חשוב הקודם על הומוספיינס אחר, קוראים באותו עניין את המאמר העקרוני - בעיניי - פי כמה הזה, ובכלל הגיעו עד לכאן). מה שלא בסדר (ומכאן גם הקשר לשאלת השואה, למי ששאלה), יהיה היעלמות של התרבות, של הספרות, של האמנות. זה מה שמפחיד אותי באמת. לא שהצאצאים החמודים שלי ימותו, או שממשיכיי יהפכו לרובוטים עם כנפיים, או לרשת של בינות על, או אנא עריף (ואני בטוחה שאיננו מסוגלים כיום אפילו לדמיין את מה שיהיה), אלא שהם יהיו "חילונים". דהיינו, שיעזבו את התרבות שלי, ואת האסתטיקה שלי, ואת העולם הרוחני שלי, שכולם יעלמו כלא היו (ויותר מכך - לא יוחלפו בתרבות, אסתטיקה ורוח חדשים). לא סתם חילונים מהדת, או מהתרבות היהודית, או אפילו חילונים מהאנושיות עצמה, אלא חילונים מעולם רוח כלשהו. מחולנים ומרוקנים מאסתטיקה - וכל העולם האסתטי האנושי ימחק כמערכת חיה, כולל הספרות כמובן (וכן, התהליך הזה קורה, בשלביו הראשונים, כבר כיום - ותראו כבר איך זה נראה. כפי שנאמר: דחק!).

וכאן אנחנו מגיעים לחשיבותה האדירה של המתמטיקה, ממש ככוח טבע (לא בטוח שלא! הרי מה היא עושה שם בפיזיקה? ומה בכלל פשר היופי שלה? האם יש לזה קשר לעצם קיומו של היופי עצמו ביקום?). וכח זה פועל, הפלא ופלא, דווקא נגד כיוונה העכשווי, במפנה האחרון ביותר, של הטכנולוגיה. שהרי בתוך העולם הטכנולוגי עצמו, מתרחש כיום משבר אסתטי חריף, שגם משבר האסתטיקה האנושי הוא רק ביטוי שלו (ושמשבר השירה העברית הוא רק ביטוי לביטוי שלו. ואני תוהה האם עליי לאזכר את ויזן, אחת לכמה משפטים, כדי לעורר את העניין של הקהל הקדוש). מהו ההבדל בין משבר תרבות למשבר אסתטי, ומדוע דווקא האחרון הוא המסוכן יותר? ובכן, דרך אחת להבין זאת, היא לראות מה קרה בעולם המדעי-טכנולוגי עצמו, והמקף הזה עצמו הוא הוא העניין. אנו נמצאים כיום בשלב מעבר, שמקביל למעבר שחל בעולם העתיק בין התרבות היוונית לתרבות הרומאית, והוא המעבר בין התרבות האירופית לתרבות האמריקאית, ובין תרבות של מדע ומתמטיקה לתרבות של הנדסה ומיחשוב, ובתוך מדעי המחשב עצמם: בין עולם אלגוריתמי לעולם של דאטה (שקצהו הקיצוני הוא הלמידה העמוקה, עם אלגוריתם קופסא שחורה מזעזע שנקרא פעפוע לאחור, ושמשבר השבבים הנוכחי קשור אליו הדוקות. מה שלא הולך במוח - הולך בברוט-פורס). זהו המעבר בין פניה של אלת הטכנולוגיה - לאחוריה.

והמעבר הזה עצמו הוא בעל משמעויות קטסטרופליות לכל מי שעולם הרוח יקר לליבו. כי אחרי ככלות הכול, המתמטיקה היא תחום רוח טהור, היא משלנו, ואילו ההנדסה היא תחום חומר אנטי-רוחני מטבעו (ולמעשה עומדת בבסיס הדיכוטומיה הזאת עצמה - בין חומר לרוח), כשהפרדתם ההולכת וגדלה יצרה בסוף העולם העתיק את הדעיכה הארוכה-להחריד שאנו קוראים לה ימי הביניים. העולם החומרני המנותק מן הרוח, והחיבור ההולך ומתהדק שלו למה שנקרא בינה מלאכותית, הוא התוצאה של הנתק ההולך וגדל (שבהדרגה יהיה יותר ויותר קשה לגשר עליו) בין העולם האסתטי לעולם המעשה (נתק אנטי-יווני, כפי שמבין היטב אהרן שבתאי). וכאן אנו רואים במו עינינו, ומכל עבר, את התוצאות של ניתוק האסתטיקה מהחומר, ולמשל, אצלנו: המופע הוולגרי של ההייטק הישראלי. לא רק שמדובר בחוסר טעם מוחלט (שבירתו, תל אביב, היא זוכה עולמית בתואר העיר שיחס המחיר בה לרמת הכיעור שלה מקסימלי), אלא שמדובר במערכת בעלת חשיבה הנדסית פר-אקסלנס, שתפיסתה טכנית לחלוטין, וצר עולמה כסקופ של משתנה מקומי. גדודים של מהנדסים, המובלים בידי מהנדסים שהפכו למג"דים (דהיינו: יזמים), מחפשים פתרון הנדסי-טכני לכל בעיה בעולמנו, כשמהירות החיפוף והבערך הם הערך המרכזי, ולכן זה דווקא הולך והופך ליותר מסובך - לא פחות. קל מאוד ליצור דבר מסובך. קשה מאוד ליצור דבר פשוט. קל ליצור כיעור. קשה ליצור יופי. והקומפלקס של עולם המחשוב הוא הדבר המסובך ביותר שיצר האדם מעולם. כי זה הכי קל. כשמהנדס - הלא הוא המומחה הצר - טוען שקוד הוא "יפה", דעו לכם שהסטנדרט האסתטי שלו הוא הנמוך בעולם, ולא מתקרב כלל לאף סטנדרט יופי אחר המוכר בהיסטוריה, בתחום כלשהו.

כך יוצרים בעמקי ובוואדיות הסיליקון מערכות מכוערות להדהים (ולכן מורכבות וקשות לתפיסה ולתחזוק להפליא, עם יותר פיצ'רים מיותרים ובאגים נסתרים מתוכֶן), ומפלצות קוד עצומות ואלגוריתמים מפלצתיים, שכמובן לא עובדים (וראו אלגוריתם הפיד של פייסבוק, חברת מפלצת שהשקיעה בו אינספור משאבים). המומחיות הצרה והולכת - עד לעולם נמלים - היא כיום עיקר אמונת הייחוד, על חשבון היופי, הפשטות החדה כתער (של אוקהם), וראיית המכלול. ופעם בעשור, כשמגיע (וזה קורה פחות ופחות) איזה סטיב ג'ובס ועושה משהו שמונע מתוך אסתטיקה ולכן מתוכלל (אסתטיקה היא תופעה הוליסטית), הוא נתפס כמעין נביא או משיח. וזה אכן (הפתעה!) עובד יותר טוב (עיקרון KISS). עד שמגיעים שוב גדודי המהנדסים (ומהנדסי העיצוב) ורומסים את ההישג ושוחקים אותו בהדרגה עד דק (מישהו ניסה להשתמש כיום במאק?). אלה הם החיילים של מלכות רומא הרשעה (ותרגומו: האימפריה האמריקאית), והם אלו שכיום כובשים את העולם - ומאחדים אותו לאימפריה הנדסית אחת, שמתגמלת חשיבה צרה ומענישה חשיבה רחבה (וסין, אם שאלתם, היא רק דוגמא קיצונית עוד יותר לחשיבה ההנדסית הזאת, שאין לה כמעט שום קשר לאירופה האסייתית האסתטית שלה - יפן, שלא סתם נמצאת במשבר הזדקנות וכמישה מתמשך, בדיוק כמו אירופה שלנו, וכמו יוון שלאחר הכיבוש הרומי). החשיבה ההנדסית, הטכנית, היא המנוגדת קוטבית לחשיבה האסתטית, ולא החשיבה המתמטית-מדעית, שבה ככל שפתרון לבעיה הוא יותר יפה - הוא גם יותר נכון. אך בדיוק כמו שהבירוקרטיה רק יוצרת את עצמה עוד ועוד, כך החשיבה ההנדסית-המפרקת תמיד תשאף למיליוני שורות קוד על פני פתרון עמוק הוליסטי אחד. וכל זה נובע מתרבות שאיבדה את האסתטיקה שלה, כלומר כזו שהיא כבר אינה תרבות אחרת, אולי לא אנושית, אלא: ברבריות. וזו הסיבה שתרבות רומאית, למרות כל עוצמתה החומרית, תמיד תוביל בסופו של דבר לכיבוש הברברי, שהרי הוא התוצאה הסופית של תהליך הברבריזציה שלה עצמה.

אין מקום שבו האיום על עולם הרוח גדול יותר, מאשר בדת הדאטה החדשה, שמשמעות העומק שלה היא הפיכת הרוח עצמה להנדסה. ולכן עולם הדאטה והמשין לרנינג אומץ כל כך בחום על ידי מהנדסי הסיליקון, כי הוא מאפשר לנסות להכניס להגיון ההנדסי והחומרי את המרכיב הרוחני שהיה חסר בו, ואין להתפלא שהאלגוריתמים הללו שוברים שיאים חדשים של כיעור הנדסי, ומי שמתעניין מוזמן לקרוא פוסטים במשין לרנינג איזראל (והמאבק הקריטי בין הפרדיגמה ההנדסית למתמטית על עולם הנוירו - בעיצומו). ואגב, למי שתהה, המחסור באסתטיקה בהייטק איננו מועיל כלכלית, אלא להפך, אך היד הנעלמה יודעת לספק רק תמריצים ורצונות ולא צורות ורעיונות, ובטח שלא צורות אסתטיות. שהרי אסתטיקה מתחילה מחינוך עמוק לטעם מגיל צעיר, ואינה החלטה רצונית חופשית בבגרות, ולכן היא כל כך תלוייה בסביבה - בתרבות. כולנו מכירים את מי שגדל בסביבה אחרת - ומנסה לחקות את הסביבה החדשה באופן נלעג, כי הוא אינו תופס את האסתטיקה שלה. קשה מאוד לצאת מברבריות, ובוודאי כסביבה כללית, ולכן גדולה סכנתה. אופקיו הצרים להחריד של המתכנת הישראלי, וחוסר הבנת החשיבות באסתטיקה של איש העסקים התל-אביבי, והבורות הפילוסופית הממארת של המנהל המקומי, הם סיבת העומק הראשונית לשרשרת הכשלונות המפוארת (לא פחות משרשרת ההצלחות) של ההייטק הישראלי. לישראלי המכוער היה מועיל מאוד - כספית! - להיות חלק מתרבות שמעניקה לאסתטיקה ולפואטיקה ולפילוסופיה מקום מרכזי, דהיינו: תרבות קלאסית.

מכאן, שכמו ביוון העתיקה, המתמטיקה היא דווקא בעלת הברית העמוקה של הספרות, והמדע הוא בעל הברית של ההגות, ומדעי המחשב (בניגוד להנדסת מחשבים) הם בעלי הברית של האסתטיקה ושל האמנות. אך כדי ליצור בריתות, צריך לחבר וצריך להכיר וצריך להבין. צריך (אבוי!) להיות פחות יהיר - דהיינו: צריך ללמוד. וללמוד זה קשה, אוהו (אם כי כיום עם האינטרנט קל בהרבה מבעבר). אך הסיכוי היחיד שלנו הוא צעירים וילדים שילמדו גם פייתון וגם פואטיקה, גם תורה וגמרא וגם תורת הגרפים, גם אסתטיקה וגם הסתברות, שיתלהבו גם מטרקובסקי וגם ממנדלברוט, מוויטגנשטיין וגם מוויטן (מהמבוגרים התייאשתי מזמן). ליצור מחדש אנשים רחבי אופקים, ולא מומחים צרים (גם לא מומחים אקדמיים).

קיומה של מערכת שלמה של אנשים כאלה (ולא של בודדים מבודדים) היא זו שמאפיינת יותר מכל את התופעה הייחודית של תורי זהב תרבותיים ואסתטיים, שחזרה עד כה כמה פעמים במהלך ההיסטוריה (אתונה, איטליה ברנסאנס, תור הזהב המוסלמי, תורי הזהב היהודיים החוזרים - למשל באירופה לפני השואה ובאמריקה לאחריה, אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, שלהי תקופת האביב והסתיו ותקופת מאה האסכולות, "התקופה הקלאסית" בתרבות המאיה, ועוד). והיא יכולה לחזור שוב. היכן, תשאלו? ובכן, לעם היהודי, ואפילו לישראל, יש מיצוב ייחודי במשבר הנוכחי, כמי שנושאים מצד אחד מסורת תרבותית וספרותית אדירת כוח (שאמנם, עיקר כוחה נגדע בשואה, עוד לפני הדור האבוד הנוכחי), ומצד שני מכילים בתוכם יכולות פנומנליות גם בתחומים המדעיים הרלוונטיים (מפיזיקה תיאורטית ועד הצטיינות במדעי המחשב וביזמות הייטק). עקרונית, זה יכול היה לקרות כאן, לא פחות מכל מקום אחר בעולם (מלבד אולי החוף המערבי), ואולי אפילו בנתניה. לכן, עלינו להעלות את רף ההישג, ולקחת עלינו אתגרים גדולים יותר מאשר ריבים מחנאיים בפייסבוק, ולקיים דיונים ברמה גבוהה יותר, שאינם תגובות לתגובות לתגובות לפוסט (כפי שקורה אגב, אם תשאלו אותי, מזה מספר שנים באתרינו, שהוא חסום לתגובות).

עצם העובדה שהטענות הדי טריוויאליות הללו (בינתחומיות מובילה לפריצות דרך/למתמטיקה השפעה אדירה על הפילוסופיה - ועל החשיבה ככלל/חשיבה מופשטת קשורה הדוקות לאסתטיקה, וכך גם חדשנות/האסתטיקה מתחדשת בהתאם למדיומים טכנולוגיים/וכו') נתקלות בחוסר הבנה מוחלט והרמת גבות עד לתקרה - היא זו שמדגימה את גודל המשבר, ואת גובה החומה הדיכוטומית שנוצרה בין התחומים, שהשפעתה הרסנית על שניהם. הרי צריך להכיר קצת את האפשרויות כדי שיהיה בכלל אפשר לשאול את השאלות. האם ניתן בכלל לעסוק כיום ברצינות בצורניות, מבלי להכיר כלל את הרעיונות הצורניים פורצי הדרך של המתמטיקה המודרנית? או לעסוק בסמלים ובשפה ובקשרים ובהסתרה ובמשמעות מבלי להכיר את האלגוריתמים החזקים והחדשניים שעוסקים בכך במדעי המחשב? או לעסוק במטאפיזיקה בלי להכיר את הפיזיקה העכשווית, שנדמה שאין קטגוריית תפיסה אנושית שהיא לא מנסה לחצות? או לעסוק בפילוסופיה מבלי להכיר את תורת הסיבוכיות? או לחדש בהבנתינו את נפש האדם וחשיבתו תוך התעלמות מוחלטת מהמהפכה הנוירולוגית או הגנומית? ומה הערך העתידי של עיסוק כזה, בניגוד לערך הלייקי שנותנים לו ההומוספיינסים בפייסבוק? ואה כן, שכחתי, לא היה כאן מזמן. ויזן ויזן ויזן.

המאמר המקורי

תרבות וספרות