source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot0" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/romance.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

מאת:

(מקור)

(חלמתי שהסוד ידוע - והדלת השחורה חתומה, חלקה כדף לבן. חובה להתחתן בטרם מטילים עליך מאחורי הדלת שליחות - אחרת זה מסוכן. והשדכן תופס אותי: אתה, ילד, כבר אבוד. אבל עוד יכול להיות לך ילד. אפילו לך יכולה להיות אהבה. הלשון שלו חלקה כמו מתכת, אבל הקור המקצועי נעים. והשדכן מחבק אותי חזק: אני אדאג לך. והוא מהדק אותי צמוד לחתיכה אומללה שנתלשה גם היא מאיזה ספר, וכולי מרוגש כי זאת פעם ראשונה שאני נוגע בנייר. והשדכן מחייך: האהבה באה בהמשך - לְעולם בחשיכה. והוא סוגר עלינו את הכריכה)

כניסה

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הרמטכ"ל החרדי הראשון - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor14" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/wasp.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הרמטכ"ל החרדי הראשון

כבר 40 שנה ועוד לא למדתם שהבעיה המרכזית שלכם בחזית הפלסטינית זה נשק אל הרג? אתם חייבים להיות יותר יצירתיים, כי התחרות עם הערבים היא לא מי יותר חזק, אלא מי יותר יצירתי. כשמיתוס נלחם במיתוס צריך להפעיל דמיון ספרותי

מאת: משרד הביטחון

תפתחו ספר שמות ותלמדו שהצרעה אמורה להלחם לכם ביושב הארץ במקומכם  (מקור)

חלמתי ששר הבטחון מוצא סופסוף פתרון איך גם להפתיע את כולם בבחירת הרמטכ"ל וגם להצליח לקיים את הבטחת הבחירות לגיוס חרדים, וממנה אותי לראש המטה הכללי. ואני יורד בלילה לבור והמטה הכללי בהלם כללי, והאלופים מתחנפים: "כבוד הרב אלוף! המדים שלך שחורים מרוב מוות בעולמה של תורה, בבקשה תן לנו לכבס אותם שיראו את החאקי" או "הרב אלוף שליט"א! תן לי לשפצר לך את הכומתה השעירה הזאת שצמחה פרא, היא כנראה לא גולחה מאז שנכנסת לבקו"ם", ואני שואל: מה אתם לומדים בישיבת המטה הכללי? והאלופים אומרים: לומדים? אצלנו בישיבות לא לומדים, יש בעיות בכל הגזרות! בעזה קופצים על הגדרות, ואין לנו שום רעיון יותר טוב מלירות.

ואני אומר: באמת? כבר 40 שנה ועוד לא למדתם שהבעיה המרכזית שלכם בחזית הפלסטינית זה נשק אל הרג? שזה כבר סיבך אתכם בשבע אינתיפאדות וועדות בינלאומיות? תשקיעו בזה מיליארד דולר, תחלקו את כל החיילים לחברותות ותביאו רעיונות, לא תמצאו פתרונות? איפה הראש היהודי? הנה תפתחו ספר שמות ותלמדו שהצרעה אמורה להלחם לכם ביושב הארץ במקומכם. אז בבקשה, תזרקו על מי שמתקרב לגדר כוורות של צרעות מהאוויר, ונראה כמה ישארו. וָאֶשְׁלַח לִפְנֵיכֶם אֶת הַצִּרְעָה וַתְּגָרֶשׁ אוֹתָם מִפְּנֵיכֶם...לֹא בְחַרְבְּךָ וְלֹא בְקַשְׁתֶּךָ.

והאלופים אומרים: אבל מה עם המסה של המפגינים מאחור? ואני אומר: נו, חסר רעיונות? הכלל הספרותי הראשון בסיפור המקראי הוא מידה כנגד מידה. מי שבא מאחור צריך להילחם בו עם האחוריים. אז תמלאו מטוסי הרקולס בקקי ממכון השופכין, ותרססו את כולם מהאוויר בחתיכות צואה, ונראה כמה יבואו פעם הבאה כדי שצה"ל יחרבן עליהם, ולכמה עיתונאים מערביים יתחשק לדווח כשהם מתמלאים בקקי. תהפכו את כל העניין למסריח. מבצע אייזנקוט - או בעברית: צואת ברזל. אתם חייבים להיות יותר יצירתיים, כי התחרות עם הערבים היא לא מי יותר חזק, אלא מי יותר יצירתי. כשמיתוס נלחם במיתוס צריך להפעיל דמיון ספרותי. איפה החלומות שלכם?

והאלופים אומרים: יש לנו רק 6 שעות שינה לפי פקודת מטכ"ל, אנחנו כל כך עסוקים. ואני אומר: אז פה הבעיה. איך אפשר לחשוב ככה? אני נותן לכם מצוות מטכ"ל ראשונה. מהיום אני משנה את השם של צה"ל מצבא ההגנה לישראל לצבא ההגנה ללילה. נהפוך את כל הדוקטרינה. בואו תביאו לי גרף של כל המלחמות הציוניות, מהכי מוצלחת להכי פחות. מה התופעה הכי פשוטה שאתם רואים? מתאם הפוך בין המאמץ לתוצאה! ככל שהמלחמה יותר ארוכה היא פחות מוצלחת, וככל שהיא פחות ארוכה היא יותר טובה. אז מה אתם לומדים מזה?

ואלוף היבשה קופץ: אני יודע, שצה"ל צריך להתכונן למלחמות יותר ארוכות! ונציב קבילות החיילים מתפרץ: שחייבים להשקיע במחסנים! ואני מתעצבן: הפוך! המלחמות הכי טובות שלכם נמשכו פחות מלילה אחד: מבצע אנטבה, מוקד, הפצצת הכורים בעיראק ובסוריה. לכן מעכשיו צבא ההגנה ללילה מתכונן רק למלחמות שנמשכות לילה אחד. אי אפשר לכבוש את עזה וזה יקח חודשים? אני רוצה תוכנית איך לכבוש אותה בלילה אחד, שיתעוררו בבוקר ויגלו שהרצועה נכבשה, ולא יהיה אפילו מניין הרוגים. מה אתם לומדים מההבדל העצום בין ששת הימים ויום כיפור?

וראש אמ"ן קופץ: הקונספציה! ואני אומר: לא נכון! ההבדל הגדול הוא שפעם אנחנו בחרנו להפתיע, ופעם הם בחרו להפתיע. כלומר, החשיבות המכריעה בתורת המלחמה של גורם ההפתעה - להיות הצד שיוזם אותה בהפתעה מוחלטת. לכן כל תוכניות המלחמה מהיום הן מלחמה ללילה אחד שבה מתכננים הכול לפרטי פרטים במשך שנים, מתאמנים ומתכוננים כמו שעונים, ואז מתנפלים על האויב בהפתעה ללא שום התרעה. הרס של החיזבאללה בלילה אחד, כולל לבוא בלילה ולהרוג את נסראללה במיטה, לפני שהמערכת הבינלאומית מספיקה למצמץ. הרס של החמאס בלילה אחד, לכבוש את הרצועה בלילה אחד ולהרוג את צמרת חמאס בשנתה, לפני שהם יבינו מה קרה להם. עושים להם מכת בכורות בכל כמה שנים, ובכל שאר הזמן מתמקדים בהגנה בלבד ולא נגררים בפנים, עד שנמאס להם. איך אפשר לקונן על אובדן ההרתעה בלי לדאוג להחזרת ההפתעה? מהיום בצבא ההגנה ללילה נלחמים בזמן שישנים וחולמים, ומתגוננים בזמן העירות. זאת התורה, אני אומר לכם מניסיון אישי של שנים. רק ככה אפשר להישאר ג'ונגל בשכונת וילות. תורת הלחימה היא תורת החלימה.

חיי לילה


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד למדתי להפסיק לפחד ולהתחיל לאהוב את הבורסה? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut46" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/stocks.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד למדתי להפסיק לפחד ולהתחיל לאהוב את הבורסה?

כשהמחשבים הופכים למעמד העובד - כולנו בעלי הון. המשבר (בשיאו) יהיה הזדמנות נדירה להיכנס לבורסה, ולבצע קפיצה אישית ומעמדית לכיוון העתיד: מעובד ללומד. על ניצחון המעמד המשועמם על המעמד המשעמם - ועלייתה של האריסטוקרטיה החדשה

מאת: הספקולנט

הסולידית לא מבינה את הכלל הבסיסי בהשקעות ערך - לפעמים הערך של העולם עצמו יורד  (מקור)

בשנים האחרונות יובל נח הררי טוען מעל כל במה אפשרית שהבינה המלאכותית תציב רף עולה תמידית שכל מי שמתחתיו יהפוך למעמד חסר הערך - אנשים שמחשב מבצע את עבודתם יותר טוב מהם, ולכן אין ערך לעבודתם ואין להם ערך כלכלי. לפיכך, עם התקרבות יכולות המחשב לאינטליגנציה, כל האנושות תצטרף בהדרגה למעמד חסרי הערך המובטלים. הררי כנראה שוכח שכבר יש שם למעמד חסרי הערך המובטלים: האריסטוקרטיה. מכיוון שהוא איננו מבין בכלכלה, הוא לא שם לב שניתן לייצר ערך כלכלי גם ללא עבודה - ושעבודה איננה הערך היחיד שמעמד יכול לייצר. למעשה, כל עוד מחשב איננו יכול להיות בעל הון - הרי שמעמד ההון יהיה אך ורק בני האדם (כל עוד לא יקום מרקסיזם של מחשבים).

אם מרקס ודומיו טעו לחשוב שהמעמד העובד הנמוך יתקומם נגד המעמד הגבוה של בעלי ההון - ואילו בפועל המעמד העובד הפך בהדרגה למעמד הבורגני הבינוני - הרי שכיום המעמד הבינוני הופך בהדרגה למעמד הקפיטל. כולנו משקיעים ובעלי הון. מי ישירות בבורסה ומי באמצעות קרנות הפנסיה וההשתלמות שלו ומי בשוק הנדל"ן וכו'. ההשקעה של הון הולכת והופכת למנוע הכלכלי שלנו (גם כיחידים וגם כחברה), ולפעילות הכלכלית המרכזית שלנו, ולמרכז התודעה שלנו (מישהו אמר יזמות?) - על חשבון העבודה. אפילו את הזמן שלנו בעבודה או בלימודים או בבית - אנחנו משקיעים. התפיסה שלנו היא כבר לא תפיסה של עבודה אלא תפיסה של הון. הרי העבודה היתה עניין בזוי, משפיל, מקומם ומשעמם מלכתחילה - כלומר מאז הקללה של האל כשגורשנו מגן עדן. מי רוצה לעבוד?

לפיכך, עכשיו אנחנו שבים אל גן עדן. אמנם לא נבין מה המחשבים יעשו, אך גם כחקלאים לא הבנו כיצד המכונות המולקולריות הסבוכות של הצמחים מייצרות לנו אוכל. העידן התעשייתי, בו עבדנו, נגמר, ואילו כיום עלינו לטפח ולגדל גידולים - דהיינו אלגוריתמים לומדים - שאיננו ממש מבינים מה הם עושים, וכיצד בדיוק הם עובדים, אך הם שייכים לנו ואנו נהיה מי שיהנו מפרותיהם. בגן העדן אליו אנו שבים - העצים יהיו מחשבים, והם יתנו לנו את תנובתם. כל עץ יהיה עץ דעת.

לכן: כל מי שעובד - שייך לעבר. וכל מי שמשקיע - שייך לעתיד. למעשה, ברגע שנסיים את הטרנספורמציה מעובדים למשקיעים, נגלה שתווך העיסוק שלנו הוא העתיד - זה החומר שממנו עשוי הכסף. ההשקעה היא כולה עיסוק בעתיד, בחלומות, בספקולציות (יובל נח הררי עשה מזה קריירה - גם הוא משקיע, ואפילו מהסוג המהמר...). בגלל שהעיסוק בעתיד הוא בעל ערך מוסרי העולה על העיסוק בהווה, שוק ההון איננו רק "הכרח בל יגונה" - ההשקעה היא בעלת ערך מוסרי חיובי, שיחליף את הערך המוסרי החיובי של העבודה, שתקבל ערך מוסרי שלילי. זה דבר מגונה לעבוד - וזהו דבר יפה לחיות רק על עסקי אוויר ורוח, ללא התלכלכות בחומר. וגם כאן היהודים הם אלו שהיתוו את הדרך. המעבר להשקעה במקום עבודה הוא ניצחון היהדות העולמית על הגויים - וניצחון הלמידה על העשייה.

העיסוק בעתיד היא עיסוק למידתי מטבעו. המשקיע מרוויח מחשיבה מה יקרה בעתיד, ואילו השוק משקף את מה שההמון חושב שיקרה בעתיד, ולעומתו הסוחר הוא מי שחושב מה יחשבו על מה שיקרה בעתיד. לכן המשקיע הוא מי שמרוויח מגילוי אמת לגבי העתיד, ומכאן אי הוודאות שלו. אם היתה לו וודאות כלשהי, ולו אחת, במאה אחוז, אזי לא היה קץ לרווחיו, כי היה יכול להמר עליה בכל יחס סיכון. והנה אמת אחת: גם המחשב לא יוכל לדעת מה יקרה בעתיד, ובוודאי שלא יוכל לחשב מה יחשבו שאר המחשבים בנושא, לכן גם מחשבים כנראה לא יצמצמו את הכאוטיות של השוק, גם אם הם יהיו אלו שישקיעו במקומנו (כי יתעלו עלינו גם בכך). לכן, העתיד הצפוי הוא של התעשרות כל האוכלוסיה בזכות המחשבים המשקיעים עבורה, ומעבר שלה אל מעבר לעולם הכסף, לתור זהב חדש, שבו הרוח חשובה מן החומר. השם של המעמד שניזון מנכסיו הקיימים נקרא כיום פנסיונרים, אך בעבר היה לו שם יפה מכך, שמתאים במיוחד לצעירים שחיים רק מהשקעותיהם - אריסטוקרטים.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

הערה מתודולוגית

סיכום העולם העתיק

מאת: עם פרנסוס בטברנה

הראש היווני ממציא לנו פטנטים - והראש היהודי ממציא את הקניין הרוחני (מקור)

מהי התרבות המערבית? התרבות היוונית-יהודית. מכל העולם העתיק, שהיה מרובה תרבויות בהרבה מאשר בימינו (בגלל הפיצול הגיאוגרפי), אלו שתי התרבויות המשמעותיות ביותר, בפער ניכר, והיחידות שאנו קוראים כיום. אלו שני הווקטורים העצמיים הבלתי תלויים שפורסים את המרחב של מטריצת התרבות המערבית, וכל השאר הם רק צירופים ליניאריים שלהם. כל האימפריות של העולם העתיק (ואפילו רומא) לא באמת שינו הרבה, מלבד היותן נשאיות של תרבויות להתפשטות, וכך גם הדתות (כמו רומא ליוון כך הנצרות ליהדות). כל המלחמות והפוליטיקות האינסופיות של הממלכות לא שינו דבר מהותי בתרבות, ולכן תולדות השלטונות והקרבות לא מעניינות (אין הכללה אלא משחק של מהלך אקראי, מתיש ומשעמם. וכך גם כיום, אגב). אפילו הקרבות ה-"מכריעים" ביותר לא שינו כל כך את התפתחות התרבויות עצמן, למשל תבוסת אתונה לספרטה לא מנעה את האקדמיה האפלטונית ושיא הפילוסופיה, ואפילו לא את האימפריה האתונאית השנייה, עד לדעיכה תרבותית פנימית. וגם אם פרס (חלילה וחס) הייתה מנצחת לא היה נמנע תור הזהב (ובכלל, פרסים כמו פרסים - רוצים רק כסף ומיסים, ולא מתערבים. הרקע להצהרת כורש ולסובלנות המפורסמת של האימפריה הפרסית הוא הראייה המרקנטילית של העולם). אפילו החורבן הרומאי רק האיץ תהליכים פנימיים ביהדות (למשל הנצרות). אם כן צריך להסביר שתי תופעות ביצירת התרבות המערבית.

מדוע הן עתיקות? היצירות הגדולות ביותר הן גם הראשונות, כי אלו הווקטורים העצמיים שפרשו סביבם המרחב, וגם בגלל מרחק הזמן הגדול ביותר בתוך מרחב של תרבות נתונה, שיוצר הזרה שמותחת את גבול המשמעות לעבר - אך לא שוברת אותה (עדיין בתוך המערכת). זהו תיאור של המצב שנוצר, אך ההסבר העמוק יותר - היוצר - הוא לא מרחבי אלא זמני: הרי למידה מתחילה מאיפשהו, היא לא מתקיימת בחלל ריק נייטרלי, ומשם הלמידה התחילה. הלמידה היא תמיד מסויימת - מובילה דווקא קו כזה ולא אחר (מתוך כל הקווים האפשריים) - ולכן כשהלמידה התרבותית התחילה היא התחילה מנקודה מסוימת, ספציפית, מיוחדת: מתרבות מסוימת. משם התחלנו.

מכאן החשיבות הגדולה לנקודת ההתחלה שכל שלב בהמשך תהליך הלמידה יוצא ממנה, ובעצם היא מייסדת את תהליך הלמידה עצמו. למידה אחרת היתה יכולה להתפתח לכיוונים אחרים לגמרי, עד כדי כך שאיננו מסוגלים לדמיין אותם, כי אנו כלואים בתוך קו למידה והיסטוריה ספציפית. ה-"היסטוריה" היא לא התיעוד השפתי אלא תהליך הלמידה, ולכן ההיסטוריה לא באמת התחילה מ-"המצאת הכתב" אלא מייסוד מערכות הלמידה שאנו בתוכן. מצרים ומסופוטמיה עדיין פרה-היסטוריות מבחינתנו, ולא חלק מהסיפור שלנו. הלמידה היא זו שיצרה את התרבות, ולפני התרבות הייתה התפתחות, אך לא למידה. לכן אין באמת למידה אובייקטיבית, כללית או ניטרלית (כמו שלפעמים תופסים את המדע, הטכנולוגיה או המתמטיקה, כאילו אינם תלויים בנקודת ההתחלה והיו מכנסים את העולם לאותו מקום, כי איננו יכולים לדמיין בהם התפתחות אחרת, דווקא כי הלמידה בהם קשה מאוד). הלמידה היא תמיד בתוך מערכת ספציפית, עם עבר ספציפי והתפתחות ספציפית: למידה תרבותית. לכן אתונה וירושלים חשובות.

עצם קיום המגוון התרבותי האנושי ברחבי העולם מראה לנו את השוני הגדול שבין קווי למידה בלתי תלויים, שאינם מתכנסים לאותה למידה. לולא התרבות המערבית שהשתלטה על כולם, הסינים וההודים והתרבויות הפרה-קולומביאניות היו מגיעים לעולמות תרבותיים שונים לחלוטין. אבל אחרי שכל התרבויות נקשרו, אולי רק חייזרים יוכלו להדגים לנו תרבות שונה מהותית מאיתנו, כי התרבויות כולן למדו מהתרבות המערבית הרבה יותר משלמדו מתוך עצמן. ההשפעה במרחב חזקה ומהירה בהרבה מההשפעה בזמן - יותר קל להעביר ולתקשר מאשר ללמוד ולהתפתח: התרגום בשפה מהיר מהיצירה בלמידה. וכיום כשכולם באותה מערכת מתרחשת האחדה תרבותית, שאותה ניתן להשוות לפיצול בעולם העתיק: כולם פחות מיוחדים כיום. ההתכנסות של העולם נובעת מהשפה ולא מהלמידה. למזלנו, יש לנו לפחות שני מקורות תרבותיים קדומים שהחלו ללמוד במקביל (ולא במקרה), ולא רק אחד.

מה לא היה מיוחד ביוונים וביהודים? מה שקדם להם, והמישור הלא תרבותי בזמן הפריחה התרבותית. לא היה דבר מיוחד באלים היוונים והכנענים או בפולחנים ובמיתוסים (ולכן הם לא מעניינים - המיתוסים היוונים הם צירופים טלנובליים אינסופיים ואקראיים, שאליהם התנגדה היהדות), וגם לא ביחסים הבינלאומיים בתקופתם. לא מוקדון הוא שהפך את יוון לחשובה, אלא להפך (גם הפרסים כבשו את כל המרחב), וברור שליהודים הייתה יכולת צבאית אפסית. היוונים והיהודים פשוט תיעדו לנו עולם מעניין עבורנו אך אופייני מתקופת הברזל והברונזה המאוחרת, שהעסיק אותם מאוד, אך לא אמור לעניין במיוחד אותנו, מעבר לעיסוק בהם עצמם (כלומר - עיסוק במה שמיוחד בהם).

כך למשל, למרות עוצמתן בתודעת הזמן, המתודה הצבאית והמתודה האלילית אינן מעניינות, בגלל שהן למעשה אינן מתודות ואינן למידתיות, אלא התפתחות בלבד. כל גלגולי המיתוס והפולחן ביוון ובעולם העתיק כולו מאל כזה לאחר, הם בגדר אופנה (סחיפה רנדומלית), ואינם מצטברים ללמידה (זה בדיוק מה ששינתה היהדות). כי בניגוד למה שאנחנו מדמיינים, הדתיות בעולם העתיק לא היתה קבועה ומקובעת אלא דווקא דינמית וחדשנית מדי. היצירתיות הדתית היא טבעה העמוק של הדתיות האנושית, כשכל הזמן יש אופנה רוחנית חדשה ומסתורין חדש (בדיוק כמו בימינו). בכך אין שום הבדל בין היצירתיות הדתית לזו הפוליטית, שהן רעש לבן מָתמיד (מאז ומתמיד): ים של גלים מתחלפים, כמו במערכת שפה שאיננה למידתית (פייסבוק למשל).

אם כן השאלה היא: מתי היוונים הפכו ליוונים? מה הפך את היהודים ליהודים? למה דווקא הם, מכל העולם העתיק? מה פשר הקירבה בזמן ביניהם? הקשר והשורש המשותף לשניהם (אולי אפילו לרומא) הוא הפיניקים, ובפרט - הכתב הפיניקי, ממנו צמח גם הכתב העברי הקדום, שהוא כתב עיצורי, וגם הכתב היווני, שהוא הכתב הראשון בעולם שהפריד בין עיצורים לתנועות. כלומר: שתי התרבויות היו חלוצות אלפבית וכתיבה. ישנו אף קשר עמום אך עמוק בין הרעיון הקומבינטורי-לוגי שבהפרדה בין עיצורים לתנועות לבין העולם היווני (ההקצנה היא ביכולת הארגונית של הלטינית, שהפכה לאירופאית), עולם שבו נבחנו אינספור קומבינציות וסימטריות, וכנגדו החסכנות הקצרנית המגובשת היהודית של כתב ה-אבגד, שיצרה סיפור אחד גדול וקיפודי ולא אינספור שועלים קטנים.

מהצד היווני, המתודה של חופש הקומבינציה היתה בבסיס כוח היצירה היווני האדיר והשופע, עם יכולת ספקולציה שעמדה גם בבסיס המדע (ולא מתודה אמפירית) ובבסיס הפילוסופיה והמתמטיקה בתחילתם וגם בבסיס הנסיינות הספקולטיבית השלטונית והפוליטית המתמדת (כולל קולוניזציה), ואף בעצם השפע של תחומי יצירה, מיתוסים שונים (שקשורים ברשת ולא בסיפור גדול) וערי פוליס שונות. מהצד היהודי, המתודה של חתירה לסיכום, קיצור ותמצות של המשמעות יצרה התכנסות לאל אחד גדול, יצירה אחת גדולה, נביא גדול אחד, מקום אחד, עם אחד, ספר אחד, כלומר יצרה מתודה של מרכוז עיקש. שמע ישראל: השם אחד. וכל מילה בסלע. האלפבית ולא הכתב היה ההמצאה החשובה, כי לא היכולת לשמר ולנהל ולשלוט ולתקשר היתה החשובה (כמו במצרים ובבבל), אלא דווקא היכולת לחדש בקלות ולהנחיל החידוש בקלות - דהיינו ליצור למידה. לא עצם יכולת התקשורת ושימור השפה היתה החשובה, אלא יצירתה של מערכת למידה.

לא היינו זוכרים את ספרטה בלי אתונה, כי היו עוד הרבה חברות מיליטריסטיות בעולם העתיק. אמנם הומרוס, שהוא ההישג הוודאי הראשון שמבדיל את יוון מכל תרבות אחרת, בוודאי מגיע מהפלופונסוס, אבל הוא נשמר רק בגלל כתיבתו באתונה דווקא, למניעת שכחתו המהירה (כנראה כמאה או לכל היותר מאתיים שנים אחריו). וכך גם לא היינו זוכרים את ממלכת ישראל בלי ירושלים. כלומר: ברורות לנו נקודות המרכז שמהן נוצרה הלמידה, גם במרחב וגם בזמן - המאה השמינית לפנה"ס ותחילת התקופה הארכאית ביוון, והתקופה הישראלית המקבילה לה למדי בארץ ישראל - שתיהן אחרי הוואקום והשקיעה שבין תקופת הברונזה לתקופת הברזל, ולא במרכזים הגדולים של מסופוטמיה ומצרים, אבל בסמוך להן (ובמידה רבה: ביניהן. אם ביבשה - ישראל - ואם בים בין אסיה הקטנה למצרים).

מה קרה דווקא אז ביוון - ומדוע? בוודאי שתנאי מקדים היה יצירת רשת, שמצריכה גם פיצול (גיאוגרפי מטבעו, הן ביבשה ההררית והן בים המפורץ, עם כ-1500 פולייס שונות) וגם מקשרים בין הקודקודים (ולכן פיצול יבשתי בלבד איננו מספיק, צריך ים), ואין ספק שהמקום המתאים לכך ביותר בעולם הוא הים התיכון, ובתוכו יוון. כלומר: צריך שיתקיים ביזור - אבל בתוך מערכת תרבותית אחת (ואנחנו יכולים לראות זאת במוסדות ובמרכזים הפאן-הלניים, כמו דלפי ואולימפיה, שלא לדבר על השפה המשותפת). לכן תרבויות מסחריות, עם כל חילופי הרעיונות, טובות ללמידה יותר מאימפריות מלחמתיות או ריכוזיות ו-"חזקות". הכסף טבעי לרשת מהחרב. אך מדוע איננו זוכרים את הפיניקים, הפלישתים (גויי הים) או המינואים היצירתיים ומלאי הדמיון? מה קרה ביוון שלא קרה במערכות רשתיות אחרות?

השפה הרשתית היא רק התשתית עליה בנוייה הלמידה. כי היווניוּת היא למידה רשתית, שמנוגדת ללמידה ריכוזית יהודית. ישראל היא מרכז הכובד, והקשר הצר מאוד - צוואר הבקבוק - בין שני חלקי הסהר הפורה, ואילו אתונה הייתה מרכז (hub) של הרשת היוונית (למרות שרבות מהתחלות הפילוסופיה, המדע והמתמטיקה היווניים היו דווקא בפריפריה האיונית, ובפרט המזרחית, של אתונה בקולוניות). בישראל ובסיני התרחש המעבר, העימות, ההפרייה והזיווג בין שני כנפי הסהר הפורה, בחלק הצר ביותר שלו, ולכן כל הזרימה התרכזה דרכם, ושם נוצר הכתב (הפרוטו-סינאי), ולפי המסורת: התורה מסיני. התורה עצמה מציינת את ההשפעות עליה כעם שבא גם ממסופוטמיה וגם ממצרים. תרבויות מצרים ומסופוטמיה היו ממסדיות יותר, ורק הסינתזה שחרגה משני המרכזים השלטוניים יצרה כתב פחות שלטוני ומוסדי ויותר עביר: האלפבית. ואכן ממנו אנחנו רואים את כל התפתחות הכתב, בלמידה שהתרחשה במהירות.

מה בעצם מבחין בין למידה להתפתחות (גם כיום רוב האנשים הם חלק מהתפתחות העולם ולא למידתו)? א. ההאצה: אנחנו רואים שלמידה יוצרת עוד יותר למידה, כי המתודה מתפשטת, ולכן אנחנו רואים פתאום תקופה של התפוצצות תרבותית ו-"תור זהב". ב. ההמשכיות והמעבריות: למידה זה תהליך שממשיך במרחב ובזמן, ואיננו תחום בתרבות ספציפית, ולכן המתודה התרבותית לא מתה כשהתרבות עצמה מתה. תרבות יכולה לישון והתפתחות פשוט נגמרת - לכן הלמידה ניכרת דווקא כשהמערכת נשברת. ג. מתודה: ללמידה יש הגיון פנימי (ולפעמים עמוק) שנקרא מתודה, בעוד ההתפתחות פרוצה לכל רוח חיצונית, לכן ללמידה יש כיוון - וסיפור מעניין.

המתודה היהודית, שצמחה מהעולם העתיק היבשתי הריכוזי יותר באופיו, מקשרת הכל לסיפור הגדול: כשהיא נתקלת בידע חיצוני חדש היא מקשרת אותו לאידיאה הגדולה, ובתוכה היא מחדשת מתוך המרכז החוצה, בתהליך של בניית גופי ידע שגדלים אורגנית. לכן היא מתנגדת לסמכות מלבד הנביא והתורה - קשר ישיר למקור ולמרכזי - ומתפתחת בלמידה מהמקור (ומכאן: המונותאיזם), וזהו לימוד התורה המפורסם, שמועבר ומתפתח לאורך הדורות. עצם הרעיון והשם של התורה משמעותו הוראה דרך ספר, מה שהתאפשר אחרי האלפבית. לכן הלמידה מהספר הפכה ביהדות לאידיאולוגיה המרכזית, והתפתחות הספר באופן למידתי - למפעל המרכזי (תרתי משמע).

לעומתה, המתודה היוונית מתרחשת בתוך מערכת שבה אין בהכרח מרכז אלא תחרות וחופש, ולכן היא עולם האידיאות ולא עולם האידיאה. המתודה היוונית חותרת לאקספלורציה של אפשרויות, ומכאן הביזור השלטוני לשלטון האזרחים (דמוקרטיה) וריבוי הסיפורים והתיאורים המתחרים, עד להתפרקות והתפוררות (מה שלא קרה ליהדות). הכתיבה החדשה משמשת את היוונים להעברת הרעיונות ולדיאלוג בתוך המערכת - היא כמו פרוטוקול תקשורת שמאפשר רשת - ולכן היא פרגמנטרית בהרבה. דווקא אם ניקח נטיות מרכוז כמו המוניזם (שאכן הגיע מתאלס מהצד היותר מזרחי) נראה את הפער העצום - ובפרט בתהליך הלמידה - מהמונותאיזם, כאשר לא נוצרת מסורת אחודה של התפתחות אורגנית בשלבים אלא מסורת של מחלוקת ודיאלוג בין שלבים. אלו שתי צורות למידה שונות, שהיו טהורות יותר טרם נפגשו אחת עם השנייה בעולם ההלניסטי.

אפילו המתמטיקה היוונית מהתקופה הקלאסית היא אוסף נרחב מאוד של הישגים מתמטיים מפוזרים ולרוב לא תורה מתמטית מסודרת. כך גם המדע היווני מהתקופה הקלאסית, שלא התפתחה בו מערכת אחודה של תורה מדעית כוללת, כמו במדע המודרני, אלא המון תורות אפשריות (חלקן כוללניות בפני עצמן) והישגים מפוזרים שלרוב לא הצטברו. וכאשר זה כן קרה, בעולם ההלניסטי באלכסנדריה, הרי שמודל הטלאים המורכב להפליא של תלמי הוא דוגמא להצטברות תיאורית כושלת ללא הסבר כוללני. לעומת זאת אוקלידס הוא דוגמא מוצלחת יותר, אך עדיין אוסף של תוצאות ללא המבנה של תורה מתמטית מודרנית. המקור של רעיון ההוכחה - ההמצאה היוונית שיצרה את המתמטיקה - הוא בשלבי הבנייה הגיאומטריים, כלומר כאוסף תחבולות, ולכן היוונים לא הגיעו להכללה האלגברית של הנעלמים, ונשארו בגיאומטרי ובאריתמטי היותר קונקרטיים. לכן יוון לא הצליחה להגיע למהפכה מדעית, למרות מגוון רחב ומפוזר מאוד (מדי?) של הישגים (לא פעם אינדיבידואליים). היוונים עסקו כמובן בהכללה ובכללים, אך ככלל, הדבר שחסָר להם היה *למידה* של הכללה (ולכן ההכללות היו דווקא פרועות מדי: הכל מים, עולם האידאות), וזאת כאשר מערכת של למידת כללים היא מהותו של המדע, וגם של הלימוד היהודי (שיצר חוק מפרטים ודוגמאות ושפירש את פרטי ההיסטוריה תוך שאיפה לכללים ולקחים נרחבים - המפעל ההיסטוריוסופי המקראי).

כל מי שנרתע ממה שעשתה הנצרות לעולם היווני לא מבין את חשיבותה להתפתחות המודרנית ואת יתרונותיה של הגישה האחודה למשמעות (ולהסבר) על פני מגבלות הפיזור (והתיאור) היווני, שאמנם הגיעה לבסוף לקיצוניות יתר בימי הביניים. הטקסט הזה הוא למשל דוגמא ללמידה יהודית, שהרי הוא מחפש את האידיאה הגדולה וההכללה על חשבון הפרטים הלא מאורגנים, כי למידה זקוקה להכללה גם אם הכללה תמיד באה (מתמטית) על חשבון הדיסקרימינציה. ההתפתחות המודרנית, המערבית, היא שילוב של היכולת לצאת מן הפרטים עם היכולת לתת להם מסגרת שיטתית וכוללנית, שהיא המדע האמפירי, או לחילופין מסגרת הרומן בספרות, או לחילופין מסגרת המדינה הדמוקרטית המודרנית שיש בה חוקי משחק קבועים, או לחילופין הכלכלה המודרנית שבה השוק מאפשר תחרות במסגרת משותפת ויציבה. לכן המערב הוא הסינתזה בין יוון ליהודה, וזה למעשה היה ההישג של המודרנה, לאחר טלטלת יתר לכיוון היהדות (ימי הביניים) וטלטלת יתר לכיוון היווניות (הרנסאנס).

גם היהדות החז"לית והגלותית - זו המוכרת לנו כיום כיהדות - היא כבר יהדות הלניסטית סינתטית ולא מקראית. היא מכילה בתוכה שילוב פרדוקסלי בין למידה אחדותית ללומדים מבוזרים - ומכאן ה-"מחלוקת" היהודית המיוחדת. רק בצורה זו היהדות היתה יכולה בכלל לשרוד אחרי התרסקות המרכז - הידועה כחורבן - אך היא שילמה על ההתפתחות ההלניסטית שלה באובדן המשך הנרטיב ההיסטורי הלומד הגדול: בחתימת התנ"ך. המדרש המבוזר והפנטסטי הוא כבר ז'אנר הלניסטי.

שיאה של ההתפתחות הספרותית היוונית היה המצאת הקומדיה של התקופה הקלאסית, שהיא אם כל הספרות הפנטסטית האנושית (בניגוד למיתית). הקומדיה הקלאסית היתה התפתחות יוונית בשלה, מאוחרת ודמוקרטית יותר מן הטרגדיה (והכותב הגדול שלה, אריסטופנס, מאוחר לשלושה הטרגיקונים הגדולים), כי היא צורה פתוחה, שבה יתכן יותר חופש בתכנים, בחיבורים הפנימיים, בשילוב של אלמנטים פנטסטיים, בשבירת המסגרת התיאטרונית עצמה (פנייה לקהל) ובמשחקיות. זאת לעומת הטרגדיה, שהיא צורה סגורה, שעוסקת בקורפוס מיתי סגור, תוך הכרחיות פנימית, סביב החוק המוסרי-דתי, ולכן קרובה יותר למקרא מהקומדיה, ואפילו מהומרוס (שבו החיבורים בין אלמנטים הם בעיצוב חופשי יותר, כמעט אסוציאטיבי, כולל שרירותיות שנובעת מהפוליתאיזם, והגדוּלה היא לא בעלילה הגדוֹלה אלא בתיאור הלוקאלי בתוך הטקסט - ובאתוס הכללי שעולה ממנו כבדרך אגב).

אך דווקא אם נשווה את הטרגדיה למקרא נראה את ההבדל בין התפתחות מיתוס רשתית למיתוס בעל התפתחות היסטורית. הצד המשותף הוא ההחמצה שבחטא, החוזרת שוב ושוב במקרא ובטרגדיה (ובעוצמה פחותה אצל הומרוס). היא הבסיס ביצירת המתח המיתי - שבין האדם לאל - ומפעילה בצופה את מנגנון החרטה, שהוא מנגנון למידה נוירולוגי רב עוצמה (אילו רק...). אך העיצוב של ההחמצה במקרא מרוכז סביב צו האל, שהוא שמעניין את הסופר המקראי, שתמיד פונה למרכז ומקור המשמעות האחד, ואילו העיצוב בטרגדיה מרוכז באדם ובמניעיו ובמודעותו ובעונשו - לאחר ביצוע החטא או המִשגה (לכן יונה הוא הספר הטראגי ביותר במקרא וכך גם סיפורי שאול ואחאב). אנו מוצאים כאן את ההבדל שבין למידה ממורה - שהיא מקור הצורך באל המונותאיסטי - לבין למידה עצמית ועצמאית (מבוזרת ומופרטת), שהיא מקור ההומניזם היווני (שהקצין בזה המערבי), שבו אפילו האל עצמו אנושי, כי האדם - הפרט - הוא מקור המשמעות (ובפרט באמנות). רעיון האטומים ורעיון האינדיבידואליזם נבעו שניהם מהעולם היווני, הבנוי על פרטים, ולפיכך בו המישור האופקי ברשת - הקשר בין אדם לחברו - היה עיקר המשמעות (ועיקר החטא הסנסציוני). זאת בניגוד ליהדות שראתה אפילו את התחום של בין אדם לחברו כנובע מהמישור האנכי שבין אדם למקום, שהוא מרכז המשמעות בה (ולכן אין צורך בחטא סנסציוני במיוחד ברמה הבין אישית, כי האל עצמו הוא הסנסציוני: כל חטא נגדו הוא בגידה סנסציונית). כך גם המיניות היהודית המוסדרת, שהושוותה עוד במקרא למונותאיזם, מנוגדת עמוקות לפדרסטיה היוונית הרשתית, שנוצרה ליצירת יחסי לימוד אופקיים בין פרטים (ולכן הומוסקסואליים), ושילבה נער ברשת הגברים (כי נשים לא היו חלק מהלמידה, דהיינו מהרשת - הן לא היו בכלל פרטים).

לפיכך מהיווני נדרש "דע את עצמך" ואילו מהיהודי נדרש "דע את אלוהיך", כי היווני נדרש ללמידה עצמאית משלו ואילו כל יהודי נדרש ללמידת התורה (שני רעיונות למידתיים אלה, הנראים לנו היום טריביאליים, היו חידושים מהפכניים דאז). הטרגדיה היוונית הבשלה הולכת ומתרכזת באדם הטראגי, שהוא מי שלא למד על עצמו ועל מגבלותיו וגורלו (ההיבריס הוא המצב חסר הלמידה) ובטרגדיה הוא לומד זאת. כלומר הטרגדיה מציגה לצופה תהליך של למידה - ומכאן הקרטזיס (ההתבהרות הלמידתית המספקת). ואילו האדם במקרא הוא מי שלא למד לשמוע לאל ולכן נענש, או מי שכן למד ולכן מקבל שכר, ובכך מוצג לנו תהליך הלמידה שלו את הסדר האלוהי בהיסטוריה - שהיא גם הלמידה שלנו (אנושיות של דמות נובעת מכך שהיא לומדת, ולא סתם מתפתחת. הלמידה היא זו שיוצרת את מנגנון ההזדהות הספרותי, שבנוי על מנגנון הלמידה שמפעיל את מוחנו, כי אנחנו לומדים יחד עם הדמות. ולכן - גם הדמויות המקראיות אנושיות). כלומר: למידת הגיבור היווני מרוכזת במקרה פרטי שלו, ולמידת היהודים מרוכזת בחוק הכללי (ולפיכך היא גם למידה כללית - של עם). לכן לכל גיבור מיתולוגי יווני הטרגדיה האישית שלו, ואילו במקרא הגיבורים מתחלפים אבל הסיפור הגדול נשאר - ונמשך. תם ולא נשלם - השבח לאל מלא עולם.

מתוך האתוס העצמאי המסתמך על עצמו ומתוך עצמו (ולכן הספקולטיבי מטבעו) של הלמידה היוונית הלכה והתפתחה צורת למידה רציונליסטית (בניגוד לאמפיריציסטית וניסיונית). ואכן ההישגים היווניים הגדולים והבשלים ביותר - הנלמדים גם כיום - הם בחשיבה המופשטת והאידיאליסטית מאוד: בפילוסופיה (אפלטון ואריסטו) ובמתמטיקה (אוקלידס וארכימדס) ובתיאטרון (ז'אנר כמעט מופשט במבנה מלאכותי, מה שנקרא כיום: תיאטרלי), וגם הארכיטקטורה כמובן בעלת מבנה מלאכותי ואידיאלי (לא הריאליזם היה האידיאל של הפיסול היווני אלא היופי, לפי מוסכמות אידיאליות, ומכאן שרירי הבטן המרשימים). הפילוסופיה הזו, שלומדת בעזרת התבונה עצמה באופן עצמאי, היתה בעצמה הקצנה נוספת של הביזור, מתוך התנגדות לרטוריקה ולהמון הדמוקרטי, וזו הסיבה שהמשכה הטבעי היה דווקא בציניקנים ובסטואה, שעסקו בעצמי הפרטי, עם ההתפוררות ההלניסטית. הלמידה היהודית היתה למידה היסטורית ומסורתית בזמן, ולכן המשיכה בו, ואילו הלמידה היוונית היתה למידה של אקספלורציית אפשרויות במרחב המערכת, ולכן הלכה והתפרקה עם התקדמותה, כשעצמאות הקודקודים היתה חזקה מהקשרים הדיאלוגיים המאחדים ברשת. זו הסכנה ברשת בניגוד לקו אחד חזק, שבגללה גם תקופתינו היוונית מאוד, המתכחשת לצורך בלמידה היהודית, תעבור שוב את תנודת המטוטלת שמגדירה את המערב.

אנו רואים כיצד המבנה של המערכת, שעליו מולבשת הלמידה, יוצר למידות שונות (וכיצד ניתן לנתח כך מערכות לומדות - ואפילו תרבויות שלמות - ולייסד תחום של מתודולוגיזם). למעשה, חשיבות הדמוקרטיה לא היתה כצורת שלטון טובה יותר מהאחרות, לא במדיניות יחסי החוץ ואפילו לא במדיניות יחסי הפנים (הדמגוגים), אלא בהיותה תשתית ללמידה. בעולם העתיק רק אליטה שלטונית מצומצמת מאוד השתתפה ביצירה התרבותית, ואילו באתונה הדמוקרטית האליטה הזו התרחבה לכמה עשרות אלפים, מה שאִפשר ליצור מערכת תרבותית לומדת (גם כיום, אגב. לא בטוח שהדמוקרטיה המערבית יעילה דווקא כצורת שלטון, אך חשיבותה היא בחופש הפנימי לאזרחים, שהוא חשוב לשגשוג יותר מכל מה שעושה או לא עושה השלטון המדינתי. כמו באתונה, הדמוקרטיה בעיקר מעצימה את הפרטים, שהם מייצרי התרבות). לעומת זאת האידיאולוגיה היהודית של למידה מספר ("תורה") יצרה אפשרות ללמידה תרבותית מתמשכת ומצטברת, וכך הספר הלך והשתכלל לאורך דורות, עד שהספר הפך ליצירה של האומה כולה ולא של יחיד. אין לנו כאן אף דור ספציפי שיצר את הלמידה, ולכן קשה לנו בהרבה להתחקות אחרי התפתחותה (האורגנית והאחדותית בהרבה), שנמשכה עשרות (!) דורות, וכך הצליחה להכיל קבוצה גדולה של משתתפים במערכת התרבותית, אך בצורה הרבה פחות סינכרונית מאתונה, והרבה יותר דיאכרונית. אם האלגוריתם של המתודה היוונית היה אקספלורציה, הרי שהאלגוריתם של המתודה היהודית היה אופטימיזציה (ולכן עסק ביצירה האחת). זהו ההבדל בין חיפוש לרוחב לחיפוש לעומק - שני אלגוריתמי החיפוש הבסיסיים.

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הערה מתודולוגית - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut67" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/roshberosh.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הערה מתודולוגית

סיכום העולם העתיק

מאת: עם פרנסוס בטברנה

הראש היווני ממציא לנו פטנטים - והראש היהודי ממציא את הקניין הרוחני  (מקור)

מהי התרבות המערבית? התרבות היוונית-יהודית. מכל העולם העתיק, שהיה מרובה תרבויות בהרבה מאשר בימינו (בגלל הפיצול הגיאוגרפי), אלו שתי התרבויות המשמעותיות ביותר, בפער ניכר, והיחידות שאנו קוראים כיום. אלו שני הווקטורים העצמיים הבלתי תלויים שפורסים את המרחב של מטריצת התרבות המערבית, וכל השאר הם רק צירופים ליניאריים שלהם. כל האימפריות של העולם העתיק (ואפילו רומא) לא באמת שינו הרבה, מלבד היותן נשאיות של תרבויות להתפשטות, וכך גם הדתות (כמו רומא ליוון כך הנצרות ליהדות). כל המלחמות והפוליטיקות האינסופיות של הממלכות לא שינו דבר מהותי בתרבות, ולכן תולדות השלטונות והקרבות לא מעניינות (אין הכללה אלא משחק של מהלך אקראי, מתיש ומשעמם. וכך גם כיום, אגב). אפילו הקרבות ה-"מכריעים" ביותר לא שינו כל כך את התפתחות התרבויות עצמן, למשל תבוסת אתונה לספרטה לא מנעה את האקדמיה האפלטונית ושיא הפילוסופיה, ואפילו לא את האימפריה האתונאית השנייה, עד לדעיכה תרבותית פנימית. וגם אם פרס (חלילה וחס) הייתה מנצחת לא היה נמנע תור הזהב (ובכלל, פרסים כמו פרסים - רוצים רק כסף ומיסים, ולא מתערבים. הרקע להצהרת כורש ולסובלנות המפורסמת של האימפריה הפרסית הוא הראייה המרקנטילית של העולם). אפילו החורבן הרומאי רק האיץ תהליכים פנימיים ביהדות (למשל הנצרות). אם כן צריך להסביר שתי תופעות ביצירת התרבות המערבית.

מדוע הן עתיקות? היצירות הגדולות ביותר הן גם הראשונות, כי אלו הווקטורים העצמיים שפרשו סביבם המרחב, וגם בגלל מרחק הזמן הגדול ביותר בתוך מרחב של תרבות נתונה, שיוצר הזרה שמותחת את גבול המשמעות לעבר - אך לא שוברת אותה (עדיין בתוך המערכת). זהו תיאור של המצב שנוצר, אך ההסבר העמוק יותר - היוצר - הוא לא מרחבי אלא זמני: הרי למידה מתחילה מאיפשהו, היא לא מתקיימת בחלל ריק נייטרלי, ומשם הלמידה התחילה. הלמידה היא תמיד מסויימת - מובילה דווקא קו כזה ולא אחר (מתוך כל הקווים האפשריים) - ולכן כשהלמידה התרבותית התחילה היא התחילה מנקודה מסוימת, ספציפית, מיוחדת: מתרבות מסוימת. משם התחלנו.

מכאן החשיבות הגדולה לנקודת ההתחלה שכל שלב בהמשך תהליך הלמידה יוצא ממנה, ובעצם היא מייסדת את תהליך הלמידה עצמו. למידה אחרת היתה יכולה להתפתח לכיוונים אחרים לגמרי, עד כדי כך שאיננו מסוגלים לדמיין אותם, כי אנו כלואים בתוך קו למידה והיסטוריה ספציפית. ה-"היסטוריה" היא לא התיעוד השפתי אלא תהליך הלמידה, ולכן ההיסטוריה לא באמת התחילה מ-"המצאת הכתב" אלא מייסוד מערכות הלמידה שאנו בתוכן. מצרים ומסופוטמיה עדיין פרה-היסטוריות מבחינתנו, ולא חלק מהסיפור שלנו. הלמידה היא זו שיצרה את התרבות, ולפני התרבות הייתה התפתחות, אך לא למידה. לכן אין באמת למידה אובייקטיבית, כללית או ניטרלית (כמו שלפעמים תופסים את המדע, הטכנולוגיה או המתמטיקה, כאילו אינם תלויים בנקודת ההתחלה והיו מכנסים את העולם לאותו מקום, כי איננו יכולים לדמיין בהם התפתחות אחרת, דווקא כי הלמידה בהם קשה מאוד). הלמידה היא תמיד בתוך מערכת ספציפית, עם עבר ספציפי והתפתחות ספציפית: למידה תרבותית. לכן אתונה וירושלים חשובות.

עצם קיום המגוון התרבותי האנושי ברחבי העולם מראה לנו את השוני הגדול שבין קווי למידה בלתי תלויים, שאינם מתכנסים לאותה למידה. לולא התרבות המערבית שהשתלטה על כולם, הסינים וההודים והתרבויות הפרה-קולומביאניות היו מגיעים לעולמות תרבותיים שונים לחלוטין. אבל אחרי שכל התרבויות נקשרו, אולי רק חייזרים יוכלו להדגים לנו תרבות שונה מהותית מאיתנו, כי התרבויות כולן למדו מהתרבות המערבית הרבה יותר משלמדו מתוך עצמן. ההשפעה במרחב חזקה ומהירה בהרבה מההשפעה בזמן - יותר קל להעביר ולתקשר מאשר ללמוד ולהתפתח: התרגום בשפה מהיר מהיצירה בלמידה. וכיום כשכולם באותה מערכת מתרחשת האחדה תרבותית, שאותה ניתן להשוות לפיצול בעולם העתיק: כולם פחות מיוחדים כיום. ההתכנסות של העולם נובעת מהשפה ולא מהלמידה. למזלנו, יש לנו לפחות שני מקורות תרבותיים קדומים שהחלו ללמוד במקביל (ולא במקרה), ולא רק אחד.

מה לא היה מיוחד ביוונים וביהודים? מה שקדם להם, והמישור הלא תרבותי בזמן הפריחה התרבותית. לא היה דבר מיוחד באלים היוונים והכנענים או בפולחנים ובמיתוסים (ולכן הם לא מעניינים - המיתוסים היוונים הם צירופים טלנובליים אינסופיים ואקראיים, שאליהם התנגדה היהדות), וגם לא ביחסים הבינלאומיים בתקופתם. לא מוקדון הוא שהפך את יוון לחשובה, אלא להפך (גם הפרסים כבשו את כל המרחב), וברור שליהודים הייתה יכולת צבאית אפסית. היוונים והיהודים פשוט תיעדו לנו עולם מעניין עבורנו אך אופייני מתקופת הברזל והברונזה המאוחרת, שהעסיק אותם מאוד, אך לא אמור לעניין במיוחד אותנו, מעבר לעיסוק בהם עצמם (כלומר - עיסוק במה שמיוחד בהם).

כך למשל, למרות עוצמתן בתודעת הזמן, המתודה הצבאית והמתודה האלילית אינן מעניינות, בגלל שהן למעשה אינן מתודות ואינן למידתיות, אלא התפתחות בלבד. כל גלגולי המיתוס והפולחן ביוון ובעולם העתיק כולו מאל כזה לאחר, הם בגדר אופנה (סחיפה רנדומלית), ואינם מצטברים ללמידה (זה בדיוק מה ששינתה היהדות). כי בניגוד למה שאנחנו מדמיינים, הדתיות בעולם העתיק לא היתה קבועה ומקובעת אלא דווקא דינמית וחדשנית מדי. היצירתיות הדתית היא טבעה העמוק של הדתיות האנושית, כשכל הזמן יש אופנה רוחנית חדשה ומסתורין חדש (בדיוק כמו בימינו). בכך אין שום הבדל בין היצירתיות הדתית לזו הפוליטית, שהן רעש לבן מָתמיד (מאז ומתמיד): ים של גלים מתחלפים, כמו במערכת שפה שאיננה למידתית (פייסבוק למשל).

אם כן השאלה היא: מתי היוונים הפכו ליוונים? מה הפך את היהודים ליהודים? למה דווקא הם, מכל העולם העתיק? מה פשר הקירבה בזמן ביניהם? הקשר והשורש המשותף לשניהם (אולי אפילו לרומא) הוא הפיניקים, ובפרט - הכתב הפיניקי, ממנו צמח גם הכתב העברי הקדום, שהוא כתב עיצורי, וגם הכתב היווני, שהוא הכתב הראשון בעולם שהפריד בין עיצורים לתנועות. כלומר: שתי התרבויות היו חלוצות אלפבית וכתיבה. ישנו אף קשר עמום אך עמוק בין הרעיון הקומבינטורי-לוגי שבהפרדה בין עיצורים לתנועות לבין העולם היווני (ההקצנה היא ביכולת הארגונית של הלטינית, שהפכה לאירופאית), עולם שבו נבחנו אינספור קומבינציות וסימטריות, וכנגדו החסכנות הקצרנית המגובשת היהודית של כתב ה-אבגד, שיצרה סיפור אחד גדול וקיפודי ולא אינספור שועלים קטנים.

מהצד היווני, המתודה של חופש הקומבינציה היתה בבסיס כוח היצירה היווני האדיר והשופע, עם יכולת ספקולציה שעמדה גם בבסיס המדע (ולא מתודה אמפירית) ובבסיס הפילוסופיה והמתמטיקה בתחילתם וגם בבסיס הנסיינות הספקולטיבית השלטונית והפוליטית המתמדת (כולל קולוניזציה), ואף בעצם השפע של תחומי יצירה, מיתוסים שונים (שקשורים ברשת ולא בסיפור גדול) וערי פוליס שונות. מהצד היהודי, המתודה של חתירה לסיכום, קיצור ותמצות של המשמעות יצרה התכנסות לאל אחד גדול, יצירה אחת גדולה, נביא גדול אחד, מקום אחד, עם אחד, ספר אחד, כלומר יצרה מתודה של מרכוז עיקש. שמע ישראל: השם אחד. וכל מילה בסלע. האלפבית ולא הכתב היה ההמצאה החשובה, כי לא היכולת לשמר ולנהל ולשלוט ולתקשר היתה החשובה (כמו במצרים ובבבל), אלא דווקא היכולת לחדש בקלות ולהנחיל החידוש בקלות - דהיינו ליצור למידה. לא עצם יכולת התקשורת ושימור השפה היתה החשובה, אלא יצירתה של מערכת למידה.

לא היינו זוכרים את ספרטה בלי אתונה, כי היו עוד הרבה חברות מיליטריסטיות בעולם העתיק. אמנם הומרוס, שהוא ההישג הוודאי הראשון שמבדיל את יוון מכל תרבות אחרת, בוודאי מגיע מהפלופונסוס, אבל הוא נשמר רק בגלל כתיבתו באתונה דווקא, למניעת שכחתו המהירה (כנראה כמאה או לכל היותר מאתיים שנים אחריו). וכך גם לא היינו זוכרים את ממלכת ישראל בלי ירושלים. כלומר: ברורות לנו נקודות המרכז שמהן נוצרה הלמידה, גם במרחב וגם בזמן - המאה השמינית לפנה"ס ותחילת התקופה הארכאית ביוון, והתקופה הישראלית המקבילה לה למדי בארץ ישראל - שתיהן אחרי הוואקום והשקיעה שבין תקופת הברונזה לתקופת הברזל, ולא במרכזים הגדולים של מסופוטמיה ומצרים, אבל בסמוך להן (ובמידה רבה: ביניהן. אם ביבשה - ישראל - ואם בים בין אסיה הקטנה למצרים).

מה קרה דווקא אז ביוון - ומדוע? בוודאי שתנאי מקדים היה יצירת רשת, שמצריכה גם פיצול (גיאוגרפי מטבעו, הן ביבשה ההררית והן בים המפורץ, עם כ-1500 פולייס שונות) וגם מקשרים בין הקודקודים (ולכן פיצול יבשתי בלבד איננו מספיק, צריך ים), ואין ספק שהמקום המתאים לכך ביותר בעולם הוא הים התיכון, ובתוכו יוון. כלומר: צריך שיתקיים ביזור - אבל בתוך מערכת תרבותית אחת (ואנחנו יכולים לראות זאת במוסדות ובמרכזים הפאן-הלניים, כמו דלפי ואולימפיה, שלא לדבר על השפה המשותפת). לכן תרבויות מסחריות, עם כל חילופי הרעיונות, טובות ללמידה יותר מאימפריות מלחמתיות או ריכוזיות ו-"חזקות". הכסף טבעי לרשת מהחרב. אך מדוע איננו זוכרים את הפיניקים, הפלישתים (גויי הים) או המינואים היצירתיים ומלאי הדמיון? מה קרה ביוון שלא קרה במערכות רשתיות אחרות?

השפה הרשתית היא רק התשתית עליה בנוייה הלמידה. כי היווניוּת היא למידה רשתית, שמנוגדת ללמידה ריכוזית יהודית. ישראל היא מרכז הכובד, והקשר הצר מאוד - צוואר הבקבוק - בין שני חלקי הסהר הפורה, ואילו אתונה הייתה מרכז (hub) של הרשת היוונית (למרות שרבות מהתחלות הפילוסופיה, המדע והמתמטיקה היווניים היו דווקא בפריפריה האיונית, ובפרט המזרחית, של אתונה בקולוניות). בישראל ובסיני התרחש המעבר, העימות, ההפרייה והזיווג בין שני כנפי הסהר הפורה, בחלק הצר ביותר שלו, ולכן כל הזרימה התרכזה דרכם, ושם נוצר הכתב (הפרוטו-סינאי), ולפי המסורת: התורה מסיני. התורה עצמה מציינת את ההשפעות עליה כעם שבא גם ממסופוטמיה וגם ממצרים. תרבויות מצרים ומסופוטמיה היו ממסדיות יותר, ורק הסינתזה שחרגה משני המרכזים השלטוניים יצרה כתב פחות שלטוני ומוסדי ויותר עביר: האלפבית. ואכן ממנו אנחנו רואים את כל התפתחות הכתב, בלמידה שהתרחשה במהירות.

מה בעצם מבחין בין למידה להתפתחות (גם כיום רוב האנשים הם חלק מהתפתחות העולם ולא למידתו)? א. ההאצה: אנחנו רואים שלמידה יוצרת עוד יותר למידה, כי המתודה מתפשטת, ולכן אנחנו רואים פתאום תקופה של התפוצצות תרבותית ו-"תור זהב". ב. ההמשכיות והמעבריות: למידה זה תהליך שממשיך במרחב ובזמן, ואיננו תחום בתרבות ספציפית, ולכן המתודה התרבותית לא מתה כשהתרבות עצמה מתה. תרבות יכולה לישון והתפתחות פשוט נגמרת - לכן הלמידה ניכרת דווקא כשהמערכת נשברת. ג. מתודה: ללמידה יש הגיון פנימי (ולפעמים עמוק) שנקרא מתודה, בעוד ההתפתחות פרוצה לכל רוח חיצונית, לכן ללמידה יש כיוון - וסיפור מעניין.

המתודה היהודית, שצמחה מהעולם העתיק היבשתי הריכוזי יותר באופיו, מקשרת הכל לסיפור הגדול: כשהיא נתקלת בידע חיצוני חדש היא מקשרת אותו לאידיאה הגדולה, ובתוכה היא מחדשת מתוך המרכז החוצה, בתהליך של בניית גופי ידע שגדלים אורגנית. לכן היא מתנגדת לסמכות מלבד הנביא והתורה - קשר ישיר למקור ולמרכזי - ומתפתחת בלמידה מהמקור (ומכאן: המונותאיזם), וזהו לימוד התורה המפורסם, שמועבר ומתפתח לאורך הדורות. עצם הרעיון והשם של התורה משמעותו הוראה דרך ספר, מה שהתאפשר אחרי האלפבית. לכן הלמידה מהספר הפכה ביהדות לאידיאולוגיה המרכזית, והתפתחות הספר באופן למידתי - למפעל המרכזי (תרתי משמע).

לעומתה, המתודה היוונית מתרחשת בתוך מערכת שבה אין בהכרח מרכז אלא תחרות וחופש, ולכן היא עולם האידיאות ולא עולם האידיאה. המתודה היוונית חותרת לאקספלורציה של אפשרויות, ומכאן הביזור השלטוני לשלטון האזרחים (דמוקרטיה) וריבוי הסיפורים והתיאורים המתחרים, עד להתפרקות והתפוררות (מה שלא קרה ליהדות). הכתיבה החדשה משמשת את היוונים להעברת הרעיונות ולדיאלוג בתוך המערכת - היא כמו פרוטוקול תקשורת שמאפשר רשת - ולכן היא פרגמנטרית בהרבה. דווקא אם ניקח נטיות מרכוז כמו המוניזם (שאכן הגיע מתאלס מהצד היותר מזרחי) נראה את הפער העצום - ובפרט בתהליך הלמידה - מהמונותאיזם, כאשר לא נוצרת מסורת אחודה של התפתחות אורגנית בשלבים אלא מסורת של מחלוקת ודיאלוג בין שלבים. אלו שתי צורות למידה שונות, שהיו טהורות יותר טרם נפגשו אחת עם השנייה בעולם ההלניסטי.

אפילו המתמטיקה היוונית מהתקופה הקלאסית היא אוסף נרחב מאוד של הישגים מתמטיים מפוזרים ולרוב לא תורה מתמטית מסודרת. כך גם המדע היווני מהתקופה הקלאסית, שלא התפתחה בו מערכת אחודה של תורה מדעית כוללת, כמו במדע המודרני, אלא המון תורות אפשריות (חלקן כוללניות בפני עצמן) והישגים מפוזרים שלרוב לא הצטברו. וכאשר זה כן קרה, בעולם ההלניסטי באלכסנדריה, הרי שמודל הטלאים המורכב להפליא של תלמי הוא דוגמא להצטברות תיאורית כושלת ללא הסבר כוללני. לעומת זאת אוקלידס הוא דוגמא מוצלחת יותר, אך עדיין אוסף של תוצאות ללא המבנה של תורה מתמטית מודרנית. המקור של רעיון ההוכחה - ההמצאה היוונית שיצרה את המתמטיקה - הוא בשלבי הבנייה הגיאומטריים, כלומר כאוסף תחבולות, ולכן היוונים לא הגיעו להכללה האלגברית של הנעלמים, ונשארו בגיאומטרי ובאריתמטי היותר קונקרטיים. לכן יוון לא הצליחה להגיע למהפכה מדעית, למרות מגוון רחב ומפוזר מאוד (מדי?) של הישגים (לא פעם אינדיבידואליים). היוונים עסקו כמובן בהכללה ובכללים, אך ככלל, הדבר שחסָר להם היה *למידה* של הכללה (ולכן ההכללות היו דווקא פרועות מדי: הכל מים, עולם האידאות), וזאת כאשר מערכת של למידת כללים היא מהותו של המדע, וגם של הלימוד היהודי (שיצר חוק מפרטים ודוגמאות ושפירש את פרטי ההיסטוריה תוך שאיפה לכללים ולקחים נרחבים - המפעל ההיסטוריוסופי המקראי).

כל מי שנרתע ממה שעשתה הנצרות לעולם היווני לא מבין את חשיבותה להתפתחות המודרנית ואת יתרונותיה של הגישה האחודה למשמעות (ולהסבר) על פני מגבלות הפיזור (והתיאור) היווני, שאמנם הגיעה לבסוף לקיצוניות יתר בימי הביניים. הטקסט הזה הוא למשל דוגמא ללמידה יהודית, שהרי הוא מחפש את האידיאה הגדולה וההכללה על חשבון הפרטים הלא מאורגנים, כי למידה זקוקה להכללה גם אם הכללה תמיד באה (מתמטית) על חשבון הדיסקרימינציה. ההתפתחות המודרנית, המערבית, היא שילוב של היכולת לצאת מן הפרטים עם היכולת לתת להם מסגרת שיטתית וכוללנית, שהיא המדע האמפירי, או לחילופין מסגרת הרומן בספרות, או לחילופין מסגרת המדינה הדמוקרטית המודרנית שיש בה חוקי משחק קבועים, או לחילופין הכלכלה המודרנית שבה השוק מאפשר תחרות במסגרת משותפת ויציבה. לכן המערב הוא הסינתזה בין יוון ליהודה, וזה למעשה היה ההישג של המודרנה, לאחר טלטלת יתר לכיוון היהדות (ימי הביניים) וטלטלת יתר לכיוון היווניות (הרנסאנס).

גם היהדות החז"לית והגלותית - זו המוכרת לנו כיום כיהדות - היא כבר יהדות הלניסטית סינתטית ולא מקראית. היא מכילה בתוכה שילוב פרדוקסלי בין למידה אחדותית ללומדים מבוזרים - ומכאן ה-"מחלוקת" היהודית המיוחדת. רק בצורה זו היהדות היתה יכולה בכלל לשרוד אחרי התרסקות המרכז - הידועה כחורבן - אך היא שילמה על ההתפתחות ההלניסטית שלה באובדן המשך הנרטיב ההיסטורי הלומד הגדול: בחתימת התנ"ך. המדרש המבוזר והפנטסטי הוא כבר ז'אנר הלניסטי.

שיאה של ההתפתחות הספרותית היוונית היה המצאת הקומדיה של התקופה הקלאסית, שהיא אם כל הספרות הפנטסטית האנושית (בניגוד למיתית). הקומדיה הקלאסית היתה התפתחות יוונית בשלה, מאוחרת ודמוקרטית יותר מן הטרגדיה (והכותב הגדול שלה, אריסטופנס, מאוחר לשלושה הטרגיקונים הגדולים), כי היא צורה פתוחה, שבה יתכן יותר חופש בתכנים, בחיבורים הפנימיים, בשילוב של אלמנטים פנטסטיים, בשבירת המסגרת התיאטרונית עצמה (פנייה לקהל) ובמשחקיות. זאת לעומת הטרגדיה, שהיא צורה סגורה, שעוסקת בקורפוס מיתי סגור, תוך הכרחיות פנימית, סביב החוק המוסרי-דתי, ולכן קרובה יותר למקרא מהקומדיה, ואפילו מהומרוס (שבו החיבורים בין אלמנטים הם בעיצוב חופשי יותר, כמעט אסוציאטיבי, כולל שרירותיות שנובעת מהפוליתאיזם, והגדוּלה היא לא בעלילה הגדוֹלה אלא בתיאור הלוקאלי בתוך הטקסט - ובאתוס הכללי שעולה ממנו כבדרך אגב).

אך דווקא אם נשווה את הטרגדיה למקרא נראה את ההבדל בין התפתחות מיתוס רשתית למיתוס בעל התפתחות היסטורית. הצד המשותף הוא ההחמצה שבחטא, החוזרת שוב ושוב במקרא ובטרגדיה (ובעוצמה פחותה אצל הומרוס). היא הבסיס ביצירת המתח המיתי - שבין האדם לאל - ומפעילה בצופה את מנגנון החרטה, שהוא מנגנון למידה נוירולוגי רב עוצמה (אילו רק…). אך העיצוב של ההחמצה במקרא מרוכז סביב צו האל, שהוא שמעניין את הסופר המקראי, שתמיד פונה למרכז ומקור המשמעות האחד, ואילו העיצוב בטרגדיה מרוכז באדם ובמניעיו ובמודעותו ובעונשו - לאחר ביצוע החטא או המִשגה (לכן יונה הוא הספר הטראגי ביותר במקרא וכך גם סיפורי שאול ואחאב). אנו מוצאים כאן את ההבדל שבין למידה ממורה - שהיא מקור הצורך באל המונותאיסטי - לבין למידה עצמית ועצמאית (מבוזרת ומופרטת), שהיא מקור ההומניזם היווני (שהקצין בזה המערבי), שבו אפילו האל עצמו אנושי, כי האדם - הפרט - הוא מקור המשמעות (ובפרט באמנות). רעיון האטומים ורעיון האינדיבידואליזם נבעו שניהם מהעולם היווני, הבנוי על פרטים, ולפיכך בו המישור האופקי ברשת - הקשר בין אדם לחברו - היה עיקר המשמעות (ועיקר החטא הסנסציוני). זאת בניגוד ליהדות שראתה אפילו את התחום של בין אדם לחברו כנובע מהמישור האנכי שבין אדם למקום, שהוא מרכז המשמעות בה (ולכן אין צורך בחטא סנסציוני במיוחד ברמה הבין אישית, כי האל עצמו הוא הסנסציוני: כל חטא נגדו הוא בגידה סנסציונית). כך גם המיניות היהודית המוסדרת, שהושוותה עוד במקרא למונותאיזם, מנוגדת עמוקות לפדרסטיה היוונית הרשתית, שנוצרה ליצירת יחסי לימוד אופקיים בין פרטים (ולכן הומוסקסואליים), ושילבה נער ברשת הגברים (כי נשים לא היו חלק מהלמידה, דהיינו מהרשת - הן לא היו בכלל פרטים).

לפיכך מהיווני נדרש "דע את עצמך" ואילו מהיהודי נדרש "דע את אלוהיך", כי היווני נדרש ללמידה עצמאית משלו ואילו כל יהודי נדרש ללמידת התורה (שני רעיונות למידתיים אלה, הנראים לנו היום טריביאליים, היו חידושים מהפכניים דאז). הטרגדיה היוונית הבשלה הולכת ומתרכזת באדם הטראגי, שהוא מי שלא למד על עצמו ועל מגבלותיו וגורלו (ההיבריס הוא המצב חסר הלמידה) ובטרגדיה הוא לומד זאת. כלומר הטרגדיה מציגה לצופה תהליך של למידה - ומכאן הקרטזיס (ההתבהרות הלמידתית המספקת). ואילו האדם במקרא הוא מי שלא למד לשמוע לאל ולכן נענש, או מי שכן למד ולכן מקבל שכר, ובכך מוצג לנו תהליך הלמידה שלו את הסדר האלוהי בהיסטוריה - שהיא גם הלמידה שלנו (אנושיות של דמות נובעת מכך שהיא לומדת, ולא סתם מתפתחת. הלמידה היא זו שיוצרת את מנגנון ההזדהות הספרותי, שבנוי על מנגנון הלמידה שמפעיל את מוחנו, כי אנחנו לומדים יחד עם הדמות. ולכן - גם הדמויות המקראיות אנושיות). כלומר: למידת הגיבור היווני מרוכזת במקרה פרטי שלו, ולמידת היהודים מרוכזת בחוק הכללי (ולפיכך היא גם למידה כללית - של עם). לכן לכל גיבור מיתולוגי יווני הטרגדיה האישית שלו, ואילו במקרא הגיבורים מתחלפים אבל הסיפור הגדול נשאר - ונמשך. תם ולא נשלם - השבח לאל מלא עולם.

מתוך האתוס העצמאי המסתמך על עצמו ומתוך עצמו (ולכן הספקולטיבי מטבעו) של הלמידה היוונית הלכה והתפתחה צורת למידה רציונליסטית (בניגוד לאמפיריציסטית וניסיונית). ואכן ההישגים היווניים הגדולים והבשלים ביותר - הנלמדים גם כיום - הם בחשיבה המופשטת והאידיאליסטית מאוד: בפילוסופיה (אפלטון ואריסטו) ובמתמטיקה (אוקלידס וארכימדס) ובתיאטרון (ז'אנר כמעט מופשט במבנה מלאכותי, מה שנקרא כיום: תיאטרלי), וגם הארכיטקטורה כמובן בעלת מבנה מלאכותי ואידיאלי (לא הריאליזם היה האידיאל של הפיסול היווני אלא היופי, לפי מוסכמות אידיאליות, ומכאן שרירי הבטן המרשימים). הפילוסופיה הזו, שלומדת בעזרת התבונה עצמה באופן עצמאי, היתה בעצמה הקצנה נוספת של הביזור, מתוך התנגדות לרטוריקה ולהמון הדמוקרטי, וזו הסיבה שהמשכה הטבעי היה דווקא בציניקנים ובסטואה, שעסקו בעצמי הפרטי, עם ההתפוררות ההלניסטית. הלמידה היהודית היתה למידה היסטורית ומסורתית בזמן, ולכן המשיכה בו, ואילו הלמידה היוונית היתה למידה של אקספלורציית אפשרויות במרחב המערכת, ולכן הלכה והתפרקה עם התקדמותה, כשעצמאות הקודקודים היתה חזקה מהקשרים הדיאלוגיים המאחדים ברשת. זו הסכנה ברשת בניגוד לקו אחד חזק, שבגללה גם תקופתינו היוונית מאוד, המתכחשת לצורך בלמידה היהודית, תעבור שוב את תנודת המטוטלת שמגדירה את המערב.

אנו רואים כיצד המבנה של המערכת, שעליו מולבשת הלמידה, יוצר למידות שונות (וכיצד ניתן לנתח כך מערכות לומדות - ואפילו תרבויות שלמות - ולייסד תחום של מתודולוגיזם). למעשה, חשיבות הדמוקרטיה לא היתה כצורת שלטון טובה יותר מהאחרות, לא במדיניות יחסי החוץ ואפילו לא במדיניות יחסי הפנים (הדמגוגים), אלא בהיותה תשתית ללמידה. בעולם העתיק רק אליטה שלטונית מצומצמת מאוד השתתפה ביצירה התרבותית, ואילו באתונה הדמוקרטית האליטה הזו התרחבה לכמה עשרות אלפים, מה שאִפשר ליצור מערכת תרבותית לומדת (גם כיום, אגב. לא בטוח שהדמוקרטיה המערבית יעילה דווקא כצורת שלטון, אך חשיבותה היא בחופש הפנימי לאזרחים, שהוא חשוב לשגשוג יותר מכל מה שעושה או לא עושה השלטון המדינתי. כמו באתונה, הדמוקרטיה בעיקר מעצימה את הפרטים, שהם מייצרי התרבות). לעומת זאת האידיאולוגיה היהודית של למידה מספר ("תורה") יצרה אפשרות ללמידה תרבותית מתמשכת ומצטברת, וכך הספר הלך והשתכלל לאורך דורות, עד שהספר הפך ליצירה של האומה כולה ולא של יחיד. אין לנו כאן אף דור ספציפי שיצר את הלמידה, ולכן קשה לנו בהרבה להתחקות אחרי התפתחותה (האורגנית והאחדותית בהרבה), שנמשכה עשרות (!) דורות, וכך הצליחה להכיל קבוצה גדולה של משתתפים במערכת התרבותית, אך בצורה הרבה פחות סינכרונית מאתונה, והרבה יותר דיאכרונית. אם האלגוריתם של המתודה היוונית היה אקספלורציה, הרי שהאלגוריתם של המתודה היהודית היה אופטימיזציה (ולכן עסק ביצירה האחת). זהו ההבדל בין חיפוש לרוחב לחיפוש לעומק - שני אלגוריתמי החיפוש הבסיסיים.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חלום עכשיו: מדוע אצביע אגודה? - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ahava.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חלום עכשיו: מדוע אצביע אגודה?

החילונים לא יכולים לעשות שלום עם אף אחד, הליטאים יכולים אולי לעשות שלום עם הערבים, אבל רק החסידים יכולים לעשות שלום עם איראן

מאת: חתול שחור

אהבת ישראל  (מקור)

חלמתי שהסיסמא הכי פופולרית בבחירות זה חלום בטוח, והבחירות הן על החלום. השמאל רוצה לחתום הסכם חלום ולהביא את החלום באמצעות טקסט ומסמכים, והימין אומר שאין פתרון לחלום ולכן מה שצריך זה עיניים פקוחות ומציאות, וכל הזמן צועק כמו אשתי הנודניקית להתעורר, ומחבל בתהליך החלום. והשמאל מארגן בלילה עצרת חלום, ושר בקולי קולות שיר לחלום ככה שאי אפשר להירדם, וגדולי הישנוניים עולים על מיטה ענקית בכיכר, וקופצים עד השמיים וצועקים שצריך חלום, אבל אף אחד לא הולך לישון. וכבר נהיית מוסכמה שכולם רוצים חלום אבל החלום לא מגיע. ומתחילה עייפות גדולה, מותשות ותשישות בכל המערכות, עד שנהיית עייפות מהחלום עצמו. חלום חלום ואין חלום. וכולם מפקפקים ומנהלים סימפוזיונים האם החלום בכלל אפשרי, ויש תעשיית חלום שלמה של ועידות חלום ומפגשי חלום וקבוצות חלום - ואז מגיע הנביא השחור.

וסוף סוף משתרר שקט בקהל. והתקוות גואות מהשחור החדש, שלא נראה כמותו, כי ככל שהוא יותר שחור זה יותר נאור, והשחור הזה זה הדבר השחור הבא. הוא יותר שחור מיהודי מלוכלך, גם יותר ממזרחי, יותר אפילו מערבי, מאתיופי, ממסתנן מקלט אוריגינל מאפריקה עם תעודת מקוריות מהיבואן, יותר שחור אפילו מחתול הומלס עם מזל רע, יותר מעכברוש ביבים, מג'וק על המדרכה, מקקי של כלב, מחור שחור באדמה, או אפילו מאובמה, שכולם - אם באמת מסתכלים ומודים על האמת - בעצם קצת חומים, ולכן מזוהמים מהאדם הלבן. כי אף צבע עור לא יכול להתחרות בשחור המלאכותי של השטריימל והחליפה. ולכן אף אחד לא יכול להיות חושך אמיתי, שרק הוא זה שיביא את הפתרון לחלום, ויתן מענה למצוקה המוסרית של השמש המחטאת, ושל האור הבוקע מליבנו - אל תוך המאפליה שלו. והשחור האולטימטיבי עולה על הבמה בכיכר לאור הלילה ונואם את פתרון החלום:

יש לי חלום! החילונים לא יכולים לעשות שלום עם אף אחד, החרדים הליטאים יכולים אולי לעשות שלום עם הסונה, אבל רק החסידים יכולים לעשות שלום עם השיעה. רק אנחנו נעשה שלום עם איראן. רק השטריימל יסתדר עם הטורבן השחור. עוד 40 שנה רוב חרדי במדינה. ואז היא כבר לא תהיה מדינה אלימה. אבל לפני כן יש 20 שנה של סכנה, כי עוד 20 שנה רוב דתי במדינה. היום יש רוב מסורתי במדינה וכבר תראו איך זה נראה. רוב חילוני במדינה היה לפני 20 שנה. אבל מה שאף אחד לא יודע זה שעוד 60 שנה יהיה רוב חסידי במדינה. ואז, כשהמדינה תגיע ל-120, היא כבר לא תהיה מדינת ישראל - אלא מדינת האר"י. והשיח הלוריאני, שהיום הוא אזוטרי אפילו בעולם הדתי, יהפוך לשיח הגמוני.

ולכן אנחנו צריכים כבר כיום לכתוב את ספרות התחייה של השפה הזו, להכין את המנגנונים הרוחניים, את החיבור שלה לטכנולוגיה ולמנגנונים הכוחניים, שהמדינה החסידית לא תהיה אימפוטנטית כמו המדינה החילונית - להיות נחשים דקדושה. לכן צריך דימויים נועזים. אחרת אלוהים יהיה פסל טקסטואלי. דברים שקשה להעלות על דל שפתיים - ולכן נשארים מתחת לכובע. כשלראש המדינה יהיה שטריימל - אז השלום יגיע. והסיבה שהחילונים שונאים את החרדים היא שבתת מודע הם יודעים את זה, ולכן הם לא רוצים לחלום. ולכן השמאל הער, המואר, והמודע לעצמו, צריך להצביע יותר שמאלה מהמשותפת, שהם לא מספיק רדיקליים.

אם תרצו אין זו אגדה! ככל שנצביע לאגודה, ונגביר את הריבוי השחור, נקצר את הזמן המסוכן שבו המדינה דתית-לאומית, עד שנהיה מדינה חרדית. לכן רק שמאלני מזוייף וקרנף לאומני מצביע לערבים - שמאלני אמיתי מצביע לחרדים. החרדים לא ילחמו בערבים. והערצת המדינה, מיליטריזם ופשיזם רחוקים מהם כרחוק הקוגל מהפלאפל והשטריימל מכיפת ברזל. הרי הדבר הכי חשוב הוא סיום הכיבוש, לא? כי רק אז תתחיל בכלל ההיסטוריה. והתקווה הריאלית האחרונה לסיום הכיבוש היא להגביר את הריבוי הדמוגרפי של החרדים, כי עם הריבוי של החילונים כבר הפסדתם, כי יותר קל להפגין וליילל מאשר לגדל ילדים, ויותר קל להחליף חתולים מלהחליף חיתולים, ובוא נראה אותך מתמודד עם ילד בעל תודעה ליברלית מפותחת שצועק רוצה גלידה. ואם לא תרצו - אגודה זו ותישאר אגודה.

חיי לילה