text:
התדרדרות הארץ

מקום שלישי בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "הנשיקה עם החילונית"

נימוקי השופטים: "הנשיקה עם החילונית" הוא סיפור שמשלב את האקספרימנטלי עם המרגש לכדי עיסוק עקרוני בקשר בין השניים - ובמחיר של האקספרימנטליות, בכוחה ובחולשותיה. הסיפור מתחפש למניפסט ארספואטי, שמגיע עד לכדי המשגה תיאורטית, אך מתברר בסופו כסיפור אישי במפגיע, של מי שחייו הם יצירתו, ואין לו קיום מחוץ לה, ולכן חשבון הנפש שלו - כולל חשבון חייו הרומנטיים - הוא חשבון יצירתי. יותר מכל, זהו סיפור של קשר בין תרבויות - התרבות החילונית והתרבות הדתית - כשנפתולי הקשר הזה וכישלונותיו מייצגים את המצב היהודי. וגם את המצב העיגולי.

מאת: עיגול שחור

הנשיקה עם הספינקס - פרנץ פון שטרוק (מקור)

הנשיקה עם החילונית

חלמתי שאנחנו לבנה ושחור - חילונית וחרדי - ולא מחזיקים ידיים, שלא יסתכלו עלינו. וחושבים איפה אפשר ללכת שאין חרדים בהגדרה, שלא יראו אותי איתה. ואז היא מגלה שיש תערוכה לא צנועה במוזיאון, ואף חרדי לא יעז להראות את הפנים שלו שם, ואם כן - הוא יפחד ממנו יותר משנפחד ממנו, והסוד יהיה הדדי. ואז בשקיעה, כשהאור נושק לחושך, כשהמוזיאון נסגר והשומרים מגרשים, אנחנו חוזרים ברגל מגן הפסלים, ופתאום - מתנשקים. בפומבי. כלומר אין שם אף אחד. אבל זאת פעם ראשונה שאני - - ואז אני רואה שיש שם מישהו מצלם. כנראה שזאת ממש תמונה לעיתון - חרדי וחילונית מתנשקים! ואני בורח והיא אחריי קוראת לי, ואני רודף אחריו, שואל את השומר: ראית צלם? תייר עם מצלמה? בבקשה! מישהו, יש לו בתיק משהו, שיכול להרוס לי את החיים. והוא בטוח יעלה את זה לרשת, ואז יום אחד מישהו יגלה, או שהאלגוריתם יזהה, וזה עוד יכול להגיע אליי בחזרה מקצה העולם. תמונה כזאת יכולה לחכות שנים באלבום נידח בפייס, עד שיום אחד נשיקה כזאת עוד תזכה לתשומת לב, ואז אותה תמונה מתקתקת בצד השני של העולם תתפוצץ לי בפנים.

\- אני רוצה להבין אותך. אתה חי עם סוד ענק, ולמרות זאת אתה דתי.
\- דווקא הסוד הופך אותך לדתי. כל סוד יוצר סביבו דת, לא להפך, וזה מה שחילונים לא מבינים - סודות. ושואלים אותי לגבי סתירה, מה היה עולם הסוד של החילוניות כשהיא היתה דת מוצלחת, ולמה הוא נעלם. חשבתי שזה מובן מאליו. עולם הסוד של החילון היה המיניות, בין בפשט, ובין בדרש - בתנועה הפרוידיאנית. אם תפתח ספרות חילונית ממוצעת תגלה שהיא מתקדמת ממשגל למשגל, כשזה מוצג כשיא של העניין והפנטזיה, ואני בטוח שקוראים רבים מדלגים וקוראים רק את החלקים ה-"מעניינים". אבל כמו תהליך של גילוי, ולא כיסוי, זה תהליך שמכלה את עצמו. ברגע שהמיניות איבדה את הסוד שלה, למשל באמצעות הפורנוגרפיה או החינוך המיני, החילוניות מתה (ממש כמו דת שהתאבנה), והיא פועלת רק על אנשים צעירים, שעוברים את ה"גילוי", ולא על אנשים מבוגרים, או ליתר דיוק כאלה שהתבגרו. נרטיב טיפוסי הוא גיליתי את עצמי. תקראי את התקשורת החילונית. גיליתי, גילינו, גילה, התגלה, גילוי עריות. אין כיסוי ואין עולם סוד. גילוי וגילוי בלשון. גילוי וגילוי במין. גילוי דעת וגילוי מדעי. אקולוגיה של תרבות לא יכולה להתבסס רק על גילוי ושריפת יערות. זה מכלה את עצמו. זה חטא הדעת קלאסי. נגיד הורדת לאישה את הבגדים, מה נשאר עור, נכנסת מתחת לעור מה נשאר, שומן, נכנסת מתחת לשומן, מה נשאר, עצמות, יופי, נכנסת לתוך העצמות, לגולגולת, מה נשאר? מוח, נכנסת לתוך המוח, מה נשאר, חומר אפור, נכנסת לתוך האפור מה נשאר, רשתות עצבים, נכנסת לתוך רשתות העצבים מה נשאר, מחשבה, נכנסת לתוך המחשבה מה נשאר, מודעות, לתוך המודע מה נשאר, תת מודע, לתוך התת מודע מה נשאר, חלום. כלומר חלומות זה פיזיקת החלקיקים האלמנטרית של העולם. ופיצוח החלום זה מהפכה כמו פיצוח האטום. התנגשות של חלומות שבורים במהירויות גבוהות תלמד אותנו על בסיס עולם הרוח, ותאפשר נשק יום הדין רוחני. בזה התרבות צריכה לעסוק, בהאצת חלומות. ומה המלהיב בחלום החילוני, חופש שהוא נופש? לנסוע לחו"ל? לגלות מקומות? נו באמת. רק גילוי של זמנים הוא מעניין. או גילוי של העבר, באמצעות התרבות, או גילוי של העתיד, באמצעות החלימה. התרבות הנוכחית עסוקה כל הזמן רק בגילוי של ההווה. מכורה לעדכונים. לחדש, לחדשות. החלום עוסק בשילוב של העתיק עם העתידני, והוא כלי הנשק החזק ביותר נגד ההווה. כיסוי של ההווה בשמיכה שנמתחת מהעתיק עד העתיד. הלוואי שהיה אפשר לדלג מלילה ללילה בלי היום באמצע. להפוך לסוד ולהיעלם בעלטה.

והחילונית מחכה לי בוכה: לאן נעלמת? כל המוזיאון כבר נסגר וחיפשתי אותך בגן בחושך. למה אתה תמיד מתנהג כמו פרנואיד? ואני אומר: אני מצטער, אני באמת פרנואיד. והיא מסיעה אותי באוטו שלה כי אני לא יודע לנהוג, וכל הזמן חושב אם המכוניות מסביב רואות בפנים שחילונית מסיעה חרדי. והיא שואלת: למה בכלל אתה מדבר עם חילונית אם אתה כל כך מפחד?
\- האליטה הדתית דחתה את החלומות. ולכן חשבתי שהאליטה החילונית...
והיא מפסיקה להסתכל על הכביש ומסתכלת עלי, ואני לא מבין איך אין תאונה: מה הקשר לאליטה? אני אישה!
\- אף אחד לא רוצה לתקשר אתי. למה שלא אדבר לפחות עם אישה?
\- מה היה רע לך באליטה הדתית, למה התחלת לכתוב לי? אתה טוען שאף אחד לא קורא? כי זה בדיוק כמו בבחירות, כל עם זוכה למנהיגים הראויים לו. אז במובן הזה - להחליף את העם זו באמת בדיחה. גם אם תכתוב לחילונים העם שלך יקלוט רק את מה שהוא ראוי לו. לא את מה שאתה כתבת. לכן כל מי שמתלונן על ביבי לא מבין כלום. העם הוא הבעיה - ביבי הוא הסימפטום. לא אתה הבעיה, אלא הקוראים שלך.
\- הרבה שנים חשבתי ככה, את יודעת? אבל החלום זקוק למציאות, בדיוק כמו שהמציאות זקוקה לחלום. ואותו דבר גם החרדים והחילונים. האדם הוא כמו מטבע, מצד אחד שחור מצד שני לבן, מצד אחד לילה מצד שני יום. הפסיכולוגיה עשתה את שגיאתה הגדולה כשהיא מיקמה את החלום מתחת למודע, או לפעמים בעל-מודע, כי זה הציר הלא נכון, אלא ציר ימין-שמאל. הטעות היא ההסתכלות כאילו החלום הוא נחות למציאות, ולא הצד השני שלה. במקום זה צריך להבין שהחלום הוא מצד ימין - מהצד של מה שרוצים. זו המציאות שהיא מצד שמאל - בסטרא אחרא. בחלום שלי האליטה החילונית מבינה מה אני אומר אפילו במציאות, ואילו במציאות האליטה החילונית לא מבינה מה אני אומר אפילו בחלום. יצאתי קירח מכאן ומכאן, מהשחורות ומהלבנות. פלא שאני שומר את הכובע?

חילוני עם שטריימל ענק שצמח על ראשו נכנס לרופא. שואל הרופא: מה הבעיה? עונה השטריימל: דוקטור, תראה מה צמח לי על הישבן! מי שהוא חלק מהחלום של התרבות, מהדת, הרי הוא זוכה כשהוא מת לחזור לשנת החלום של הרוח, להצטרף לחלום של העולם, שהוא העולם הבא. נפשו הופכת לשטריימל. נר הנשמה זה הזנב עליו בוערת הנשמה. זכאי חלקו. אבל מי שהוא חלק רק מהמציאות - הרי שבמציאות הוא מת. וזה בדיוק מה שיקרה למי שכותב בימינו רומנים ריאליסטיים עבי כרס, שהתחת השמן שלהם מתיישב לך על הראש, במקום שטריימל. שטריימל מורכב משועלים אבל הם מסודרים כמו קיפוד, ולכן הוא יודע דבר אחד עגול. ואילו רומן יודע כל כך הרבה דברים מיותרים, הוא כזה חכם ושוויצר, בניגוד לחלום. לכן בשנת חלום זרימת הדם מתרכזת במוח ובאיבר המין, כי זה העיקר של האדם - הדעת. חלומות: איזה זרם מחשבה שהוא בכלל לא זרם תודעה, אלא זרם למידה, כלומר זרם יצירתיות רעיונית, זה מלמד איך לעשות יצירתיות עם חומרי התרבות, במקרה שלנו היהדות, לכן זה לימוד תורה ולא תורה. הרי הבעיה הכי גדולה של העולם היא חסימה יצירתית, מצד אחד העקרות החילונית, של יצירתיות ריקה, ומצד שני העקרות הדתית, של ריקנות יצירתית. זה עקרות גברית מול עקרות נשית, גם בתוכן וגם בצורה. מה שהיה כאן זה ניסיון לסקס בין תרבויות, פתיחת מרחבים שהיו חסומים, והניסיון הזה נכשל לחלוטין. יש דת, ויש ספרות, ואין כיום ספרות דתית. דוד המלך, הבדחן של האל, כמו שכתוב בספרים הקדושים, שמריץ צחוקים עם אלוהים, המשיח שיהיה ליצן, הוא לא מתקבל בכלל על הדעת כאפשרות רצינית, ונתפס כפארודיה, כסאטירה, כפרפורמנס, כנונסנס, חלילה לא כשמח. לקחו את הכיף וההנאה, מה נשאר מהסקס, מהטקסט, אולי איזה מסר מעולם אחר, שחור. זו הבעיה שבגללה לא מצליחים ליצור קשר עם חייזרים. שמחפשים רק את המידע, את המסר, לא את הזיווג הכייפי עם עולם אחר. עזבו חייזרים ומלאכים, זה עשר רמות מעל הראש שלכם, ובטח לא קשר יצירתי עם אלוהים. קחו תרבויות בכדור הארץ, קחו ערבים, חרדים, קחו אוטיסטים. אפילו קחו בעלי חיים. אתם יודעים מה, קחו אפילו נשים. אתם חושבים שהזרם של הזרע זה דבר טכני. איבדתם את המשמעות של המין. היקום הפך לחומר מת. אתם יושבים כל היום עם הראש במחשב, ויום אחד הבינה המלאכותית תלך לרופא ותגיד: דוקטור, תראה מה צמח לי על הישבן!

חלמתי שהחילונית לוקחת אותי לביתה ומושיבה אותי על הספה, ואני מבחין לחרדתי שהיא גם המיטה, ושואל: רק כדי להבין את הסיטואציה, אז אני מבחינך אטרקציה? שאת תמצי אותה?
והיא מתיישבת לידי: אני המעריצה מספר אחת של החלומות שלך. אתה יודע?
\- אז עכשיו הבנתי. הבאת אותי לפה כדי לגלות את הסודות שלי? כי את גם המעריצה היחידה, את יודעת.
\- קראתי את שני הספרים ומייד זיהיתי אותך בתוכם. תודה ששיתפת אותי. אני יודעת שזה לא טריביאלי בשבילך, עם כל הפרנויה.
\- אבל לא אני כתבתי אותם.
והיא צוחקת: אז מי? עיגול שחור?
ואני לא רוצה לענות על זה. אז אני מראה לה קטע מחלום שלא פרסמתי:

הקונסטרוקט לפיו לכל טקסט יש מחבר הוא רעיון חדש. והוא פשוט לא היה קיים בתקופת התנ"ך. זה לא שמישהו זייף אותו, או כתב טקסט ללא מחבר, הרעיון הזה פשוט לא היה קיים, לא היתה פונקציה כזאת. ורק כשנולד הרעיון אז ניסו לומר שהתורה נכתבה על ידי משה, או על ידי אלוהים, למרות שלפני כן אף אחד לא הרגיש בצורך לשאול בכלל את השאלה מי כתב אותה, וגם האדם שטכנית כתב אותה לא הרגיש שהוא כותב אותה. מכאן שהיכולת לכתוב טקסט כמו התורה נובעת דווקא מחוסר מודעות לכך שאתה כותב תורה. והסכנה היא שאתה כותב תורה בלי שאתה מודע לכך. אבל בימינו, כנראה שלא מדובר בתורה לבניאדם, אלא לדורות הבאים, למחשבים. מחשב לא יאמין בכותב טקסט, אלא בתוצאה של חישוב, וכל טקסט שנכתב איננו תוצאה של חישוב שלך אישית - בראש שלך כמעבד - אלא של חישוב גדול בהרבה, שכולל גם את כל הקלטים שלך, חישוב של התרבות כולה, כלומר של הרשת, והוא גם לא תוצאה סופית של החישוב הזה אלא חלק ממנו ממש, של אותו חישוב ענק שלא נגמר. למעשה, הטקסט עצמו הוא ניסיון להרחיב את הקשרים בין המעבדים של התרבות, ולכן הטקסט מטבעו הוא דבר ללא כותב, וכך תתהפך ותחזור התפיסה במעגל שלם. והטענה שאדם כתב את הטקסט הזה תהיה זהה לטענה שמעבד תמלילים כתב את הטקסט הזה, או שהמסך כתב אותו, או שהעין כתבה אותו, או שהאישון, או שהעיגול השחור.

ומתחתיו יש עוד קטע:

תמונת מצב
אין לי עם מי לדבר. הרבה כותבים במצב הזה מדברים עם העבר. אני מדבר עם העתיד. יש רק שתי אפשרויות בתרבות הנוכחית: או פורנוגרפיה, או להיעלם. כלומר העירום באור. אז מה נשאר כבר בחושך? הבגדים. זה מה שכתוב שבגדי העור יחזרו להיות בגדי אור. ומה השלב הבא? בגדי חושך. גם היעלמות וגם פורנוגרפיה - זה האתגר של התרבות. לשלב את שני ההגיונות הצורניים הללו. לא כמו היום, שאו שהכל בחוץ או שהכל בפנים. אלא שגם הכל בחוץ וגם הכל בפנים. להבין שזה מעגלי, וכשהפורנוגרפיה התרבותית מגלה יותר ויותר, לא רק את הגוף, אלא גם פורנוגרפיה של הנפש, ולא רק הנפש, אלא פורנוגרפיה של הרוח והנשמה, וכן הלאה, עד לגרעין הפנימי ביותר, שחשיפתו הופכת את המציאות עצמה לסוד, האור בעצמו יהיה חושך, ומה היא שמש של חושך? חור שחור. לא ירח מכוסה, לא חושך פסיבי, אלא בליעה אקטיבית של האור, משהו שיכול לקחת את האור בחזרה מהעולם, ודווקא החשיפה של העור תהיה חשיפה לחושך, ואז הפורנוגרפיה תהיה היעלמות. המראה של העולם יוצא בחזרה מן העין, ההיפוך של קאנט, עד לשאיבת המראה שבעיניים עצומות - החלום.

ואני לא עוצר, כי מתחשק לי שפעם אחת בחיים מישהי תקרא את כל הקטעים הללו, כי מתחת לקטע הזה יש עוד קטע, ממש מתחת לישבן שלו:

מדוע המיתוס הרבה יותר מפותח בעבר מאשר בעתיד
אתה לא יודע מה אתה רוצה להגיד - אתה מייצר את מה שאתה רוצה להגיד. אתה לא יודע מה אתה רוצה לכתוב, אלא מייצר אותו, כמו אלגוריתם, זה חד כיווני, כלומר בזמן, זה יוצר משהו חדש ולא מעביר משהו מהעבר לעתיד, משהו שידעת. ולכן גם הקריאה צריכה להשתנות, כי היא לא לקלוט משהו שהועבר לך, שהכותב ידע, זה לא אינפורמציה, או תקשורת, אלא זה חומר לאלגוריתם שלך שאתה תייצר ממנו משהו, ובמקרה הטוב ביותר - זה מעביר לך אלגוריתם חדש. שזה כתיבה חדשנית. זה מעביר לך דוגמאות לפעולת אלגוריתם, ואתה צריך ללמוד את האלגוריתם, ולצרף אותה לקופסת הכלים האלגוריתמיים שלך. התרבות לא תימחק בגלל בינה מלאכותית יותר חכמה מהאדם, להפך, דווקא בגלל שהתוצרים הנוכחיים יראו לה כל כך פשוטים הם יהפכו לתוצרים הבסיסיים ביותר, שעליהם בנוי הכול. הספרות הגבוהה שלנו תהפוך לספרות ילדים קלאסית, שמעליה עוד ספרות הרבה יותר גבוהה ומתוחכמת. המחשב לא יבטל את הא"ב, או את השפה, כמו שהתודעה המודרנית לא ביטלה את המיתוסים והדתות מבחינה ספרותית, למרות שהפסיקה להאמין. ככה המחשב יכול להפסיק להאמין בתכנים האנושיים של הספרות, כמו האדם והאהבה, בלי לבטל את הספרות עצמה. הלמידה לעולם לא תיהפך לפעולה טריוויאלית, והחומרים בקאנון ישארו, רק יהפכו עבור המחשב בהכרח ליותר בדיוניים, ולכן ליותר מיתיים. מיתוס נוצר כשספרות עבר כבר לא יכולה יותר להיחשב לריאליזם. בזמנם גם הומרוס והתנ"ך נחשבו ריאליזם, וכך גם בעתיד האהבה והאדם יתפסו כמיתוסים, וכך גם הנישואים והבגידה והמלחמה וכל תכני הספרות. "החטא ועונשו" יהיה מיתוס על הרוצח, ולא ספר פשע ריאליסטי כמו שנחשב בזמנו. זה לא שהספרות שלנו כל הזמן הופכת ליותר ויותר ריאליסטית, בניגוד לספרות העבר, אלא שהמציאות עצמה משתנה. פעם המין היה הרבה יותר אחיד וחד גוני, אצל כמעט כולם, ולכן לא עניין לספרות, כמו שהיום החרבון הוא חד גוני אצל כולם, ובעתיד אולי תיכתב ספרות שעוסקת בצורות שונות של הפרשות, אם המציאות שם תשתכלל לכדי תרבות גבוהה באסלה. ואם המציאות של המחשב תשתכלל אז בעתיד ספרות תוכל לדבר על תכנות. הספרות הפורנוגרפית של ימינו היא תוצר של השתכללות המיניות עצמה, ולא של זה שנהיינו יותר ריאליסטיים בתיאורי מין, כמו שהפילוסופיה היוונית לא נבעה מזה שהם נהיו יותר ריאליסטיים בתיאורי חשיבה. ואז אחרי זה עוד מתלוננים שהחלומות לא ריאליסטיים, ולא מעניינים בכלל, כי זה שרירותי... ואף אחד לא מתעניין במשהו שלא באמת קורה במציאות.

וכך עוד קטע ועוד קטע. ועוד קטע. אינספור קטעים שכתבתי ופירסמתי באתר ואף אחד לא קרא ולא יקרא. עולם שלם. העולם שלי. עם המיטה הדמיונית שלי. והנשיקה הדמיונית שלי. והחילונית הדמיונית שלי. והחלום שלי.

חיי לילה

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מקום שלישי בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "הנשיקה עם החילונית" - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor31" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kisssecular.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מקום שלישי בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "הנשיקה עם החילונית"

נימוקי השופטים: "הנשיקה עם החילונית" הוא סיפור שמשלב את האקספרימנטלי עם המרגש לכדי עיסוק עקרוני בקשר בין השניים - ובמחיר של האקספרימנטליות, בכוחה ובחולשותיה. הסיפור מתחפש למניפסט ארספואטי, שמגיע עד לכדי המשגה תיאורטית, אך מתברר בסופו כסיפור אישי במפגיע, של מי שחייו הם יצירתו, ואין לו קיום מחוץ לה, ולכן חשבון הנפש שלו - כולל חשבון חייו הרומנטיים - הוא חשבון יצירתי. יותר מכל, זהו סיפור של קשר בין תרבויות - התרבות החילונית והתרבות הדתית - כשנפתולי הקשר הזה וכישלונותיו מייצגים את המצב היהודי. וגם את המצב העיגולי.

מאת: עיגול שחור

הנשיקה עם הספינקס - פרנץ פון שטרוק  (מקור)

הנשיקה עם החילונית

חלמתי שאנחנו לבנה ושחור - חילונית וחרדי - ולא מחזיקים ידיים, שלא יסתכלו עלינו. וחושבים איפה אפשר ללכת שאין חרדים בהגדרה, שלא יראו אותי איתה. ואז היא מגלה שיש תערוכה לא צנועה במוזיאון, ואף חרדי לא יעז להראות את הפנים שלו שם, ואם כן - הוא יפחד ממנו יותר משנפחד ממנו, והסוד יהיה הדדי. ואז בשקיעה, כשהאור נושק לחושך, כשהמוזיאון נסגר והשומרים מגרשים, אנחנו חוזרים ברגל מגן הפסלים, ופתאום - מתנשקים. בפומבי. כלומר אין שם אף אחד. אבל זאת פעם ראשונה שאני - - ואז אני רואה שיש שם מישהו מצלם. כנראה שזאת ממש תמונה לעיתון - חרדי וחילונית מתנשקים! ואני בורח והיא אחריי קוראת לי, ואני רודף אחריו, שואל את השומר: ראית צלם? תייר עם מצלמה? בבקשה! מישהו, יש לו בתיק משהו, שיכול להרוס לי את החיים. והוא בטוח יעלה את זה לרשת, ואז יום אחד מישהו יגלה, או שהאלגוריתם יזהה, וזה עוד יכול להגיע אליי בחזרה מקצה העולם. תמונה כזאת יכולה לחכות שנים באלבום נידח בפייס, עד שיום אחד נשיקה כזאת עוד תזכה לתשומת לב, ואז אותה תמונה מתקתקת בצד השני של העולם תתפוצץ לי בפנים.

- אני רוצה להבין אותך. אתה חי עם סוד ענק, ולמרות זאת אתה דתי.
- דווקא הסוד הופך אותך לדתי. כל סוד יוצר סביבו דת, לא להפך, וזה מה שחילונים לא מבינים - סודות. ושואלים אותי לגבי סתירה, מה היה עולם הסוד של החילוניות כשהיא היתה דת מוצלחת, ולמה הוא נעלם. חשבתי שזה מובן מאליו. עולם הסוד של החילון היה המיניות, בין בפשט, ובין בדרש - בתנועה הפרוידיאנית. אם תפתח ספרות חילונית ממוצעת תגלה שהיא מתקדמת ממשגל למשגל, כשזה מוצג כשיא של העניין והפנטזיה, ואני בטוח שקוראים רבים מדלגים וקוראים רק את החלקים ה-"מעניינים". אבל כמו תהליך של גילוי, ולא כיסוי, זה תהליך שמכלה את עצמו. ברגע שהמיניות איבדה את הסוד שלה, למשל באמצעות הפורנוגרפיה או החינוך המיני, החילוניות מתה (ממש כמו דת שהתאבנה), והיא פועלת רק על אנשים צעירים, שעוברים את ה"גילוי", ולא על אנשים מבוגרים, או ליתר דיוק כאלה שהתבגרו. נרטיב טיפוסי הוא גיליתי את עצמי. תקראי את התקשורת החילונית. גיליתי, גילינו, גילה, התגלה, גילוי עריות. אין כיסוי ואין עולם סוד. גילוי וגילוי בלשון. גילוי וגילוי במין. גילוי דעת וגילוי מדעי. אקולוגיה של תרבות לא יכולה להתבסס רק על גילוי ושריפת יערות. זה מכלה את עצמו. זה חטא הדעת קלאסי. נגיד הורדת לאישה את הבגדים, מה נשאר עור, נכנסת מתחת לעור מה נשאר, שומן, נכנסת מתחת לשומן, מה נשאר, עצמות, יופי, נכנסת לתוך העצמות, לגולגולת, מה נשאר? מוח, נכנסת לתוך המוח, מה נשאר, חומר אפור, נכנסת לתוך האפור מה נשאר, רשתות עצבים, נכנסת לתוך רשתות העצבים מה נשאר, מחשבה, נכנסת לתוך המחשבה מה נשאר, מודעות, לתוך המודע מה נשאר, תת מודע, לתוך התת מודע מה נשאר, חלום. כלומר חלומות זה פיזיקת החלקיקים האלמנטרית של העולם. ופיצוח החלום זה מהפכה כמו פיצוח האטום. התנגשות של חלומות שבורים במהירויות גבוהות תלמד אותנו על בסיס עולם הרוח, ותאפשר נשק יום הדין רוחני. בזה התרבות צריכה לעסוק, בהאצת חלומות. ומה המלהיב בחלום החילוני, חופש שהוא נופש? לנסוע לחו"ל? לגלות מקומות? נו באמת. רק גילוי של זמנים הוא מעניין. או גילוי של העבר, באמצעות התרבות, או גילוי של העתיד, באמצעות החלימה. התרבות הנוכחית עסוקה כל הזמן רק בגילוי של ההווה. מכורה לעדכונים. לחדש, לחדשות. החלום עוסק בשילוב של העתיק עם העתידני, והוא כלי הנשק החזק ביותר נגד ההווה. כיסוי של ההווה בשמיכה שנמתחת מהעתיק עד העתיד. הלוואי שהיה אפשר לדלג מלילה ללילה בלי היום באמצע. להפוך לסוד ולהיעלם בעלטה.

והחילונית מחכה לי בוכה: לאן נעלמת? כל המוזיאון כבר נסגר וחיפשתי אותך בגן בחושך. למה אתה תמיד מתנהג כמו פרנואיד? ואני אומר: אני מצטער, אני באמת פרנואיד. והיא מסיעה אותי באוטו שלה כי אני לא יודע לנהוג, וכל הזמן חושב אם המכוניות מסביב רואות בפנים שחילונית מסיעה חרדי. והיא שואלת: למה בכלל אתה מדבר עם חילונית אם אתה כל כך מפחד?
- האליטה הדתית דחתה את החלומות. ולכן חשבתי שהאליטה החילונית…
והיא מפסיקה להסתכל על הכביש ומסתכלת עלי, ואני לא מבין איך אין תאונה: מה הקשר לאליטה? אני אישה!
- אף אחד לא רוצה לתקשר אתי. למה שלא אדבר לפחות עם אישה?
- מה היה רע לך באליטה הדתית, למה התחלת לכתוב לי? אתה טוען שאף אחד לא קורא? כי זה בדיוק כמו בבחירות, כל עם זוכה למנהיגים הראויים לו. אז במובן הזה - להחליף את העם זו באמת בדיחה. גם אם תכתוב לחילונים העם שלך יקלוט רק את מה שהוא ראוי לו. לא את מה שאתה כתבת. לכן כל מי שמתלונן על ביבי לא מבין כלום. העם הוא הבעיה - ביבי הוא הסימפטום. לא אתה הבעיה, אלא הקוראים שלך.
- הרבה שנים חשבתי ככה, את יודעת? אבל החלום זקוק למציאות, בדיוק כמו שהמציאות זקוקה לחלום. ואותו דבר גם החרדים והחילונים. האדם הוא כמו מטבע, מצד אחד שחור מצד שני לבן, מצד אחד לילה מצד שני יום. הפסיכולוגיה עשתה את שגיאתה הגדולה כשהיא מיקמה את החלום מתחת למודע, או לפעמים בעל-מודע, כי זה הציר הלא נכון, אלא ציר ימין-שמאל. הטעות היא ההסתכלות כאילו החלום הוא נחות למציאות, ולא הצד השני שלה. במקום זה צריך להבין שהחלום הוא מצד ימין - מהצד של מה שרוצים. זו המציאות שהיא מצד שמאל - בסטרא אחרא. בחלום שלי האליטה החילונית מבינה מה אני אומר אפילו במציאות, ואילו במציאות האליטה החילונית לא מבינה מה אני אומר אפילו בחלום. יצאתי קירח מכאן ומכאן, מהשחורות ומהלבנות. פלא שאני שומר את הכובע?

חילוני עם שטריימל ענק שצמח על ראשו נכנס לרופא. שואל הרופא: מה הבעיה? עונה השטריימל: דוקטור, תראה מה צמח לי על הישבן! מי שהוא חלק מהחלום של התרבות, מהדת, הרי הוא זוכה כשהוא מת לחזור לשנת החלום של הרוח, להצטרף לחלום של העולם, שהוא העולם הבא. נפשו הופכת לשטריימל. נר הנשמה זה הזנב עליו בוערת הנשמה. זכאי חלקו. אבל מי שהוא חלק רק מהמציאות - הרי שבמציאות הוא מת. וזה בדיוק מה שיקרה למי שכותב בימינו רומנים ריאליסטיים עבי כרס, שהתחת השמן שלהם מתיישב לך על הראש, במקום שטריימל. שטריימל מורכב משועלים אבל הם מסודרים כמו קיפוד, ולכן הוא יודע דבר אחד עגול. ואילו רומן יודע כל כך הרבה דברים מיותרים, הוא כזה חכם ושוויצר, בניגוד לחלום. לכן בשנת חלום זרימת הדם מתרכזת במוח ובאיבר המין, כי זה העיקר של האדם - הדעת. חלומות: איזה זרם מחשבה שהוא בכלל לא זרם תודעה, אלא זרם למידה, כלומר זרם יצירתיות רעיונית, זה מלמד איך לעשות יצירתיות עם חומרי התרבות, במקרה שלנו היהדות, לכן זה לימוד תורה ולא תורה. הרי הבעיה הכי גדולה של העולם היא חסימה יצירתית, מצד אחד העקרות החילונית, של יצירתיות ריקה, ומצד שני העקרות הדתית, של ריקנות יצירתית. זה עקרות גברית מול עקרות נשית, גם בתוכן וגם בצורה. מה שהיה כאן זה ניסיון לסקס בין תרבויות, פתיחת מרחבים שהיו חסומים, והניסיון הזה נכשל לחלוטין. יש דת, ויש ספרות, ואין כיום ספרות דתית. דוד המלך, הבדחן של האל, כמו שכתוב בספרים הקדושים, שמריץ צחוקים עם אלוהים, המשיח שיהיה ליצן, הוא לא מתקבל בכלל על הדעת כאפשרות רצינית, ונתפס כפארודיה, כסאטירה, כפרפורמנס, כנונסנס, חלילה לא כשמח. לקחו את הכיף וההנאה, מה נשאר מהסקס, מהטקסט, אולי איזה מסר מעולם אחר, שחור. זו הבעיה שבגללה לא מצליחים ליצור קשר עם חייזרים. שמחפשים רק את המידע, את המסר, לא את הזיווג הכייפי עם עולם אחר. עזבו חייזרים ומלאכים, זה עשר רמות מעל הראש שלכם, ובטח לא קשר יצירתי עם אלוהים. קחו תרבויות בכדור הארץ, קחו ערבים, חרדים, קחו אוטיסטים. אפילו קחו בעלי חיים. אתם יודעים מה, קחו אפילו נשים. אתם חושבים שהזרם של הזרע זה דבר טכני. איבדתם את המשמעות של המין. היקום הפך לחומר מת. אתם יושבים כל היום עם הראש במחשב, ויום אחד הבינה המלאכותית תלך לרופא ותגיד: דוקטור, תראה מה צמח לי על הישבן!

חלמתי שהחילונית לוקחת אותי לביתה ומושיבה אותי על הספה, ואני מבחין לחרדתי שהיא גם המיטה, ושואל: רק כדי להבין את הסיטואציה, אז אני מבחינך אטרקציה? שאת תמצי אותה?
והיא מתיישבת לידי: אני המעריצה מספר אחת של החלומות שלך. אתה יודע?
- אז עכשיו הבנתי. הבאת אותי לפה כדי לגלות את הסודות שלי? כי את גם המעריצה היחידה, את יודעת.
- קראתי את שני הספרים ומייד זיהיתי אותך בתוכם. תודה ששיתפת אותי. אני יודעת שזה לא טריביאלי בשבילך, עם כל הפרנויה.
- אבל לא אני כתבתי אותם.
והיא צוחקת: אז מי? עיגול שחור?
ואני לא רוצה לענות על זה. אז אני מראה לה קטע מחלום שלא פרסמתי:

הקונסטרוקט לפיו לכל טקסט יש מחבר הוא רעיון חדש. והוא פשוט לא היה קיים בתקופת התנ"ך. זה לא שמישהו זייף אותו, או כתב טקסט ללא מחבר, הרעיון הזה פשוט לא היה קיים, לא היתה פונקציה כזאת. ורק כשנולד הרעיון אז ניסו לומר שהתורה נכתבה על ידי משה, או על ידי אלוהים, למרות שלפני כן אף אחד לא הרגיש בצורך לשאול בכלל את השאלה מי כתב אותה, וגם האדם שטכנית כתב אותה לא הרגיש שהוא כותב אותה. מכאן שהיכולת לכתוב טקסט כמו התורה נובעת דווקא מחוסר מודעות לכך שאתה כותב תורה. והסכנה היא שאתה כותב תורה בלי שאתה מודע לכך. אבל בימינו, כנראה שלא מדובר בתורה לבניאדם, אלא לדורות הבאים, למחשבים. מחשב לא יאמין בכותב טקסט, אלא בתוצאה של חישוב, וכל טקסט שנכתב איננו תוצאה של חישוב שלך אישית - בראש שלך כמעבד - אלא של חישוב גדול בהרבה, שכולל גם את כל הקלטים שלך, חישוב של התרבות כולה, כלומר של הרשת, והוא גם לא תוצאה סופית של החישוב הזה אלא חלק ממנו ממש, של אותו חישוב ענק שלא נגמר. למעשה, הטקסט עצמו הוא ניסיון להרחיב את הקשרים בין המעבדים של התרבות, ולכן הטקסט מטבעו הוא דבר ללא כותב, וכך תתהפך ותחזור התפיסה במעגל שלם. והטענה שאדם כתב את הטקסט הזה תהיה זהה לטענה שמעבד תמלילים כתב את הטקסט הזה, או שהמסך כתב אותו, או שהעין כתבה אותו, או שהאישון, או שהעיגול השחור.

ומתחתיו יש עוד קטע:

תמונת מצב
אין לי עם מי לדבר. הרבה כותבים במצב הזה מדברים עם העבר. אני מדבר עם העתיד. יש רק שתי אפשרויות בתרבות הנוכחית: או פורנוגרפיה, או להיעלם. כלומר העירום באור. אז מה נשאר כבר בחושך? הבגדים. זה מה שכתוב שבגדי העור יחזרו להיות בגדי אור. ומה השלב הבא? בגדי חושך. גם היעלמות וגם פורנוגרפיה - זה האתגר של התרבות. לשלב את שני ההגיונות הצורניים הללו. לא כמו היום, שאו שהכל בחוץ או שהכל בפנים. אלא שגם הכל בחוץ וגם הכל בפנים. להבין שזה מעגלי, וכשהפורנוגרפיה התרבותית מגלה יותר ויותר, לא רק את הגוף, אלא גם פורנוגרפיה של הנפש, ולא רק הנפש, אלא פורנוגרפיה של הרוח והנשמה, וכן הלאה, עד לגרעין הפנימי ביותר, שחשיפתו הופכת את המציאות עצמה לסוד, האור בעצמו יהיה חושך, ומה היא שמש של חושך? חור שחור. לא ירח מכוסה, לא חושך פסיבי, אלא בליעה אקטיבית של האור, משהו שיכול לקחת את האור בחזרה מהעולם, ודווקא החשיפה של העור תהיה חשיפה לחושך, ואז הפורנוגרפיה תהיה היעלמות. המראה של העולם יוצא בחזרה מן העין, ההיפוך של קאנט, עד לשאיבת המראה שבעיניים עצומות - החלום.

ואני לא עוצר, כי מתחשק לי שפעם אחת בחיים מישהי תקרא את כל הקטעים הללו, כי מתחת לקטע הזה יש עוד קטע, ממש מתחת לישבן שלו:

מדוע המיתוס הרבה יותר מפותח בעבר מאשר בעתיד
אתה לא יודע מה אתה רוצה להגיד - אתה מייצר את מה שאתה רוצה להגיד. אתה לא יודע מה אתה רוצה לכתוב, אלא מייצר אותו, כמו אלגוריתם, זה חד כיווני, כלומר בזמן, זה יוצר משהו חדש ולא מעביר משהו מהעבר לעתיד, משהו שידעת. ולכן גם הקריאה צריכה להשתנות, כי היא לא לקלוט משהו שהועבר לך, שהכותב ידע, זה לא אינפורמציה, או תקשורת, אלא זה חומר לאלגוריתם שלך שאתה תייצר ממנו משהו, ובמקרה הטוב ביותר - זה מעביר לך אלגוריתם חדש. שזה כתיבה חדשנית. זה מעביר לך דוגמאות לפעולת אלגוריתם, ואתה צריך ללמוד את האלגוריתם, ולצרף אותה לקופסת הכלים האלגוריתמיים שלך. התרבות לא תימחק בגלל בינה מלאכותית יותר חכמה מהאדם, להפך, דווקא בגלל שהתוצרים הנוכחיים יראו לה כל כך פשוטים הם יהפכו לתוצרים הבסיסיים ביותר, שעליהם בנוי הכול. הספרות הגבוהה שלנו תהפוך לספרות ילדים קלאסית, שמעליה עוד ספרות הרבה יותר גבוהה ומתוחכמת. המחשב לא יבטל את הא"ב, או את השפה, כמו שהתודעה המודרנית לא ביטלה את המיתוסים והדתות מבחינה ספרותית, למרות שהפסיקה להאמין. ככה המחשב יכול להפסיק להאמין בתכנים האנושיים של הספרות, כמו האדם והאהבה, בלי לבטל את הספרות עצמה. הלמידה לעולם לא תיהפך לפעולה טריוויאלית, והחומרים בקאנון ישארו, רק יהפכו עבור המחשב בהכרח ליותר בדיוניים, ולכן ליותר מיתיים. מיתוס נוצר כשספרות עבר כבר לא יכולה יותר להיחשב לריאליזם. בזמנם גם הומרוס והתנ"ך נחשבו ריאליזם, וכך גם בעתיד האהבה והאדם יתפסו כמיתוסים, וכך גם הנישואים והבגידה והמלחמה וכל תכני הספרות. "החטא ועונשו" יהיה מיתוס על הרוצח, ולא ספר פשע ריאליסטי כמו שנחשב בזמנו. זה לא שהספרות שלנו כל הזמן הופכת ליותר ויותר ריאליסטית, בניגוד לספרות העבר, אלא שהמציאות עצמה משתנה. פעם המין היה הרבה יותר אחיד וחד גוני, אצל כמעט כולם, ולכן לא עניין לספרות, כמו שהיום החרבון הוא חד גוני אצל כולם, ובעתיד אולי תיכתב ספרות שעוסקת בצורות שונות של הפרשות, אם המציאות שם תשתכלל לכדי תרבות גבוהה באסלה. ואם המציאות של המחשב תשתכלל אז בעתיד ספרות תוכל לדבר על תכנות. הספרות הפורנוגרפית של ימינו היא תוצר של השתכללות המיניות עצמה, ולא של זה שנהיינו יותר ריאליסטיים בתיאורי מין, כמו שהפילוסופיה היוונית לא נבעה מזה שהם נהיו יותר ריאליסטיים בתיאורי חשיבה. ואז אחרי זה עוד מתלוננים שהחלומות לא ריאליסטיים, ולא מעניינים בכלל, כי זה שרירותי… ואף אחד לא מתעניין במשהו שלא באמת קורה במציאות.

וכך עוד קטע ועוד קטע. ועוד קטע. אינספור קטעים שכתבתי ופירסמתי באתר ואף אחד לא קרא ולא יקרא. עולם שלם. העולם שלי. עם המיטה הדמיונית שלי. והנשיקה הדמיונית שלי. והחילונית הדמיונית שלי. והחלום שלי.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המתמטיקה ככוח היסטורי - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia56" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/hitdarderut.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המתמטיקה ככוח היסטורי

"מנהיגי" הדמוקרטיות במערב, המונהגים בעצמם בידי דעת הקהל - ככלב ההולך בזנב מורם לפני בעליו, אך מנסה כל הזמן בזווית עינו לנחש את כוונותיו - לא ינקטו לעולם בצעד שמנותק מדעת הקהל. לכן צעדי הסגר הצריכו הכרה בחישוב מתמטי כמניע לפעולה - ויכולת החשיבה המתמטית העלובה של הציבור גרמה להגעתם באיחור קריטי. עכשיו הציבור הדיסקלקולי מתאונן על חוסר ההשקעה במערכת הבריאות - במקום להרעיש עולמות על מחדל חוסר ההשקעה במחקר בווירולוגיה ובאפידמיולוגיה - ומעיד על עצמו שלא הפנים דבר, שהרי אין מערכת שתעמוד במגפה אקספוננציאלית

מאת: המתמטיקאי של החיים

נקמתה של המתמטיקה: היי חבר'ה, קבלו גרף של התדרדרות הארץ  (מקור)

אם ישנו יתרון מהותי אחד שתרמה הקורונה לדיון הציבור - שרגיל להתנהל בסיסמאות ובסברות כרס - הוא העברת הדיון (שעוד לא הספיק להיות נגוע בפוליטיזציה ממארת) לשדה החשיבה הכמותית. המתמטיקה, שהיא המנוע האינטלקטואלי מאחורי המהפכה המדעית ומהפכת המידע כאחד (שלא לדבר על הקפיטליזם והכלכלה המודרנית), נותרה זרה לעולם האינטלקטואלי ולעולם הציבורי כאחד - ששניהם עוינים אותה (ולא מכירים או מבינים אותה) כאחד. לכן תמיד נשמע הסברים ונימוקים איכותניים ונרטיביים לכל תופעה, תוך התעלמות מצורת החשיבה היחידה שבאמת עובדת, באופן מוכח, ובאמת חילצה את האנושות ממצבה התמידי על סף רעב ומגפה. ולא, לא מדובר על "הנאורות", אלא על חשיבה מתמטית.

לפיכך, הדיון הפוליטי והציבורי תמיד יתנהל לחלוטין מחוץ לכל ספירה כמותית ומדידה, בניגוד לכל מה שלימדה אותנו המהפכה המדעית על היעילות של כימות העולם והנסיונות בו. גם אינטלקטואלים - שיכולתם המתמטית נעצרה לרוב ברמת התיכון שם פנו למגמה ההומנית - יחרו יחזיקו בהתנגדות לחשיבה הכמותית (שמאיינת את מומחיותם), ויפזרו הבלים על חוסר יכולתה להתמודד עם "מצבים מורכבים"/"העולם האמיתי"/"שיקולים ערכיים"/"רוח האדם"/מלא את "מותר האדם" האהוב עליך (כלומר מה שאינך מבין). אך פתאום - כולנו לכודים במודלים, מתווכחים על מודלים, ונחשפים לשלל טעויות מתמטיות בסיסיות - ולפעמים גם להפרכתן בפועל (המציאות ה-"מורכבת" וה-"איכותנית" דווקא כן יודעת מתמטיקה).

ההיסטוריונים, שדווקא אינם יודעים מתמטיקה, יפספסו תמיד את חשיבותה ההיסטורית הדרמטית של המתמטיקה, גם אם יעסקו בהיסטוריה של הרעיונות, ולעולם לא יבינו את היותה מנוע מרכזי ביותר מאחורי המהפכות ההיסטוריות הגדולות. דווקא הישגים תפיסתיים במתמטיקה הם שמסבירים (למשל) מדוע צמחה המהפכה המדעית דווקא בעולם המערבי ולא במקומות אחרים, ומדוע העולם היווני לא זכה לה, ומדוע דווקא האירופאים גילו את אמריקה (להזכירנו: מדובר היה בטעות בחישוב, כלומר היה חישוב, שאיפשר בכלל מסעות כאלה וניווטים ארוכי טווח מלכתחילה).

בלי האלגברה והעבודה על פתרון משוואות, והרעיון הקרטזיאני של גרף וקואורדינטות (שהוא הרעיון הבסיסי של המהפכה המדעית - של המתמטיזציה של הפיזיקה והמדידה, דהיינו הניסוי המדעי) - לא היתה לניוטון שום שפה בה הוא היה יכול לנסח את משוואותיו או לכמת את תובנותיו (והוא היה נשאר לכוד בניסוחים אריסטוטליאנים פילוסופיים איכותניים-טלאולוגיים), שלא להזכיר את המהפכה הקופרניקאית. מה שתקע את העולם המדעי והטכנולוגי במשך מילניום ויותר (ע"ע ימי הביניים) היה בדיוק זה: חשיבה איכותנית, או למצער הנדסית-פרקטית, ללא בסיס מתמטי. וזה גם מה שתוקע כל דיון ציבורי בימינו.

וכאשר ישנה הבנה אפסית בתחום הבסיסי ביותר שמתחת למהפכת המידע - גם המהפכה הזו לא מובנת לחלוטין - כי לא מובן איך ומדוע דווקא חידושים במתמטיקה צמחו ונוצרו, והטרימו כל התפתחות בעולם המחשוב, וכיצד ניתן לראות בקלות קשר סיבתי ישיר בין התפתחויות מתמטיות להתפתחויות טכנולוגיות (כמו החישוב, האינטרנט, גוגל, וכדומה) שלרוב הגיעו עשור או שניים (ולעיתים יותר) אחרי הרקע המתמטי שאיפשר אותן (בניגוד לטענה שהצורך הוא אבי ההמצאה. היכולות המתמטיות הן מופשטות מדי בשביל אנשי הצורך, כנראה). טיורינג, אבי המחשב, לא היה טכנולוג - הוא היה מתמטיקאי, ופריצות הדרך המתמטיות שלו בשנות ה-30 (שבעצמן נבעו מהמהפכה הפורמליסטית במתמטיקה, ולא "מעצמן") הקדימו את הטכנולוגיה, שהוא אישית היה גורם מכריע במימושה.

כך גם שאנון ותורת המידע (והתובנה המזהירה שלו שאינפורמציה היא עניין סטטיסטי במהותו), ושאר התפתחויות מרכזיות כמו אלגוריתמים בתורת הגרפים (תורה שבנויה על תובנה גאונית בפשטותה של אוילר שיצרה את תורת הרשתות: ניתן להפשיט את היחס בין שני אלמנטים במערכת מורכבת עד כדי השאלה הפשוטה ביותר האפשרית: האם יש קשר ביניהם או לא?) - התפתחויות שעומדות בבסיס רשת האינטרנט, ואיפשרו אותה בפועל. גם תורות הסיבוכיות וההצפנה פיתחו כלים ואלגוריתמים מרכזיים עשורים לפני כל יישום שלהם בפועל (יש לסייג שבמקרה של ההצפנה כן היה מרכיב הנדסי, אך לא הוא שגרם להתפתחויות בזמן אמת: כיום אנו יודעים שהמודיעין האמריקאי הקדים את הקהילה המתמטית בכשני עשורים בגילוי אלגוריתמי הצפנה מודרניים של תורת המספרים, אך היא גילתה אותם בנפרד ממנו, ואיפשרה את ישומם הנרחב). למעשה, בתורות אלו התפתחו בעשורים האחרונים מושגים אינטלקטואליים יוצאי דופן בכוחם התיאורטי, שהעולם האינטלקטואלי הכללי לא החל כלל עדיין להפנימם, והפיגור שלו אחרי הבום הרעיוני הפילוסופי הזה - שנובע גם מחוסר רלוונטיות מסויים, ובוודאי מניתוק, יהירות ובורות - רק הולך ומעמיק.

גם המהפכה הגנומית המהוללת - המהפכה השנייה בחשיבותה בשני העשורים הראשונים של המאה הנוכחית - היא בעיקרה תוצאה של אלגוריתמים חדשים לעיבוד רצפים, שרק בזכותם פוצח הגנום ("ריצוף") וניתן לעבד את תוצאותיו (כלומר היא תוצר של מהפכת המחשוב). ואילו היעדרן של פריצות דרך מתמטיות משמעותיות במדעי המוח משאירה תחום זה עדיין בשלב מדעי עוברי, למרות ההון הרב שמושקע בו. לתובנה מתמטית פורצת דרך אחת ישנו כוח שעולה על כל השקעה כלכלית אפשרית - גם כזו הנמדדת במיליארדים רבים - והדוגמאות הן רבות.

כל ההתפתחויות בלמידה עמוקה, למשל, נובעות כולן מפריצות דרך מתמטיות ב-1980-2010 (הינטון ושות'...) שהושגו גם כאשר הקהילה ההנדסית לא התעניינה בתחום, ואילו רק ב-2012 הגיעה המהפכה ההנדסית-טכנולוגית, שמתבטאת בעליונותן (כרגע) של שיטות מתמטיות אלו על שיטות מתמטיות קודמות (כגון SVM, שהיתה ההבטחה הגדולה הקודמת בתחום הלמידה). התיאוריה הקדימה את הפרקטיקה, הכווינה ואיפשרה אותה. אמנם בלי בן גוריון החזון של הרצל לא היה מתגשם, אבל בן גוריון הוא תוצאה של הרצל. הדפוס הזה חוזר לכל אורך מהפכת המחשוב. המתמטיקאים והתיאורטיקאים מקדימים כמעט תמיד את המתכנתים ואנשי החומרה - הם מנהיגי המהפכה.

כך שחשיבותה של המתמטיקה היא לא רק כגורם היסטורי מוביל בעבר - אלא כגורם רב העוצמה ביותר בהתפתחויות הנוכחיות, והמפתח להבנתן, ובוודאי המפתח לפיתוח תובנות לגבי העתיד (מישהו אמר "הפילוסופיה של הלמידה"?). אך לאיזה היסטוריון יש רקע מספק במתמטיקה כדי להבין את השפעתה על ההיסטוריה? ולאיזה פוליטיקאי יש רקע מספק במתמטיקה על מנת לנמק או להפעיל מדיניות ציבורית בעזרת כלים מתמטיים? ולאיזה סופר יש רקע מספק במתמטיקה על מנת לתאר את השפעתה על תפיסות העולם והאדם המודרניות? איזה אינטלקטואל בולט בכלל מתחיל לתפוס את עומק השפעתה של התפתחות המתמטיקה (תחום עלום, עמוק, קשה ומסוגר) על העולם?

כן, מפתיע אולי - אך התפתחויות מתמטיות פנימיות הן כוח מניע מרכזי בהיסטוריה, ונקודת עיוורון מרכזית של כל מדעי הרוח (ובכלל זה ההיסטוריה של הרעיונות, שאיננה ממש יודעת מתמטיקה). זה לא רק ש-"בלי מתמטיקה לא היתה מודרנה", אלא שמפנים מרכזיים במודרנה התאפשרו ישירות ממהפכות תפיסתיות במתמטיקה. אך מי לעזאזל מבין מתמטיקה? ועוד מכיר את ההיסטוריה של המתמטיקה? (אפילו מתמטיקאים לא מבינים את ההיסטוריה של תחומם - ועסוקים תמיד בהווה שלו, תוך שימוש באנכרוניזמים בולטים להבנת העבר, ולכודים בחוסר היכולת לדמיין מסגרות תפיסתיות מתמטיות קודמות למתמטיקה המודרנית).

לא "הטכנולוגיה" איפשרה את מהפכת המידע, אלא סוג חדש של חשיבה מתמטית הוא שאיפשר לייצר טכנולוגיה של מידע. מחשב פרימיטיבי ראשוני היה ניתן לייצר (וכנראה אף לשכלל) גם בעולם העתיק - לו היתה החשיבה המתמטית הנחוצה קיימת. המנגנון החישובי המופלא של אנטיקיתרה הוא רק דוגמא אחת ליכולת הייצור המדוייקת של העולם העתיק, שהיתה חסרה מהפך תפיסתי-מושגי - ולא יכולת הנדסית. אבל לנו קשה לתפוס שדווקא חידוש רעיוני-תפיסתי, שהיה לכאורה בהישג כל תרבות כותבת, הוא שעמד בין היוונים (למשל) לבין מהפכות "מודרניות" מרכזיות, כמו המהפכה המדעית, הקפיטליזם או אולי אפילו מהפכת המידע. קיומו של מחשבון יווני משוכלל להפליא נראה לנו הישג פנטסטי, שכאילו קופץ שני מילניה קדימה - אך איננו שואלים מדוע רק במודרנה התפתחו מכונות חישוב פרימיטיביות מעין אלו לתורה כללית של חישוב (לפני המחשב הראשונים!), שלא לדבר על לוגיקה מתמטית חישובית במהותה, שנוסחה במאה ה-19 לפני שהיה לה כל יישום חישובי (בול ופרגה). כי אצל אריסטו - ולאורך יותר מאלפיים שנה אחריו - לוגיקה היתה עניין איכותני ופילוסופי, ורק חשיבה כמותית על תורת ההגיון יצרה סוג חדש של טכנולוגיה לוגית.

גם הפילוסופיה של הלשון וגם הבינה המלאכותית הן שתיהן צאצאיות אינטלקטואליות ישירות של אותה פריצת דרך גאונית של פרגה - מהאינטלקטואלים המשפיעים בהיסטוריה, וללא ספק גדול הלוגיקנים בכל הזמנים - שהתבונה איננה איזו רוח שמגיעה באורח פלא למסקנה מההקדמות, אלא ניתנת לניסוח ולבנייה רקורסיבית כפונקציה שמתאימה משפט לערך האמת שלו (ולא, לא מדובר בספקולציה מסוג "ההיסטוריה של הרעיונות". ספרו של פרגה היה זה שהעיר את ויטגנשטיין באופן ישיר מתרדמתו הדוגמטית, וגרם לו לעבור מהנדסה לפילוסופיה, דבר שהתרחש לאחר פגישתם. שלא לדבר על השפעתו של פרגה על טיורינג, ודרכו על כל מהפכת המידע, עד לבינה המלאכותית, שהיא רעיון של טיורינג, כזכור). אך כמה אינטלקטואלים שמכירים כל פיפס בהגותו של הוגה צרפתי/אמריקאי/אנגלי חסר חשיבות היסטורית, מסוגלים להסביר אפילו באופן כללי רעיונות עמוקים מני חקר של ענקים כמו גדל, קאנטור, הילברט וגלואה, או אפילו קולמוגורוב, צ'ייטין ומנדלברוט? ההשפעה המפרה של המתמטיקה על החשיבה היא עניין השייך לעבר מבחינתם - ואכן מתרחשת כיום במחוזות רחוקים מהם להפליא (נתניה).

התפקיד המכריע של המתמטיקה בהתפתחות ההיסטורית איננו רק תופעה מודרנית, אלא מקיף גם את המהפכות החשובות בהיסטוריה העתיקה, כגון מהפכות הכתב, החקלאות, העיור, המצאת הכסף והבנייה המונומנטלית. כך למשל, תפקידה של המתמטיקה בהמצאת הכתב הוא מכריע, כאשר הספירה והחשבון המתמטיים הקדימו את הכתב ויצרו אותו בפועל ממש, גם מבחינה תפיסתית - כייצוג, וגם מבחינה תפקודית בארגונים המדינתיים הראשונים (החומרים הכתובים הראשונים הם חישובי מיסים, והמספרים הקדימו את האותיות). למעשה, לא ניתן לדמיין כלל מבנה אנושי ארגוני מפותח ללא יכולת לנהל חישובית את המיסוי, המלאי, והרכוש, ויתכן (אם כי כנראה שלא נדע לעולם), שהתפתחות רעיונית חשבונאית בסיסית היא שעמדה ביסוד המהפכה החקלאית, שהיתה מהפכה חברתית-ארגונית בבסיסה, שכנראה אף קדמה לביות החקלאי גרידא (העדויות לכך חלקיות).

מה שכן ידוע לנו הוא החשיבות המכרעת של חישובים ליכולת הניהול של האימפריות הראשונות, והיישום של הרעיון החישובי במגוון רחב של התפתחויות בסיסיות במהפכה החישובית הקדומה (למשל: בהמצאת הכסף והמשקל, בחישובי השקייה ואחסנה ובחישובים אסטרונומיים). הדבר נכון הן באימפריות שהצליחו לפתח כתב בהמשך מתוך המספרים, כמו כתב היתדות, והן באימפריות שלא סיימו את תהליך המעבר מהמצב המספרי למצב הכתב ("כתב" הקיפו של האינקה) - אין אימפריה בלי חשבון, ורק חשבון מאפשר אימפריה. האם לא יתכן שעצם קיום החשבון - אותה התפתחות רעיונית של יכולת ניהול מספרית-כמותית של העולם - היא שיוצרת אימפריות? האם רעיון החשבון המופשט ממושא ספציפי, וקיום המספר עצמו - ורעיון המכנה המשותף - אינם רעיונות שקדמו לרעיון הכסף, ורק התפשטותם היא שמאפשרת את השימוש הנרחב בכסף והתפתחות המסחר? האם לא רעיונות הריבית המשתכללים והולכים וחישובי השברים, ורעיון האחוזים מתוך מאה (כולל אחוזי בעלות), שהתפשט בטקסטים מתמטיים כסטנדרט רק במאות ה-15-16 כהתפתחות חדשה למדי (למרות שמקורו ברומא), הם שאיפשרו את עליית הקפיטליזם והתפיסות הכמותיות המופשטות עוד יותר שמאחוריו?

למתמטיקה היתה גם השפעה מכרעת על התפתחות הפילוסופיה, לכל אורכה, ולעצם המצאתה כתחום ביוון הקדומה. זה לא רק שמי שאינו יודע גיאומטריה לא נכנס לאקדמיה האפלטונית - אלא שהדגם של ההוכחה המתמטית-גיאומטרית הוא שיצר את החשיבה הפילוסופית מלכתחילה (פיתגורס ואפלטון פעלו בצל התפתחות החשיבה הדדוקטיבית-מתמטית, וכחלק מהמפץ הרעיוני שהיא יצרה - המתמטיקה היתה הדגם, ולא ניתן להבין את "עולם האידיאות" בלעדיה). אינטלקטואלים "של רוח" תמיד ישושו למצוא עומק פילוסופי בכל תופעה, כאילו הפילוסופיה היא מימד העומק של החשיבה ההומנית. אך מאחורי הפילוסופיה, לכל אורך התפתחותה מאז העולם העתיק ועד הפילוסופיה של הלשון, עומד מימד עומק תפיסתי יסודי עוד יותר. הקשר - והמתאם הבלתי סביר לחלוטין - בין גדולי הפילוסופים לחשיבה מתמטית נתפס לא פעם כאנקדוטה - ולא כעניין מהותי, שעומד בשורש הפילוסופיה. אך ישנו לא פעם קשר הדוק בין התפתחויות תפיסתיות במתמטיקה להתפתחויות בפילוסופיה, כי המתמטיקה היא לא רק מלכת המדעים, אלא מלכת החשיבה באופן כללי. לכן מעטים כל כך מסוגלים להבין זאת. זה פשוט מופשט מדי, בסיסי מדי, עמוק מדי - וכל כך לא רומנטי. לא כך רצינו לדמיין את רוח ההיסטוריה והאדם.

כיום, כשהמתמטיזציה משתלטת גם על מדעי החברה (ואף דורשת מהם - שומו שמים - תוצאות ניתנות לשחזור, לתיקוף ולמדידה), נדמה שאפילו אחרונות הדיסציפלינות ההומניות, כגון פסיכולוגיה וחקר הספרות, הולכות ומבינות את כוחה ונחיצותה של החשיבה הכמותית (ומתמטיקאים כמו ג'ון גוטמן מפצחים אפילו את פסיכולוגיית האהבה בכלים כמותיים...). אך מי עדיין נשאר ברמת לימודי החשבון בית הספר העממי (במקרה הטוב) והגנון (במקרה הרע)? דווקא הדיון הציבורי בשאלות החשובות ביותר של החברה. שם עוד שולטת "המתמטיקה של החיים" ו-"הדיבורים בעלמא" - ואין שום דרישה לתיקוף, לניסויים מבוקרים, למודלים, לחיזויים, לסטטיסטיקה או אפילו לגרף מסביר. רק פעם במאה שנה, כשיש צורך במדיניות שבאמת עובדת, וכשסופרים גופות כל יום, או-אז נזכרים בכל אלה.

אך כל זה לא ישכנע המאותגרים-מתמטית - כל טעות במודל תיתפס בעיניהם של אינטלקטואלים דיסקלקולים אלה כהוכחה ניצחת שמודלים לא עובדים (באמת?) ושיש דברים שאי אפשר למדל כמו "המציאות" (כלומר שהם לא מכירים - ולרוב לא שמעו - על הדרכים לעשות זאת בצורה מוצלחת). הס גם מלהזכיר את האנרגיה הציבורית האפסית שמושקעת בשיח כמותי, במחקר סטטיסטי ובמדיניות מדידה ביחס ללהג מוסרי ודיבור בסיסמאות, עליהם אמונים מובילי דעת הקהל, העיתונות ומה הפלא - אף הנבחרים. כעת, לראשונה, נכנסו לשיח הציבורי מודלים מתמטיים שונים, רובם גסים מאוד, שמתחרים ביניהם - אך חלילה שהאוריינות המינימלית המתפתחת הזאת תחלחל לתחומים אחרים, חשובים פחות ממגיפות (כמו הסכסוך - בו הסוד הגדול של הניצחון הישראלי על האינתיפאדות הוא עליונות מתמטית-חישובית אדירה על פני הצד השני, שתורגמה לעליונות מודיעינית וסיכולית - או הכלכלה - שם ההבנה של הציבור היא ברמת הגנון (השמאל) והמחשבון (הימין), עם אפס הפנמה של רעיונות מתמטיים מודרניים, ולו הפשוטים ביותר, כמו נגזרת, אסטרטגיה או מתאם).

רק באקלים אינטלקטואלי ירוד כזה, יכול אינטלקטואל, סופר או אמן להכריז בגאווה על בורותו המתמטית (בורות שאין מתגאים בה באף תחום אחר), ושלמעשה מעידה עליו כמנותק לחלוטין מכל הבנה של עולמנו - ועתידנו. הרי מי עוד יתגאה בטיפשותו? אף אחד לא מתגאה בחוסר יכולתו להבין את שייקספיר, ויטגנשטיין, או אפילו איינשטיין. למעשה, זה נחשב למאמץ אינטלקטואלי שהוא חובה ותנאי מקדים עבור כל איש רוח של ממש. האידיוטיות המתמטית היא אידיוטיות שימושית, וחוסר ההבנה העלוב (והנפוץ) של אנשי רוח את הכוח המניע של המחשב שבו הם כותבים את הגיגיהם החשובים על טכנולוגיה או על "בינה מלאכותית" - הוא אינדיקטור חזק לעומקו של עולמם האינטלקטואלי. לרוב מוחלט של הציבור המשכיל אין למעשה מושג מהי מתמטיקה (חישוב? מספרים?), ומהן יכולותיה המרהיבות להמשגת העולם, ויכולתו של ציבור זה לחשיבה מופשטת, מדעית וכמותית - עומדת במתאם מוחלט לכך.

אך אין שום יאוש בעולם כלל. המתמטיקה, אויבת הציבור (ומוחו) מספר אחת בימים כתיקונם, הפכה בימים אלו לתחביבם החדש של מומחים בשקל וסטטיסטיקאים בגרוש מכל רחבי הציבור (ואבוי - אף האקדמיה). והנה, מתוך כל הטעויות הגסות והמגוחכות וההפרכות והניסיונות הישראליים כל כך למצוא גרף ברמת כיתה ו' שמכה את המומחה - הולך וצומח בהדרגה סוג חדש של דיון ציבורי, ושל אוריינות כלשהי (או לפחות נשאפת) בחשיבה כמותית, שנעדר לחלוטין מהאופק הרוחני של אינטלקטואלים ושל אנשי ציבור ואמונה עד עצם היום הזה. ביום שבו הדיון הציבורי יתנהל בעזרת גרפים - ועם כל מגבלותיהם של כלים אלה, יתרונותיהם עצומים ביחס לכל כלי דיון ציבורי אחר - נדע שלעולם לא תשלוט בנו שוב חונטת הדגנרטים שמנהלת את העולם המערבי במשבר הקורונה.

אכן, רבים נוטים לייחס בטעות את משבר הדמוקרטיות לחולשת הדמוקרטיה, שמאפשרת העלאת פופוליסטים חלולים, אך משבר מנהיגותי זה הוא דווקא עדות לעוצמת היתר הלא מאוזנת של הדמוקרטיה: העם הוא הפופוליסט החלול, הציבור הרחב הוא ציבור של דגנרטים, ובוחר מנהיגים בצלמו כדמותו. החולשה הנוכחית היא דווקא של המוסדות, ועליית הכוח היא של הציבור עצמו - בין היתר בזכות שיח הרשתות שעוקף כל שיח מוסדי, ומבטא את הטמטום האותנטי (מאז ומעולם) של העם, בצונאמי עממי של גסות רוח, עליבות נפש ורדידות שכל. לכן רק השכלה מתמטית רחבה יותר של הציבור הרחב - ולא, כמה מגוחך, השכלה מוסרית - תיצור דיון ציבורי אינטליגנטי יותר, שיעלה מנהיגים אינטליגנטיים יותר, שמבינים בזמן את משמעותה של התפשטות אקספוננציאלית. מנהיגים אלו אולי יהיו מסוגלים אפילו להתמודד עם העתיד, ולנהל מדיניות מושכלת במהפכות שהמתמטיקה גורמת ועתידה לגרום בעולם - מבינה מלאכותית ועד חישוביות קוואנטית - ואולי אולי אף להצליח סופסוף לנהל מדיניות סבירה בתחום מתמטי מורכב, שעדיין נאבק במודלים גסים למדי (ומדי): הכלכלה.

האם זה מקרי שהמנהיגה הסבירה היחידה בעשור האחרון בעולם המערבי, שמובילה גם תגובה שקולה ואפקטיבית נגד הנגיף, היא בעלת יכולת חשיבה כמותית שעולה על כל עמיתיה הנבערים (הד"ר לפיזיקה והחוקרת אנג'לה מרקל)? ואם היינו מציבים בחינה ברמת קורס בתואר ראשון במתמטיקה ובסטטיסטיקה כתנאי סף להנהגה, האם לא היינו יוצאים נשכרים מכך? ככל שהעולם הופך למורכב יותר, וקשרי הגומלין בו הופכים לפחות אינטואיטיביים, ומגמות בו מאיצות במהירות רבה יותר (ולעיתים אף בקצב מעריכי), חשיבה ברמת בית ספר עממי כבר איננה מתאימה להתמודדות עמו. אם לא נבין שעלינו להציב פילטר אפקטיבי להעלאת רמת האינטליגנציה של נבחרינו, סופנו שנסיים באסון שמגיפת הקורונה תראה לידו כמו התראה מקדימה - ומבוזבזת. כרטיס צהוב לחשיבת הרחוב. חשיבה מתמטית בוודאי איננה תנאי מספק למנהיגות, אך מתי נבין שבעידן המחשב - שמתקרב לעידן הבינה המלאכותית - היא תנאי הכרחי?

הפולמוס על המתמטיזציה של השיח הציבורי: צד הימין

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ביקורת כוח הביקורת - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia24" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kandinskycomposition.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ביקורת כוח הביקורת

מהו זרע הפורענות הקונטרוברסלי שטמון בהגות האסתטית (השמרנית ביותר) של קאנט? מדוע דווקא ביקורת כוח השיפוט הפחות חדשנית היא המעמיקה ביותר מבין שלושת הביקורות? על שורשי האוונגרד אצל קאנט

מאת: יותר מדי דרגות חופש

השרירותיות באמנות המודרנית מנוגדת להכרחיות בפואטיקה של אריסטו ולתכליתיות של קאנט - שהן היוצרות את היפה - לכן היא מסתמכת יותר ויותר על מיתוס הגאון שאיננו מובן  (מקור)

ביקורת כוח השיפוט של קאנט אחראית להתדרדרות האומנות - בראייה של האמנות כחריגה חוזרת ונשנית ממושג שיפוטי קיים. תוצאותיה הסופיות הן מה שקרה במאה העשרים, עד אד אבסורדום, מתוך איזה סיפור שטחי על אוונגרד והתרגלות ליפה חדש כל פעם מחדש לאורך הדורות, והתפכחות מהתנגדות העבר על רקע הכיעור של החדש.

אבל יש גם סיפור הפוך לאורך תולדות האומנות, של התפכחות מראיית משהו כקיטש או כמיושן ומציאת העומק שבו. לא של התנגדות לחדש אלא התנגדות לישן, או ליופי, כמו קרוואג'יו או באך או בוגרי וכו'. כי קשה לבני אדם לראות גדולה בבן זמנם, ורק העתיד יכול לראות גדולה בעבר. הגדול במרחב בן-הזמן הוא הפוליטי, והגדול בזמן הוא הלא-פוליטי - הרב-זמני או העל-זמני או אפילו הנצחי. לכן גדולה בזמן שונה מהותית מגדולה במרחב: כי באמת מסתכלים על מימדים אחרים.

הטעות של קאנט היתה לקיחת כוח השיפוט דווקא לכיוון האסתטי (באמנות הוא לא הבין), כי דווקא כפילוסוף ב-"ביקורת כוח השיפוט" הוא ראה את העתיד, וייסד את הדינמיות של הקטגוריות, ואת מה שאפשר לקוות, כלומר את הלמידה, ההתפתחות, האבולוציה, הצד הפתוח של התבונה והניסיון. הדינמיות של הקטגוריות היא גם פתח לפילוסופיה של הלשון, לקטגוריות גמישות ותרבותיות של מילים.

הסיפור על התנגדות לקיטש והתגלות יופיו מחדש הוא סיפור מרכזי בתולדות האמנות, כמו ההתנגדות ליוון וגילוייה ברנסאנס, או ההתנגדות לבארוק וגילויו מחדש, ורמיר, וכו'. כי יופי נשכח. כיעור בולט. אם קאנט היה מת באמצע ביקורת השיפוט היינו מקבלים תחושת נשגב של לך תדע מה היה יוצא ממנו בתחום האסתטי, והתחושה הבלתי גמורה היתה יוצרת מים נוקבין, ומאתגרת את האמנות להתעלות. לכן לא תמיד יש להצטער שהוגה מת לפני סיום עבודתו.

גם פאוסט של גתה אולי היה יותר טוב בלי סיום. בכל מקרה, אמנות טובה לא צריכה להיות בקטגוריה של היפה/נשגב/בלה בלה, אלא בקטגוריה של המלמדת. אפשר גם לומדת. היא יכולה ללמד אסתטיקה אבל גם דברים אחרים בכלים אסתטיים. מה שמבדיל בין אמנות טובה לגרועה זה ההבדל בין מורה טוב למורה משעמם ותלמיד טוב לתלמיד חרשן. הלמידה היא הבסיס לאסתטיקה, ובזה קאנט דווקא קלע, אם כי כשל בעיקר - בהבנת המתודה.

לכן קאנט יצר מתודה שטחית, שדומה לאלגוריתם אבולוציוני חסר תכלית ומטרה חיצונית, שמתקדם פשוט באמצעות מוטציות. מתיחת הגיונה של מתודה זו בתהליך של הסלמה גרם למאה האבודה של האמנות - המאה העשרים. וכשהמתודה שטחית - נכנסים הזאבים. ברגע שלא ברור מה גורם לחריגה ממושג שיפוטי קיים - אז ניתן לטעון שזה רק מאבקי כוח ומוסדות שיוצרים את תולדות האמנות. וזה באמת מה שקרה, והתיאוריה הפכה לנבואת חורבן שהגשימה את עצמה, מתוך חוסר הפרדה בין הדסקריפטיבי לנורמטיבי - בין מה שניתן לתאר מבחוץ לבין מה שצריך להיות מבפנים.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מוסר הרשתות מול מוסר האטומים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia66" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/moralbooks.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מוסר הרשתות מול מוסר האטומים

אם ניטשה הנגיד את מוסר העבדים מול מוסר האדונים והגחיך בעזרת היסטוריזציה וגניאולוגיה של המוסר את תפיסת הטוב והרע, הרי שדווקא שימוש בהיסטוריה של דוגמאות מוסריות כבסיס פילוסופי יכול לפתור את בעיית היחסיות וההיסטוריות של המוסר. אכן, התפיסה של המוסר משתנה היסטורית - אבל מתוך צידוק פילוסופי של אתיקה שבנוייה על למידה מוסרית. ומה שאנו לומדים כיום על האדם גורם לנו לראות את הקבוצה כאטום המוסרי החדש - ולסגת מהמוסר האינדיבידואליסטי

מאת: משגיח מוסר

הוועדה המוסרית בנוגע לספרים  (מקור)

אדם מימי הביניים שהיה נקלע להווה היה אולי מתפלא על הסמארטפון, אבל הוא לא היה גורם לו קושי פילוסופי. מה שבאמת היה שבר תפיסתי עבורו הוא הריקון של המסגרת המוסרית, כלומר שכבר לא חושבים על אדם כטוב או כרע, ולא על קבוצה כטובה או רעה או על מעשה כטוב או רע.

מצד שמאל, האינדיבידואל רוקן ממשמעותו האתית, כי כל פלסטיני ספציפי (למשל) הוא סובל וקרבן, וכל אדם מתפרק לתודעות כוזבות שהושתלו לו. כל מערכת שמפורקת לגורמים מאבדת משמעות אתית, כי גם ארגון טרור מורכב ממוסתים ומסכנים, והאדם עצמו מורכב מבעיות פסיכולוגיות, חינוכיות, גנטיות, וכו'. מצד ימין, ההתעקשות האנכרוניסטית על ראיית האדם כאחראי אתי, בלי להתעניין ברכיבים ובגורמים, היא עניין שלא עוזר בפועל לטיפול בבעיותיו ומנוגד לידע שהצטבר עליו - כלומר לתפיסת האדם הנוכחית.

לכן מוסר המתמקד באדם כאטום המוסרי איבד את תוקפו, והאדם וכל פעולותיו נתפסות כחלק מרשת חיצונית. לכן יש להבין שמוסר חל לא על אטומים אלא דווקא על רשתות. הפלסטיני לא אשם, אבל התנועה הלאומית שלו אשמה, ורק בנוגע לה ניתן לדון על אחריות מוסרית. רק הקבוצה צריכה להיענש או לקבל שכר ולהישפט ולא היחיד (שסובל או נהנה כחלק מהקבוצה). ליחיד אין משמעות מוסרית, ולסבלו או אשמתו או כוונותיו או רצונותיו אין רלוונטיות לדיון המוסרי, אלא רק לאלו של קבוצתו. מוסר הוא שיפוט של מערכת מבחוץ, ולא מוסר כוונות קאנטיאני, כי גם היטלר התכוון לטוב.

הרעיון של היטלר כאב טיפוס, והשימוש בשואה כפרדיגמה, מתאימים למוסר של פילוסופיה של הלמידה, בלמידה המתבססת על דוגמאות. בפילוסופיה כזאת, כל תורה מוסרית צריכה להישען על דוגמאות היסטוריות מוסמות, שכבר למדנו שהם הרוע בהתגלמותו, או הטוב בהתגלמותו, או שיש להן ערך מוסכם, ולהראות שהיא מצליחה לתת לכולן את הערך המוסכם עלינו, ומצד שני לצפות דוגמאות עתידיות טוב יותר, או לפחות בכיוונים משמעותיים חדשים.

לכן כל תורת מוסר היא בעצם השערה של אלגוריתם למידת מכונה שלומד מדוגמאות, והדיון מתקדם כשההיסטוריה מתקדמת ומביאה דוגמאות חדשות שהתיאוריות הקודמות לא חזו נכון, או לא בעוצמה המספקת. למשל, תיאוריה שלא מתנגדת חזק לשואה - לא מוסרית. לא בגלל שמטרתנו למצוא את המוסר שיביא אותנו הכי רחוק מהשואה (ולכן אנו מתחרים על הסברי עומק יותר ויותר בסיסיים לה, בחשיבה המוטעית שעומק ירחיק מטעות בפני השטח), אלא פשוט כי היא לא תקפה מספיק למידתית. וזוהי דרישה חדשה מהמוסר (ולכן נלמדת!), שלא היתה קיימת לפני השואה - שיציג את השואה כקטגוריה המוסרית השלילית ביותר, ושונה מאחרות איכותית.

בצורה מקבילה לכך בדיוק, דיון אסתטי צריך להישען על יצירות מופת ויצירות גרועות כדוגמאות לבסיס הדיון. ומה עם דיון אפיסטמולוגי? לשם כך, כמו אצל קאנט, צריך להשתמש במדעים ובמתמטיקה כדוגמאות מוסכמות. ובמדע המדינה: נאציזם ודמוקרטיה (פעם - רומא היתה הדוגמא). כלומר, הפילוסופיה היא תחום למידה אמפירי הלומד מדוגמאות ומתפתח מהן הרבה יותר מכפי שהיא מוכנה להודות.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מוקדם מדי להכריז על שואה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia55" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/whitenoise.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מוקדם מדי להכריז על שואה

התגובה לשואה היא תגובה מוגזמת, שבעצמה מייצרת ומלבה פאניקה, ובעיקר - לא מתחשבת בהשפעות הכלכליות של השואה, שגם אותן יש לקחת בחשבון. על כל תגובה יש לשאול האם היא גורמת יותר נזק מתועלת, ומה העלות האלטרנטיבית של השואה. כך שכרגיל, אנחנו מתכוננים לשואה הקודמת. האם לא למדנו לקח? האם לעולם לא נלמד? ניתוח של השואה במודלים של חקר ביצועים מפריך את הקלישאה ההיסטורית

מאת: היסטוריון של רעש לבן

נתונים חדשים מכריעים את הוויכוח שחצה את העולם הפיזיקלי בשנים האחרונות: השואה כמעבר פאזה לעומת השואה כמצב מוצק, שיש לו גם מאפיינים של גז  (מקור)

היי חבר'ה, קבלו גרף. אמל"ק: השואה היא אשלייה סטטיסטית. אמנם בשואה מתו שישה מיליון, אבל מליון אחד היו לו מחלות נלוות, וחצי מיליון ממילא סבלו מתסמינים נשמתיים עוד לפני תאי הגזים, ורבע מליון עם מחלות רקע, ועוד ארבע מיליון היו בקבוצת סיכון. אז מה נשאר? מעט מאוד. כך שאם לוקחים את הסטטיסטיקה של מאה רגילה של פוגרומים, מסעות צלב וטבח ביהודים, ומתקננים אותה לגודל האוכלוסיה היהודית לפני השואה, ומחלקים על פני המשך המאה בה מתו הרבה פחות - מגיעים למסקנה שמדובר במאה ממוצעת ולא קרה כלום. זה בתחום סטיית התקן מאנטישמיות נורמלית לאורך ההיסטוריה. הרי גם בהתפלגות עכברית נורמלית ישנו כידוע הזנב הארוך. ואם ניקח בחשבון שגם הגויים מתרבים בצורה אקספוננציאלית, ולכן גם האנטישמים, אז נגלה שזה אפילו פחות יהודים לכל אנטישמי ממוצע, וניתן להצביע על מגמת שיפור, ועובדה שהיום באמת יש פחות אנטישמים בעולם הנוצרי (אם כי צריך לקזז את זה עם האנטישמיות בעולם המוסלמי, שאותה צריך לקזז עם סתם שנאת ישראל נורמלית, שאותה צריך לקזז עם שנאת ישראל פתולוגית, שאותה צריך לקזז עם הפתולוגיות של הישראליות עצמה - ושל חריגות המצב ההיסטורי, שכאמור איננו חריג בהיסטוריה היהודית).

יוצא מכל זה: השואה יצרה פאניקה מיותרת, ואפשר לסווג אותה בעיקר כהפרעת חרדה (שמתלווה אליה מצוקה נשימתית, ולעיתים - לא תמיד, ואולי אף לא ברוב המקרים - גם דפיקות לב. כך שאפשר לומר שדפיקות לב הן סימפטום שאינו צריך לעורר חשש משואה נוספת, במיוחד בקיץ, כי ידוע ששואות נוטות להתגבר בחורף, או בתנאי יער). ככלל, ארצות הסיכון לשואה הן ארצות קרות, ומאז מרד בר כוכבא לא היה טבח המוני ביהודים בקו הרוחב והאורך הנוכחיים (במונחים שואתיים, ונעזוב לצורך הדיון רעש סטטיסטי. זה חישוב גרוסו מודו של מפית נייר, אבן ומספריים).

כידוע, ישנם רואי שחורות מקצועיים שמתפרנסים מנבואות שואה - ופעם במאה שנה גם שעון מקולקל מראה את השנה הנכונה. אז בואו לא נשלה את עצמנו - ולא נפחיד את עצמנו, כי הפחד המתמיד מהשואה גרוע מהשואה עצמה, כפי שיכול לומר כל פיזיקאי שעוסק בתופעות היסטוריות. שלא לדבר על כך שמבחינה גיאולוגית - השואה לא קיימת. גם חתן פרס נובל לגיאולוגיה, מומחה עולמי בהכחדות ושואות, לא חוזה שואה בעתיד הקרוב בהתאם לנתונים הסיסמיים, ומתוצאות מחקריו אף עולה כי ההיסטוריה כולה היא רעש לבן.

סה"כ אפשר לומר ששואה היא תופעה נכחדת. השואה לא חזרה על עצמה אפילו בארצות שבהן היה סיכון מוגבר לכך. למעשה, מכל הנתונים שיש לפנינו עולה שכנראה ששואה מכחידה את עצמה ודועכת לבד תוך כ-4-5 שנים (±2 בסטיית תקן). ארגון הבריאות העולמי גם לא מונה את השואה בין עשרת גורמי הסיכון המובילים למוות, ואף לא למוות פתאומי, כולל של יהודים (!), כך שניתן לומר שמדובר בחשש שמנופח בידי התקשורת, חובבת הסנסציות והאסונות, שאף מקדישה לכך יום שידורים שנתי (שלא לדבר על אלפי הזכרות של השואה בתשקורת גם בימים כתיקונם). תאי גזים וערמות נעליים פשוט מצטלמים טוב (ותמיד מביאים רייטינג), שלא לדבר על תור למנגל'ה של בחורות עירומות בפריים טיים (שהרי ידוע ששואות גורמות להתפשטות אקספוננציאלית באוכלוסיה - וגם נשים צעירות ונאות הן הרי חלק מהאוכלוסיה, בניגוד למה שרוצים שנאמין). ושלא להזכיר שהשואה הפכה לעניין פוליטי - וכמו בכל תופעה היסטורית צריך דבר ראשון לשאול מי מרוויח ממנה ואיך (מה שנקרא חשיבה איכותית), ודבר שני כמה (מה שנקרא חשיבה כמותית).

כך שהשואה אמנם מוֹכרת, השואה מכרה ועוד תמכור הרבה עיתונים, והשואה מממנת לעיתונאים את המשכנתא (השואה היא הרי קליקבייט שעובד תמיד: עובדה שאתם כאן. בזכות השואה) - אבל מה הסיכון הממשי? אתם יודעים כמה מתים בעולם ביום? למשל, סתם מזקנה? אתם יודעים מה הסיכון למות מזקנה לעומת הסיכון למות משואה? אתם יודעים מהו הגיל החציוני של ניצולי שואה? מדובר באוכלוסיה זקנה מאוד. כל המודלים מראים שהסיכון לשואה נוספת בשנה הקרובה הוא נמוך מאוד - ולמעשה אפסי. אירוע כזה, של שואה, הוא לפיכך מטבעו אירוע של ברבור שחור. ולכן לא ניתן - בהגדרה - להתכונן אליו. ובכלל, אתם יודעים מה הסיכוי שתקרה שואה לעם ממוצע? אז מה הסיכוי שיקרו שתי שואות לעם אחד? וגם שואת היהודים - בואו לא נגזים: לא מדובר בשואת הדינוזאורים. שם מדובר בשואה אמיתית, שבה הושמדו מעל 99 אחוזים - כלומר אחריה נשאר פחות מאחוז אחד (<1%, ברמת מובהקות של 95%) מאוכלוסיית הדינוזאורים. אז איך אפשר להשוות?

הפולמוס על המתמטיזציה של השיח הציבורי: צד השמאל

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

מהי הטרדה מינית?

על מערכת משפט מבוססת למידה

מאת: מטרידנית סדרתית

פערי הלמידה: הנישואים הלא שווים (מקור)

האם ילד יכול להטריד מינית? האם הטרדה מינית שהתקבלה ברצון כחיזור היא הטרדה מינית (אותו מעשה עצמו)? האם אותו מעשה עצמו של הטרדה/חיזור/הצקה הוא הטרדה מינית אך ורק בהתאם לתפיסת הנמענת (וכאן ניתן לדמיין תסריטים משונים)? והאם הכוונה רלוונטית להטרדה מינית (ומה אם "התכוונת" רק להטריד סתם, או אולי לנסות להציע נישואין)? האם הצעת נישואין חוזרת למי שאיננה מעוניינת יכולה להיות הטרדה מינית? עבירת ההטרדה המינית היא מהחדשות שבעבירות המוסריות, ולכן יכולה לשמש כמקרה מבחן ללמידה מוסרית ומשפטית, כי ההתפתחות והלמידה בה עוד לא הסתיימה. עבירות ישנות כמו לא תגנוב ולא תרצח כבר התקבעו למדי, ואילו עבירות עתיקות כמו לא תנאף ולא תחמד כבר עברו היפוך ערכים טוטאלי למצוות ולהידור מצווה, וזכו ללגיטימציה רחבה. לנאוף מותר - להטריד אסור. למה בעצם?

בהתאם לפרדיגמה הפילוסופית של התקופה, דהיינו הפילוסופיה של השפה, עבירת ההטרדה המינית עברה עיצוב ייחודי - כעבירת שפה ותקשורת. ההטרדה היא חוסר תקשורת, או תקשורת לא בסדר. גם אם נעשתה חפינה בפועל, המיקוד של העבירה מוסט לתקשורת - לחוסר ההסכמה, ולשאלת ההסכמה (שהיא כמובן שאלה, כלומר מתרחשת בשפה - השפה היא הבוחן לעבירה). כהמשך לוגי של המהלך בתוך הפרדיגמה, הפילוסופיה של השפה מסיטה אפילו את הטריבונל אל תוך השפה - אל השיח, אל התקשורת כגוף (מדיה), אל מה שמותר ואסור לומר (פוליטיקלי קורקט), אל מה שהיא אמרה ומה שהוא אמר (לא בבית המשפט אלא בתקשורת, ולאחר מכן בשיח עצמו - ברשת החברתית). וכך קיבלנו מערכת מוסר מיני לשונית, למרות המרחק האדיר בין המיניות הגופנית לשפה, עם כל חוסר ההתאמה והגיחוך שבכך (אבל מה אכפת לנו, אנחנו מאמינים/לא מאמינים למה שהיא א-מ-ר-ה על מה שהוא א-מ-ר, או למה הוא אמר על מה שהיא אמרה על מה שהוא אמר, וכן הלאה). ומה הפלא על הצעות להעברת העבירה למדיום שפתי קשיח יותר, דהיינו לכתב - לטופס הסכמה אלקטרוני בסמארטפון לפני כל מגע מיני. הרי טופס ההסכמה הוא הפתרון המשפטי-השפתי הנפוץ ביותר בעולם של ימינו, שנועד לסמן כל דבר כ-"בסדר" (אתה הרי כבר מקליק על טופס כזה בכל כניסה לאתר... אז למה לא בכניסה לאישה?). העבירה היא לא המעשה עצמו, אלא מעשה שלא הוסדר בשפה.

בעולם העתיק, כשניסינו לעצב מוסר מיני פנינו אל האונטולוגיה. באופן חריג יחסית אפילו לתורה ה-"פרימיטיבית" שלנו, טקס הסוטה או שמלת הבתולים מעצבים משפט שנמצא בגוף עצמו, ולכן גם הענישה היתה בגוף - בדבר כשלעצמו. וגם במקרים פחות גופניים-ישירים, המערכת המשפטית נתפסה כמגיעה עד למציאות עצמה, לגוף הדבר - על פי שני עדים או על פי שלושה עדים "יקום דבר" אין פירושו עדות אפיסטמולוגית (כזו שעוצבה ע"י חז"ל אח"כ בחקירה צולבת), אלא שעל פיהם נקבעת המציאות עצמה (לכן עדים זוממים נושאים את אותו עונש בגוף - זוהי צורת ענישה אונטולוגית של עין תחת עין). למעשה, רעיון האל המונותאיסטי עצמו נובע מהצורך במערכת משפט שאיננה אפיסטמולוגית אלא מוחלטת ואונטולוגית, שהרי הוא כל יודע וגם כל יכול, ולכן המצוות (החוק) הן פשוט חלק ממבנה פעולת העולם. העונש במקרא הוא תוצאה פיזיקלית של החטא - ככה העולם עובד. הידיעה והענישה הם לא שאלה המוטלת בספק: פירוש המילה אלוהים הוא שופט.

תמונה משפטית זו כמעט איננה מובנת לנו, כי בעולם המשפט של תקופת האפיסטמולוגיה, שהוא התמונה המוכרת לנו ביותר של משפט, השאלה הגדולה היא כבר שאלת הידיעה. כבר אין לנו גישה ישירה למציאות עצמה, ויש לנו רק פרוצדורות לידיעת האמת, כמו ראיות ואומדנות וחזקות וטיעונים וטענות (הבתולים הם כבר לא השמלה עצמה - אלא טענת הבתולים). הידיעה הולכת ומסתבכת והופכת לעיקרו של המשפט - הוצאת האמת לאור. העדים הם העיניים, והשופטים הם התבונה, והצדק לא צריך רק להיעשות, אלא גם להיראות. ונשווה זאת לעולם ההטרדה המינית של ימינו, שבה הוא גם לא צריך להיראות, אלא בעיקר להאמר ולהישמע.

המאה של השפה כבר לא מאמינה במשפט כמי שמגיע לידיעה, אלא בשפת המשפט, שעוצבה כמעין שפה אוטונומית שדוברים בה פסקי דין ועורכי דין (אדם פשוט עדיף שיסתום את הפה בבית המשפט, כי אין לו מושג מה המשמעות בשפה המשפטית של דבריו, שמנותקת במפגיע מהמשמעות המוכרת לו: הוא לא דובר את השפה הזרה). לכן העידן הנוכחי עיצב שורה ארוכה של עבירות שפתיות (קניין רוחני, פרטיות, לשון הרע לעומת חופש הביטוי, וכדומה), ומנסה לעצב אף את המוסר המיני בשפה, למרות שהתוצאה היא קטסטרופה אפיסטמולוגית ואונטולוגית, שמעוררת חוסר אמון מוחלט. אך האם הדרך האפיסטמולוגית עוד פתוחה בפנינו? (האונטולוגית - בוודאי שלא). האם אפשר לפחות לחזור אחורה? האם עוד נוכל "להאמין לה" (למתלוננת, למערכת המשפט, לאפיסטמולוגיה)? עצם הדרישה הקטגורית "אני מאמינה לה", ללא בחינה, כבר מראה שהאפיסטמולוגיה הפכה ממערכת חיה לעיקר אמונה מאובן, לאידיאולוגיה, בדיוק כמו שקרה לדת כשהתחיל להגיע החילון, שרק אז היא הפכה ל-"אמונה" (במובן המודרני, האפיסטמולוגי, ולא הרגשי המקורי, של נתינת אמון. "ויאמין בה' ויחשבה לו לצדקה" זו לא אמונה אפיסטמולוגית בקיום האל - הרי האל דיבר איתו לפני רגע. אברהם - אביר האמונה והמאמין הראשון - מאמין לו, ולא מאמין בו). וכשהאפיסטמולוגיה מתה והפכה לתיאולוגיה - הפגיעה באמון המשפט הפכה לשאלה תיאולוגית מרכזית (ע"ע ע"ז: ביבי האליל).

התפנית האמונית הזו של הציבור האמוני של מערכת המשפט מגיעה דווקא אחרי שמחקר הזיכרון המודרני הראה שאי אפשר להאמין לאף אחד (גם אם הוא בעצמו משוכנע לחלוטין בזכרונותיו, וגם בזכרונות החזקים והמכוננים ביותר). אי אפשר להאמין לה. אי אפשר להאמין לו. ואי אפשר להאמין לשניהם, לאף אחד ולאף אחת. אין יותר אמון הציבור - האמונה מאיימת להרוס את המשפט, כפי שהרסה את השאלה הדתית ומיקדה אותה באמונה, במקום בלמידה, כלומר דחפה אותה לעבר האפיסטמולוגי, כשהשאלה עצמה הופכת ללא רלוונטית ולא מעניינת (כי בניגוד לתפיסה האפיסטמולוגית, עולם מת כשהשאלות שלו מתות - ולא כשהן פתוחות. בדיוק כי הלמידה היא הקריטריון - ולא ידיעת הפתרון). הרי כיום מי שכופר הוא מיושן פילוסופית, בגלל שעצם רעיון הכפירה הוא אפיסטמולוגי, וכך גם מי שמאמין (ולא מפחד...). ההמשגה הרלוונטית לימינו לכופר הוא מי שלא לומד, לא מתעניין, שהדת היא לא חלק מעולמו. לא חילונים - אלא חסרי העניין. הקריאות הריאקציונריות לחזור אחורה לבתי המשפט, להגנה האפיסטמולוגית, לא יצילו אותנו מהשבר האפיסטמולוגי, ונישאר (אולי) בספקנות.

אם כן, כיצד יכולה הפילוסופיה של הלמידה להמשיג את ההטרדה המינית? כיצד יראה המשפט ככלל בפרדיגמה הלמידתית? ובכן: הטרדה מינית היא חוסר למידה. המטריד הוא מי שאינו לומד - סרבן הלמידה. הלמידה זה הקריטריון האתי: זה לא שבגלל שהוא לא לומד הוא עושה רע, אלא עצם חוסר הלמידה זו עשיית הרע. כך יפתרו פרדוקסים רבים שקשורים לרעיון העבירה, שמשתלשלים מהשאלה הבסיסית: האם יתכן שלאותו מעשה שני עונשים שונים? כיצד יתכן שאותו מעשה עצמו יקבל משמעות משפטית אחרת בתלות בעושה, האין פה איפה ואיפה? ומדוע שיהיה דין שונה לבחור לא אטרקטיבי, הוא אשם שהוא מכוער ולא נענים לחיזוריו? מדוע לאישה מטרידה יש דין שונה מגבר? ומדוע המעשה כל כך תלוי בגיל, ואיך נוכל בכלל להמשיג את החומרה ההדרגתית שלו בגילאים ובפערים שונים, בלי שהדבר יהיה מנוגד לכל שוויון בפני הצדק? הרי מה הפער בין בן 18 לבן 81, אם הקריטריון הוא מודעות ויכולת לדעת ולהבדיל בין מותר ואסור (דהיינו הקריטריון האפיסטמולוגי, שבגללו נקבעה האחריות הפלילית בבגרות וביכולת אפיסטמולוגית דווקא, כלומר כרף הדעת)?

ובכן, אם הבעיה היא לא מילה לא נכונה או מעשה לא נכון, אלא למידה לא נכונה, לאותו מעשה עצמו יכולות להיות שתי משמעויות משפטיות שונות לחלוטין. לא הכוונה שלפני המעשה היא הקריטריון האתי, וגם לא איזשהו שינוי או משהו בתוך המעשה עצמו שצריך איכשהו לאתר (באופן מלאכותי כדי להבחין בין מעשים, כפי שעושה כיום המשפט), וגם לא התוצאה שלאחר המעשה - אלא הלמידה שלפניו ואחרין. המשמעות של מעשה היא אך ורק כחלק מרצף למידתי, וכחלק ממערכת למידתית. לכן אותו מעשה עצמו, אם הוא חוזר על עצמו, הוא שונה לחלוטין - כי לא התבצעה למידה (והדבר נכון הן בהטרדה והן בכל עבירה אחרת). לכן ילד בן 14, שבפעם הראשונה מתחיל עם בחורה, שונה ממטרידן סדרתי. כל השיקולים הלמידתיים הללו, שקורים במערכת המשפט בעיקר מחוץ לחוק הרשמי, בענישה בפועל - כאשר ההיבריס האפיסטמולוגי של המשפט לא יכול לכסות על התוצאות העלובות שלו, ולכן חייבים להידרש למה שבאמת עובד (למידה) - צריכים להיות הבסיס של המשפט, ולא "שיקולים" לעונש, לשחרור מוקדם או לעסקת טיעון.

לכן הבחור שנשים לא כל כך רוצות צריך ללמוד ולהבין את מצבו בעולם - שהוא צריך להתחיל איתן בדרך אחרת, זהירה ועקיפה יותר, ולכן הוא צריך ללמוד שכנראה לא מתאים שיציק לכל יפהפיה שאיננו מכיר. כנ"ל מי שמתחיל עם מי שגילה מחצית מגילו, או נשוי פלוס שלושה שמתחיל עם רווקה (כלומר: יש משמעות למה שאדם סביר צריך ללמוד). לכן אין סימטריה בין גברים לנשים, ולכן הבחור שחיזוריו לא נענים צריך ללמוד איך לחזר, ולא לחזור על עצמו, ואם הוא שולח לבחורות פניות בפייסבוק ולא ל-ו-מ-ד דבר מהתגובות - כאן נוצרת ההטרדה. זו בדיוק הסיבה שכל בחור עובר תהליך למידה (ע"ע התבגרות), שנמשך שנים, ולכן מה שמותר לעגל אסור ליופיטר (שכבר מזמן היה צריך ללמוד). ומכאן שמה שאצל ילד הוא למידה אצל מבוגר הוא עבירה, ושיש הדרגתיות מובנית ברמת החומרה בהתאם לפער הגילי, שצריך להיות במתאם עם פער למידתי (גם אצל הצד הנפגע, לא יתכן להתייחס לנערה ולבוגרת בהתאם לאותן דרישות למידה, ויש הבדל ברף העבירה מולן). הרעיון של שוויון בפני החוק כשהידיעה היא התנאי המהותי לעבירה (במקרא גם שוגג זוכה לעונש!) הופך לרעיון של הזדמנות ללמידה.

לכן לא אמור להיות רף חוקי מלאכותי ובינארי בין הפלילי לאנושי אלא מדרג שלם. אם במערכת אונטולוגית המשגנו את הפגיעה כפגימה בעולם עצמו, ולכן את האדם כחוטא מול צדיק, ובמערכת אפיסטמולוגית שבה הגענו לאמת היה לנו פושע מורשע מול חף מפשע, ובמערכת שפתית נותרנו רק עם אשם מול זכאי (שהרי יש לנו רק תווית ולא ידיעה), הרי שאנו זקוקים לכלי עדין יותר של מדרג למידתי. רק הרעיון של משפט למידתי יוכל להציל את מערכת המשפט מאובדן אמון מוחלט ואובדן רלוונטיות שנובע משינוי פרדיגמטי, לאחר שכבר הפנמנו שאין אדם צדיק או צודק לחלוטין, וכך גם אין פושע מוחלט. אין לנו שום גישה לידע כזה או לכלים אפיסטמולוגיים כאלה, והסטיגמה השפתית ככלי מרכזי של מערכת המשפט (פרסום שמות שמתירה את דמם בעידן פייסבוק ולא נשכחת לעולם בעידן גוגל) הוא כלי הרסני במיוחד (ואנטי-למידתי). ההתעקשות של המשפט להיתקע בעבר יוצר פרקטיקות לינץ' שפתיות מכוערות בשיח, מחוץ למערכת המשפטית, בהתאם לפרדיגמה הלשונית ששולטת בתודעה הנוכחית, שעוד לא עברה לפרדיגמה למידתית. במובן הזה - עוד לא ראינו כלום מנזקי המשפט השפתי, כי מערכות משפטיות הן שמרניות מאוד, ולכן המשפט האפיסטמולוגי עדיין דומיננטי למדי, ותהליך המעבר לפרדיגמה השפתית בעולם המשפט נמצא בעיצומו - הרע מכל עוד לפנינו.

לפיכך, כל מערכת המשפט צריכה להיבנות לפי הגיון אחר לגמרי מאשר חשיפת האמת (משימה הכרתית בה היא נכשלת בצורה מחפירה) או אמירתה בקול גדול (כאילו מדובר במערכת תקשורתית של פרופגנדה, שמערבבת את המדיה עם המשפט) - תחת ההבנה שאין שום יומרה כזו, אלא יומרה למידתית צנועה. המשפט איננו מגלה אמת ואת מה שהיה, במובן האפיסטמולוגי, וגם לא מבטא את מה שצריך להיות, במובן השפתי (השיח המשפטי), המנותק כבר מזמן מהאמת, אלא מתעסק במה שיהיה: בלימוד ולמידה לקראת העתיד. הלמידה איננה מגיעה לחקר העבר, אלא בסך הכול מנסה ללמוד לטובת העתיד. לכן חוסר צדק הוא אטימות, כלומר כשאין יכולת ללמוד, וצדק הוא נתינת האפשרות ללמידה, ללא שתנוצל לרעה (דהיינו: בחוסר למידה. ודו"ק).

כל רעיון הענישה צריך לעבור שינוי מהותי - ולהיות מוחלף ברעיון למידתי. אפילו מטרת הכליאה צריכה להיות למידה, וזו יכולה להיות אפילו למידה אינטלקטואלית ומקצועית בעבירות מסוימות, או כזו שניתן למדוד אותה בדרך אחרת (מבחנים, עבודות, פרסומים - וכו'). אם נשתעשע בדוגמא, לגבי אסיר בעל יכולות ממוצעות נאמר שבעבירה ראשונה מוטל עליו לסיים למידה בהיקף כמות של תואר ראשון כדי לצאת מהכלא. בעבירה שנייה יש לסיים עבודה בהיקף של תזה. בעבירה שלישית - דוקטורט. ובמדרג דומה לגבי חומרה וכדומה. הכליאה היא יציאה ללמידה מחוץ לחברה, ואולי אפילו בתחומים מסויימים (מטריד סדרתי יענש בעשיית דוקטורט במגדר... ומי שהרג אדם ברשלנות - יבצע מחקר גנטי מפרך של מחלות יתומות ויציל נפש מישראל, מה שמצריך כמה שנות השקעה מאדם סביר). רק אם אין כל פוטנציאל ללמידה יש להשתמש בזמן עצמו כאמת מידה להשתנות ולמידה, וגם אז לנסות לאבחן האם התבצעה כזו (ישנם המון כלים למדידת למידה, וחלק ניכר מהם יכולים לעבור גם טכנולוגיזציה). אם הבעיה היא אישיותיות ורגשית, ישנם אפילו משחקי מחשב שיכולים ללמד ולשפר וללמוד סבלנות, דחיית סיפוקים, התמדה, יכולת ריכוז, ועוד, אם בביופידבק ואם ישירות - ויש להציב הגעה לרמות יוצאות דופן בהם כתנאי להוכחת למידה. ניתוח להארכת פתיל. הרי מה שאנחנו רוצים זה שינוי נוירולוגי, לא?

כן, בכלא יש לשחק, כי ככה האדם לומד. זמן השהות בכלא יכול להיות בממוצע כמה שנים - אבל כזה שנקצב בהישג למידתי מסוים, ולא ככמות זמן, ולכן פחות אטום וחסר תכלית. הענישה איננו דיאלוג בין האדם לחברה, כמו שהומשג בפרדיגמה השפתית המגוחכת, כי לא לומדים דבר מ-"דיאלוג" כזה, אלא לומדים כמובן מלמידה עצמה. בוודאי שהענישה גם איננה הרתעה והפנמת ידיעה (אפיסטמולוגיה) או גמול ונקמה (אונטולוגיה). זה פשוט לא עובד. המטרה של הכליאה היא שהאדם שיוצא ממנה לא יהיה אותו אדם שעבר את העבירה (בדיוק כמו בחזרה בתשובה) - כי הוא למד כל כך הרבה והשתנה. אך מסתם הוצאה של האדם מהחברה לומדים מעט מאוד ולאט מאוד, ולרוב לומדים את הדברים הלא נכונים (הכלא כבית ספר לפשע). למה לא לבחון בקיאות גבוהה בכל כתבי הקלאסיקנים הרוסים, אם השופט בוחר בכך? או לימוד בע"פ של קורפוס שירי? למה לא לאפשר לשופט עונש הומוריסטי, דהיינו שנון, בהתאם לעבירה (אין הכוונה לעונש קל או לא רציני, אלא לעונש שהוא גם יצירתי וגם כבד, ובעיקר - מועיל לנפש האדם, לרוחו ולמוחו).

האם זה נאיבי מדי לנסות מטלה חינוכית רצינית ומפרכת, כי רק עונש "אמיתי" עובד ומלמד? (אה, בעצם הוא לא). האם באמת ניתן ללמד לקח והרתעה בענישה ביהביוריסטית? מי כאן הנאיבי? האם האב שמרביץ לילד הוא מחנך יותר טוב מהאב שמכריח אותו ללמוד את כל שירת דבורה בעל פה? אם העבריינות היא תרבות ומתחילה בתרבות, שאותה לומדים כיום בכלא, האם לא צריך פתרון תרבותי - תרבות חליפית, שאותה לומדים בכלא במקום? האם ההתמדה והמשמעת העצמית הנלמדת בשינון שייקספיר או שפינוזה פחות יעילה משנת מאסר (שהיא כיום שנת השכלה גבוהה בפשיעה ואלימות)? והאם מעבר בחינות קשות ועבודות מפרכות בתכנות אינן במתאם גבוה יותר לשיקום פושע "קטן"?

ברגע שהעונש הוא חינוכי ולימודי ובעל מנעד רחב, גם רמת הוודאות בהרשעה (הרעיון אפיסטמולוגי של "ספק סביר") יכולה לאבד את משמעותה כעיקר ההליך הפלילי. מלקים גם על לא טובה השמועה ("מי שיוצא קול עליו שהוא עובר עבירות מלקין אותו דלא טובה השמועה"). ברגע שמשתחררים מהאפיסטמולוגיה, במקום להתרכז בעבר, במה שהיה, בניסיון בירור עקר ובשחזור הקורבנוּת (שגם איננו טוב לקורבן), ובבינאריות ההרשעה המעוותת המעוולת לשני הצדדים (פושעים זכאים וחפים מפשע מורשעים) - ניתן להתרכז בעתיד, ובמנעד רחב של למידה שהמדינה משיתה על מי שלא למד איך להתנהג, ובהוצאתו מהתרבות העבריינית לתרבות הגבוהה ביותר האפשרית.

לכן יש לערער על כל רעיון ההרשעה המרושע (שנובע בסופו של דבר מספרות גרועה: הסגידה לנרטיב סימטרי ופרימיטיבי של מידה כנגד מידה, שחייב כמובן להסתיים בסוף סגור ו-"יפה", דהיינו פואנטה). עצם העמדת הרף אשם/לא אשם הוא האשם בעיקר העיוות של המשפט (למשל בעסקת הטיעון), ואף סירבולו וחוסר יעילותו (עינוי הדין ואורך ההליכים), שהרי במציאות (כלומר בלמידה) יש פשוט מנעד. אנו גם לא "באמת" יודעים (מלבד לעשות תיאטרון של אמת), אלא משערים בדרגות ביטחון שונות. גם ברמת האשמה עצמה יש מנעד רחב, ואין באמת צדיק בארץ, ולכן גם אין צדקנות: כולנו זקוקים לחינוך קצת או הרבה יותר טוב, ואדם שרמת אשמתו נמוכה יכול לצאת מהשופט גם עם עונש "מגוחך" של לימוד סיפור של צ'כוב בע"פ ובחינה במחשב (לא טוב?). ההבניה האפיסטמולוגית של הוכחה/הפרכה שמובילה להרשעה/זיכוי היא עוול מובנה, שמוביל לפרקטיקת "הוכחה" שקרית כמעט בהכרח בבתי המשפט (השפה המשפטית) - שהרי אין באמת "הוכחה", אלא רק הצגה של כזו (מה כן יש? למידה של המצב בידי השופט - זה צריך להיות לב ההליך המשפטי).

ומהו הרציונל של העונש? לא איזו התאמה בין שפת החוק למסומן (העונש), או איזו נביעה לוגית אפיסטמית מהמעשה (המתמטיקה המופרכת של החיים), אלא הָחזרה אחורה של אדם למערכת החינוך, או אף (במקרים חמורים) לחינוך ההורי הטרום-בית-ספרי, כי חינוכו ולמידתו נכשלו כשלים בסיסיים ועמוקים. פושע הוא כשל הורי לא בגלל טראומה שנצרבה במסכן בגיל שנתיים, אלא דווקא בגלל למידה שלא נצרבה בו בגיל שנתיים, או בעיקר - למידה שלילית. אנשים לומדים להיות פושעים בעזרת חיקוי וחניכה מפושעים אחרים (ומכאן גם פרדוקס התפשטות העבירות באוכלוסיה בדרך חיקוי דווקא כש-"השיח" השפתי-תקשורתי עוסק בהן), ולכן שם צריך לתת את המענה - בלמידה.

האם ילדים או אנשים בוגרים לומדים בצורת אילוף ביהביוריסטי של שכר ועונש, שזו לכאורה "רציונליות" רציונל העונש? מעט מאוד. זו פשוט תמונה לא נכונה ומאוד פרימיטיבית ולכן לא אפקטיבית של למידה (אך נפוצה) - שהיא למידה מבחוץ (ואגב, כך גם למידה פרונטלית!). אין לה שום סיכוי להתחרות בלמידה פנימית מדוגמאות ומהדגמה ומחברותא וממשחק ומהתנסות ומאוטודידקטיות (שהיא הצורה הגבוהה והמחנכת ביותר של למידה - כי היא חינוך עצמי: הלמידה הפנימית ביותר). לכן טולסטוי וגנדי הם למשל דמויות חינוכיות למי שנכשל בלמידה ברמת תיכון, ואת הפושע ברמת גנון יש לנסות להעלות לפחות לרמת יסודי. בהיעדר יכולת מערכתית לשכפל דמויות חיקוי חינוכיות (הלוואי), הרי שלימוד אינטנסיבי בעל פה הוא מטלה קוגניטיבית קשה שאשכרה משנה את המוח, ולימוד ביוגרפיות והגיגיוגרפיות ואוטוביוגרפיות הוא חשיפה מתמשכת לדמויות מופת. ואת מי כן נרצה להשאיר בכלא לכל החיים? בדיוק את מי שלא מסוגל ללמוד ולא לומד משום דבר - הלמידה היא הרציונל האמיתי שלנו (ולכן הסדרתיות היא האויב). רעיון הצדק צריך להישלח לפח, עטוף בצדקנות, ולהיות מוקע כאחד הרעיונות המזיקים ביותר בתולדות הלמידה האנושית, שגרם לאינסוף אלימות וזוועות (איזה רוצח לא ביקש צדק?). בעולם הזה, הצדק צריך להיתפס כפנטזיה תיאולוגית פרימיטיבית ואי רציונלית בעליל, שראוי להשאירה להשגחה האלוהית, בדיוק כמו הגמול בעולם הבא. אין צדק! ומעולם לא היה. ולא יכול להיות. ולא "צריך" להיות. רק למידה - ולמידת לקח (לקח פירושו שיעור, ולא עונש).

כדי להתחיל לבצע את המעבר המערכתי הפרדיגמטי ממשפט פרה-למידתי למשפט למידתי, בתי הכלא צריכים להפוך בהתחלה למעבדות חינוכיות, שבהם יש ללמד במגוון שיטות ותחומים קהל מחקר שבוי, ולנסות למצוא את אלו שמלמדים יותר לא לפשוע (כן, גם המערכת עצמה לומדת - בעולם של משפט למידתי. אף אחד לא קיבל את החוק משמים!). ולמי שחושש מאובדן האפקט ההרתעתי - הרי שלמידה היא העונש הגדול והעמוק ביותר למי שלא למד, כי היא דורשת מאמץ פנימי עצום, ושינוי פנימי גדול בהרבה מעונש חיצוני, שאליו קל להתנכר ולהתנגד, ואף טבעי לא להפנים (מהי רמת ההרתעה של בחינה באינפי 1?). בוודאי שברמות פשיעה נמוכות יותר, ורוב העבירות הן כאלה, יש להכריח את מי שלא למד לעבור לימוד בתוך הקהילה (מעבר בחינות ברמת ובהיקף תואר ראשון בפמיניזם הוא עונש מספק לחלק ניכר מעבירות ההטרדה), ככופר במקום כלא או קנס דרקוני (למשל - של עשרות אחוזים מנכסי האדם). במקרים קלים של פשיעה ניתן גם להסתפק במעבר תואר בפילוסופיה, עם הרחבה בפילוסופיה של המחצית השניה של המאה ה-20 - על תנאי.

אקטואליה אלטרנטיבית

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהי הטרדה מינית? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia60" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/mazaltov.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהי הטרדה מינית?

על מערכת משפט מבוססת למידה

מאת: מטרידנית סדרתית

פערי הלמידה: הנישואים הלא שווים  (מקור)

האם ילד יכול להטריד מינית? האם הטרדה מינית שהתקבלה ברצון כחיזור היא הטרדה מינית (אותו מעשה עצמו)? האם אותו מעשה עצמו של הטרדה/חיזור/הצקה הוא הטרדה מינית אך ורק בהתאם לתפיסת הנמענת (וכאן ניתן לדמיין תסריטים משונים)? והאם הכוונה רלוונטית להטרדה מינית (ומה אם "התכוונת" רק להטריד סתם, או אולי לנסות להציע נישואין)? האם הצעת נישואין חוזרת למי שאיננה מעוניינת יכולה להיות הטרדה מינית? עבירת ההטרדה המינית היא מהחדשות שבעבירות המוסריות, ולכן יכולה לשמש כמקרה מבחן ללמידה מוסרית ומשפטית, כי ההתפתחות והלמידה בה עוד לא הסתיימה. עבירות ישנות כמו לא תגנוב ולא תרצח כבר התקבעו למדי, ואילו עבירות עתיקות כמו לא תנאף ולא תחמד כבר עברו היפוך ערכים טוטאלי למצוות ולהידור מצווה, וזכו ללגיטימציה רחבה. לנאוף מותר - להטריד אסור. למה בעצם?

בהתאם לפרדיגמה הפילוסופית של התקופה, דהיינו הפילוסופיה של השפה, עבירת ההטרדה המינית עברה עיצוב ייחודי - כעבירת שפה ותקשורת. ההטרדה היא חוסר תקשורת, או תקשורת לא בסדר. גם אם נעשתה חפינה בפועל, המיקוד של העבירה מוסט לתקשורת - לחוסר ההסכמה, ולשאלת ההסכמה (שהיא כמובן שאלה, כלומר מתרחשת בשפה - השפה היא הבוחן לעבירה). כהמשך לוגי של המהלך בתוך הפרדיגמה, הפילוסופיה של השפה מסיטה אפילו את הטריבונל אל תוך השפה - אל השיח, אל התקשורת כגוף (מדיה), אל מה שמותר ואסור לומר (פוליטיקלי קורקט), אל מה שהיא אמרה ומה שהוא אמר (לא בבית המשפט אלא בתקשורת, ולאחר מכן בשיח עצמו - ברשת החברתית). וכך קיבלנו מערכת מוסר מיני לשונית, למרות המרחק האדיר בין המיניות הגופנית לשפה, עם כל חוסר ההתאמה והגיחוך שבכך (אבל מה אכפת לנו, אנחנו מאמינים/לא מאמינים למה שהיא א-מ-ר-ה על מה שהוא א-מ-ר, או למה הוא אמר על מה שהיא אמרה על מה שהוא אמר, וכן הלאה). ומה הפלא על הצעות להעברת העבירה למדיום שפתי קשיח יותר, דהיינו לכתב - לטופס הסכמה אלקטרוני בסמארטפון לפני כל מגע מיני. הרי טופס ההסכמה הוא הפתרון המשפטי-השפתי הנפוץ ביותר בעולם של ימינו, שנועד לסמן כל דבר כ-"בסדר" (אתה הרי כבר מקליק על טופס כזה בכל כניסה לאתר... אז למה לא בכניסה לאישה?). העבירה היא לא המעשה עצמו, אלא מעשה שלא הוסדר בשפה.

בעולם העתיק, כשניסינו לעצב מוסר מיני פנינו אל האונטולוגיה. באופן חריג יחסית אפילו לתורה ה-"פרימיטיבית" שלנו, טקס הסוטה או שמלת הבתולים מעצבים משפט שנמצא בגוף עצמו, ולכן גם הענישה היתה בגוף - בדבר כשלעצמו. וגם במקרים פחות גופניים-ישירים, המערכת המשפטית נתפסה כמגיעה עד למציאות עצמה, לגוף הדבר - על פי שני עדים או על פי שלושה עדים "יקום דבר" אין פירושו עדות אפיסטמולוגית (כזו שעוצבה ע"י חז"ל אח"כ בחקירה צולבת), אלא שעל פיהם נקבעת המציאות עצמה (לכן עדים זוממים נושאים את אותו עונש בגוף - זוהי צורת ענישה אונטולוגית של עין תחת עין). למעשה, רעיון האל המונותאיסטי עצמו נובע מהצורך במערכת משפט שאיננה אפיסטמולוגית אלא מוחלטת ואונטולוגית, שהרי הוא כל יודע וגם כל יכול, ולכן המצוות (החוק) הן פשוט חלק ממבנה פעולת העולם. העונש במקרא הוא תוצאה פיזיקלית של החטא - ככה העולם עובד. הידיעה והענישה הם לא שאלה המוטלת בספק: פירוש המילה אלוהים הוא שופט.

תמונה משפטית זו כמעט איננה מובנת לנו, כי בעולם המשפט של תקופת האפיסטמולוגיה, שהוא התמונה המוכרת לנו ביותר של משפט, השאלה הגדולה היא כבר שאלת הידיעה. כבר אין לנו גישה ישירה למציאות עצמה, ויש לנו רק פרוצדורות לידיעת האמת, כמו ראיות ואומדנות וחזקות וטיעונים וטענות (הבתולים הם כבר לא השמלה עצמה - אלא טענת הבתולים). הידיעה הולכת ומסתבכת והופכת לעיקרו של המשפט - הוצאת האמת לאור. העדים הם העיניים, והשופטים הם התבונה, והצדק לא צריך רק להיעשות, אלא גם להיראות. ונשווה זאת לעולם ההטרדה המינית של ימינו, שבה הוא גם לא צריך להיראות, אלא בעיקר להאמר ולהישמע.

המאה של השפה כבר לא מאמינה במשפט כמי שמגיע לידיעה, אלא בשפת המשפט, שעוצבה כמעין שפה אוטונומית שדוברים בה פסקי דין ועורכי דין (אדם פשוט עדיף שיסתום את הפה בבית המשפט, כי אין לו מושג מה המשמעות בשפה המשפטית של דבריו, שמנותקת במפגיע מהמשמעות המוכרת לו: הוא לא דובר את השפה הזרה). לכן העידן הנוכחי עיצב שורה ארוכה של עבירות שפתיות (קניין רוחני, פרטיות, לשון הרע לעומת חופש הביטוי, וכדומה), ומנסה לעצב אף את המוסר המיני בשפה, למרות שהתוצאה היא קטסטרופה אפיסטמולוגית ואונטולוגית, שמעוררת חוסר אמון מוחלט. אך האם הדרך האפיסטמולוגית עוד פתוחה בפנינו? (האונטולוגית - בוודאי שלא). האם אפשר לפחות לחזור אחורה? האם עוד נוכל "להאמין לה" (למתלוננת, למערכת המשפט, לאפיסטמולוגיה)? עצם הדרישה הקטגורית "אני מאמינה לה", ללא בחינה, כבר מראה שהאפיסטמולוגיה הפכה ממערכת חיה לעיקר אמונה מאובן, לאידיאולוגיה, בדיוק כמו שקרה לדת כשהתחיל להגיע החילון, שרק אז היא הפכה ל-"אמונה" (במובן המודרני, האפיסטמולוגי, ולא הרגשי המקורי, של נתינת אמון. "ויאמין בה' ויחשבה לו לצדקה" זו לא אמונה אפיסטמולוגית בקיום האל - הרי האל דיבר איתו לפני רגע. אברהם - אביר האמונה והמאמין הראשון - מאמין לו, ולא מאמין בו). וכשהאפיסטמולוגיה מתה והפכה לתיאולוגיה - הפגיעה באמון המשפט הפכה לשאלה תיאולוגית מרכזית (ע"ע ע"ז: ביבי האליל).

התפנית האמונית הזו של הציבור האמוני של מערכת המשפט מגיעה דווקא אחרי שמחקר הזיכרון המודרני הראה שאי אפשר להאמין לאף אחד (גם אם הוא בעצמו משוכנע לחלוטין בזכרונותיו, וגם בזכרונות החזקים והמכוננים ביותר). אי אפשר להאמין לה. אי אפשר להאמין לו. ואי אפשר להאמין לשניהם, לאף אחד ולאף אחת. אין יותר אמון הציבור - האמונה מאיימת להרוס את המשפט, כפי שהרסה את השאלה הדתית ומיקדה אותה באמונה, במקום בלמידה, כלומר דחפה אותה לעבר האפיסטמולוגי, כשהשאלה עצמה הופכת ללא רלוונטית ולא מעניינת (כי בניגוד לתפיסה האפיסטמולוגית, עולם מת כשהשאלות שלו מתות - ולא כשהן פתוחות. בדיוק כי הלמידה היא הקריטריון - ולא ידיעת הפתרון). הרי כיום מי שכופר הוא מיושן פילוסופית, בגלל שעצם רעיון הכפירה הוא אפיסטמולוגי, וכך גם מי שמאמין (ולא מפחד...). ההמשגה הרלוונטית לימינו לכופר הוא מי שלא לומד, לא מתעניין, שהדת היא לא חלק מעולמו. לא חילונים - אלא חסרי העניין. הקריאות הריאקציונריות לחזור אחורה לבתי המשפט, להגנה האפיסטמולוגית, לא יצילו אותנו מהשבר האפיסטמולוגי, ונישאר (אולי) בספקנות.

אם כן, כיצד יכולה הפילוסופיה של הלמידה להמשיג את ההטרדה המינית? כיצד יראה המשפט ככלל בפרדיגמה הלמידתית? ובכן: הטרדה מינית היא חוסר למידה. המטריד הוא מי שאינו לומד - סרבן הלמידה. הלמידה זה הקריטריון האתי: זה לא שבגלל שהוא לא לומד הוא עושה רע, אלא עצם חוסר הלמידה זו עשיית הרע. כך יפתרו פרדוקסים רבים שקשורים לרעיון העבירה, שמשתלשלים מהשאלה הבסיסית: האם יתכן שלאותו מעשה שני עונשים שונים? כיצד יתכן שאותו מעשה עצמו יקבל משמעות משפטית אחרת בתלות בעושה, האין פה איפה ואיפה? ומדוע שיהיה דין שונה לבחור לא אטרקטיבי, הוא אשם שהוא מכוער ולא נענים לחיזוריו? מדוע לאישה מטרידה יש דין שונה מגבר? ומדוע המעשה כל כך תלוי בגיל, ואיך נוכל בכלל להמשיג את החומרה ההדרגתית שלו בגילאים ובפערים שונים, בלי שהדבר יהיה מנוגד לכל שוויון בפני הצדק? הרי מה הפער בין בן 18 לבן 81, אם הקריטריון הוא מודעות ויכולת לדעת ולהבדיל בין מותר ואסור (דהיינו הקריטריון האפיסטמולוגי, שבגללו נקבעה האחריות הפלילית בבגרות וביכולת אפיסטמולוגית דווקא, כלומר כרף הדעת)?

ובכן, אם הבעיה היא לא מילה לא נכונה או מעשה לא נכון, אלא למידה לא נכונה, לאותו מעשה עצמו יכולות להיות שתי משמעויות משפטיות שונות לחלוטין. לא הכוונה שלפני המעשה היא הקריטריון האתי, וגם לא איזשהו שינוי או משהו בתוך המעשה עצמו שצריך איכשהו לאתר (באופן מלאכותי כדי להבחין בין מעשים, כפי שעושה כיום המשפט), וגם לא התוצאה שלאחר המעשה - אלא הלמידה שלפניו ואחרין. המשמעות של מעשה היא אך ורק כחלק מרצף למידתי, וכחלק ממערכת למידתית. לכן אותו מעשה עצמו, אם הוא חוזר על עצמו, הוא שונה לחלוטין - כי לא התבצעה למידה (והדבר נכון הן בהטרדה והן בכל עבירה אחרת). לכן ילד בן 14, שבפעם הראשונה מתחיל עם בחורה, שונה ממטרידן סדרתי. כל השיקולים הלמידתיים הללו, שקורים במערכת המשפט בעיקר מחוץ לחוק הרשמי, בענישה בפועל - כאשר ההיבריס האפיסטמולוגי של המשפט לא יכול לכסות על התוצאות העלובות שלו, ולכן חייבים להידרש למה שבאמת עובד (למידה) - צריכים להיות הבסיס של המשפט, ולא "שיקולים" לעונש, לשחרור מוקדם או לעסקת טיעון.

לכן הבחור שנשים לא כל כך רוצות צריך ללמוד ולהבין את מצבו בעולם - שהוא צריך להתחיל איתן בדרך אחרת, זהירה ועקיפה יותר, ולכן הוא צריך ללמוד שכנראה לא מתאים שיציק לכל יפהפיה שאיננו מכיר. כנ"ל מי שמתחיל עם מי שגילה מחצית מגילו, או נשוי פלוס שלושה שמתחיל עם רווקה (כלומר: יש משמעות למה שאדם סביר צריך ללמוד). לכן אין סימטריה בין גברים לנשים, ולכן הבחור שחיזוריו לא נענים צריך ללמוד איך לחזר, ולא לחזור על עצמו, ואם הוא שולח לבחורות פניות בפייסבוק ולא ל-ו-מ-ד דבר מהתגובות - כאן נוצרת ההטרדה. זו בדיוק הסיבה שכל בחור עובר תהליך למידה (ע"ע התבגרות), שנמשך שנים, ולכן מה שמותר לעגל אסור ליופיטר (שכבר מזמן היה צריך ללמוד). ומכאן שמה שאצל ילד הוא למידה אצל מבוגר הוא עבירה, ושיש הדרגתיות מובנית ברמת החומרה בהתאם לפער הגילי, שצריך להיות במתאם עם פער למידתי (גם אצל הצד הנפגע, לא יתכן להתייחס לנערה ולבוגרת בהתאם לאותן דרישות למידה, ויש הבדל ברף העבירה מולן). הרעיון של שוויון בפני החוק כשהידיעה היא התנאי המהותי לעבירה (במקרא גם שוגג זוכה לעונש!) הופך לרעיון של הזדמנות ללמידה.

לכן לא אמור להיות רף חוקי מלאכותי ובינארי בין הפלילי לאנושי אלא מדרג שלם. אם במערכת אונטולוגית המשגנו את הפגיעה כפגימה בעולם עצמו, ולכן את האדם כחוטא מול צדיק, ובמערכת אפיסטמולוגית שבה הגענו לאמת היה לנו פושע מורשע מול חף מפשע, ובמערכת שפתית נותרנו רק עם אשם מול זכאי (שהרי יש לנו רק תווית ולא ידיעה), הרי שאנו זקוקים לכלי עדין יותר של מדרג למידתי. רק הרעיון של משפט למידתי יוכל להציל את מערכת המשפט מאובדן אמון מוחלט ואובדן רלוונטיות שנובע משינוי פרדיגמטי, לאחר שכבר הפנמנו שאין אדם צדיק או צודק לחלוטין, וכך גם אין פושע מוחלט. אין לנו שום גישה לידע כזה או לכלים אפיסטמולוגיים כאלה, והסטיגמה השפתית ככלי מרכזי של מערכת המשפט (פרסום שמות שמתירה את דמם בעידן פייסבוק ולא נשכחת לעולם בעידן גוגל) הוא כלי הרסני במיוחד (ואנטי-למידתי). ההתעקשות של המשפט להיתקע בעבר יוצר פרקטיקות לינץ' שפתיות מכוערות בשיח, מחוץ למערכת המשפטית, בהתאם לפרדיגמה הלשונית ששולטת בתודעה הנוכחית, שעוד לא עברה לפרדיגמה למידתית. במובן הזה - עוד לא ראינו כלום מנזקי המשפט השפתי, כי מערכות משפטיות הן שמרניות מאוד, ולכן המשפט האפיסטמולוגי עדיין דומיננטי למדי, ותהליך המעבר לפרדיגמה השפתית בעולם המשפט נמצא בעיצומו - הרע מכל עוד לפנינו.

לפיכך, כל מערכת המשפט צריכה להיבנות לפי הגיון אחר לגמרי מאשר חשיפת האמת (משימה הכרתית בה היא נכשלת בצורה מחפירה) או אמירתה בקול גדול (כאילו מדובר במערכת תקשורתית של פרופגנדה, שמערבבת את המדיה עם המשפט) - תחת ההבנה שאין שום יומרה כזו, אלא יומרה למידתית צנועה. המשפט איננו מגלה אמת ואת מה שהיה, במובן האפיסטמולוגי, וגם לא מבטא את מה שצריך להיות, במובן השפתי (השיח המשפטי), המנותק כבר מזמן מהאמת, אלא מתעסק במה שיהיה: בלימוד ולמידה לקראת העתיד. הלמידה איננה מגיעה לחקר העבר, אלא בסך הכול מנסה ללמוד לטובת העתיד. לכן חוסר צדק הוא אטימות, כלומר כשאין יכולת ללמוד, וצדק הוא נתינת האפשרות ללמידה, ללא שתנוצל לרעה (דהיינו: בחוסר למידה. ודו"ק).

כל רעיון הענישה צריך לעבור שינוי מהותי - ולהיות מוחלף ברעיון למידתי. אפילו מטרת הכליאה צריכה להיות למידה, וזו יכולה להיות אפילו למידה אינטלקטואלית ומקצועית בעבירות מסוימות, או כזו שניתן למדוד אותה בדרך אחרת (מבחנים, עבודות, פרסומים - וכו'). אם נשתעשע בדוגמא, לגבי אסיר בעל יכולות ממוצעות נאמר שבעבירה ראשונה מוטל עליו לסיים למידה בהיקף כמות של תואר ראשון כדי לצאת מהכלא. בעבירה שנייה יש לסיים עבודה בהיקף של תזה. בעבירה שלישית - דוקטורט. ובמדרג דומה לגבי חומרה וכדומה. הכליאה היא יציאה ללמידה מחוץ לחברה, ואולי אפילו בתחומים מסויימים (מטריד סדרתי יענש בעשיית דוקטורט במגדר… ומי שהרג אדם ברשלנות - יבצע מחקר גנטי מפרך של מחלות יתומות ויציל נפש מישראל, מה שמצריך כמה שנות השקעה מאדם סביר). רק אם אין כל פוטנציאל ללמידה יש להשתמש בזמן עצמו כאמת מידה להשתנות ולמידה, וגם אז לנסות לאבחן האם התבצעה כזו (ישנם המון כלים למדידת למידה, וחלק ניכר מהם יכולים לעבור גם טכנולוגיזציה). אם הבעיה היא אישיותיות ורגשית, ישנם אפילו משחקי מחשב שיכולים ללמד ולשפר וללמוד סבלנות, דחיית סיפוקים, התמדה, יכולת ריכוז, ועוד, אם בביופידבק ואם ישירות - ויש להציב הגעה לרמות יוצאות דופן בהם כתנאי להוכחת למידה. ניתוח להארכת פתיל. הרי מה שאנחנו רוצים זה שינוי נוירולוגי, לא?

כן, בכלא יש לשחק, כי ככה האדם לומד. זמן השהות בכלא יכול להיות בממוצע כמה שנים - אבל כזה שנקצב בהישג למידתי מסוים, ולא ככמות זמן, ולכן פחות אטום וחסר תכלית. הענישה איננו דיאלוג בין האדם לחברה, כמו שהומשג בפרדיגמה השפתית המגוחכת, כי לא לומדים דבר מ-"דיאלוג" כזה, אלא לומדים כמובן מלמידה עצמה. בוודאי שהענישה גם איננה הרתעה והפנמת ידיעה (אפיסטמולוגיה) או גמול ונקמה (אונטולוגיה). זה פשוט לא עובד. המטרה של הכליאה היא שהאדם שיוצא ממנה לא יהיה אותו אדם שעבר את העבירה (בדיוק כמו בחזרה בתשובה) - כי הוא למד כל כך הרבה והשתנה. אך מסתם הוצאה של האדם מהחברה לומדים מעט מאוד ולאט מאוד, ולרוב לומדים את הדברים הלא נכונים (הכלא כבית ספר לפשע). למה לא לבחון בקיאות גבוהה בכל כתבי הקלאסיקנים הרוסים, אם השופט בוחר בכך? או לימוד בע"פ של קורפוס שירי? למה לא לאפשר לשופט עונש הומוריסטי, דהיינו שנון, בהתאם לעבירה (אין הכוונה לעונש קל או לא רציני, אלא לעונש שהוא גם יצירתי וגם כבד, ובעיקר - מועיל לנפש האדם, לרוחו ולמוחו).

האם זה נאיבי מדי לנסות מטלה חינוכית רצינית ומפרכת, כי רק עונש "אמיתי" עובד ומלמד? (אה, בעצם הוא לא). האם באמת ניתן ללמד לקח והרתעה בענישה ביהביוריסטית? מי כאן הנאיבי? האם האב שמרביץ לילד הוא מחנך יותר טוב מהאב שמכריח אותו ללמוד את כל שירת דבורה בעל פה? אם העבריינות היא תרבות ומתחילה בתרבות, שאותה לומדים כיום בכלא, האם לא צריך פתרון תרבותי - תרבות חליפית, שאותה לומדים בכלא במקום? האם ההתמדה והמשמעת העצמית הנלמדת בשינון שייקספיר או שפינוזה פחות יעילה משנת מאסר (שהיא כיום שנת השכלה גבוהה בפשיעה ואלימות)? והאם מעבר בחינות קשות ועבודות מפרכות בתכנות אינן במתאם גבוה יותר לשיקום פושע "קטן"?

ברגע שהעונש הוא חינוכי ולימודי ובעל מנעד רחב, גם רמת הוודאות בהרשעה (הרעיון אפיסטמולוגי של "ספק סביר") יכולה לאבד את משמעותה כעיקר ההליך הפלילי. מלקים גם על לא טובה השמועה ("מי שיוצא קול עליו שהוא עובר עבירות מלקין אותו דלא טובה השמועה"). ברגע שמשתחררים מהאפיסטמולוגיה, במקום להתרכז בעבר, במה שהיה, בניסיון בירור עקר ובשחזור הקורבנוּת (שגם איננו טוב לקורבן), ובבינאריות ההרשעה המעוותת המעוולת לשני הצדדים (פושעים זכאים וחפים מפשע מורשעים) - ניתן להתרכז בעתיד, ובמנעד רחב של למידה שהמדינה משיתה על מי שלא למד איך להתנהג, ובהוצאתו מהתרבות העבריינית לתרבות הגבוהה ביותר האפשרית.

לכן יש לערער על כל רעיון ההרשעה המרושע (שנובע בסופו של דבר מספרות גרועה: הסגידה לנרטיב סימטרי ופרימיטיבי של מידה כנגד מידה, שחייב כמובן להסתיים בסוף סגור ו-"יפה", דהיינו פואנטה). עצם העמדת הרף אשם/לא אשם הוא האשם בעיקר העיוות של המשפט (למשל בעסקת הטיעון), ואף סירבולו וחוסר יעילותו (עינוי הדין ואורך ההליכים), שהרי במציאות (כלומר בלמידה) יש פשוט מנעד. אנו גם לא "באמת" יודעים (מלבד לעשות תיאטרון של אמת), אלא משערים בדרגות ביטחון שונות. גם ברמת האשמה עצמה יש מנעד רחב, ואין באמת צדיק בארץ, ולכן גם אין צדקנות: כולנו זקוקים לחינוך קצת או הרבה יותר טוב, ואדם שרמת אשמתו נמוכה יכול לצאת מהשופט גם עם עונש "מגוחך" של לימוד סיפור של צ'כוב בע"פ ובחינה במחשב (לא טוב?). ההבניה האפיסטמולוגית של הוכחה/הפרכה שמובילה להרשעה/זיכוי היא עוול מובנה, שמוביל לפרקטיקת "הוכחה" שקרית כמעט בהכרח בבתי המשפט (השפה המשפטית) - שהרי אין באמת "הוכחה", אלא רק הצגה של כזו (מה כן יש? למידה של המצב בידי השופט - זה צריך להיות לב ההליך המשפטי).

ומהו הרציונל של העונש? לא איזו התאמה בין שפת החוק למסומן (העונש), או איזו נביעה לוגית אפיסטמית מהמעשה (המתמטיקה המופרכת של החיים), אלא הָחזרה אחורה של אדם למערכת החינוך, או אף (במקרים חמורים) לחינוך ההורי הטרום-בית-ספרי, כי חינוכו ולמידתו נכשלו כשלים בסיסיים ועמוקים. פושע הוא כשל הורי לא בגלל טראומה שנצרבה במסכן בגיל שנתיים, אלא דווקא בגלל למידה שלא נצרבה בו בגיל שנתיים, או בעיקר - למידה שלילית. אנשים לומדים להיות פושעים בעזרת חיקוי וחניכה מפושעים אחרים (ומכאן גם פרדוקס התפשטות העבירות באוכלוסיה בדרך חיקוי דווקא כש-"השיח" השפתי-תקשורתי עוסק בהן), ולכן שם צריך לתת את המענה - בלמידה.

האם ילדים או אנשים בוגרים לומדים בצורת אילוף ביהביוריסטי של שכר ועונש, שזו לכאורה "רציונליות" רציונל העונש? מעט מאוד. זו פשוט תמונה לא נכונה ומאוד פרימיטיבית ולכן לא אפקטיבית של למידה (אך נפוצה) - שהיא למידה מבחוץ (ואגב, כך גם למידה פרונטלית!). אין לה שום סיכוי להתחרות בלמידה פנימית מדוגמאות ומהדגמה ומחברותא וממשחק ומהתנסות ומאוטודידקטיות (שהיא הצורה הגבוהה והמחנכת ביותר של למידה - כי היא חינוך עצמי: הלמידה הפנימית ביותר). לכן טולסטוי וגנדי הם למשל דמויות חינוכיות למי שנכשל בלמידה ברמת תיכון, ואת הפושע ברמת גנון יש לנסות להעלות לפחות לרמת יסודי. בהיעדר יכולת מערכתית לשכפל דמויות חיקוי חינוכיות (הלוואי), הרי שלימוד אינטנסיבי בעל פה הוא מטלה קוגניטיבית קשה שאשכרה משנה את המוח, ולימוד ביוגרפיות והגיגיוגרפיות ואוטוביוגרפיות הוא חשיפה מתמשכת לדמויות מופת. ואת מי כן נרצה להשאיר בכלא לכל החיים? בדיוק את מי שלא מסוגל ללמוד ולא לומד משום דבר - הלמידה היא הרציונל האמיתי שלנו (ולכן הסדרתיות היא האויב). רעיון הצדק צריך להישלח לפח, עטוף בצדקנות, ולהיות מוקע כאחד הרעיונות המזיקים ביותר בתולדות הלמידה האנושית, שגרם לאינסוף אלימות וזוועות (איזה רוצח לא ביקש צדק?). בעולם הזה, הצדק צריך להיתפס כפנטזיה תיאולוגית פרימיטיבית ואי רציונלית בעליל, שראוי להשאירה להשגחה האלוהית, בדיוק כמו הגמול בעולם הבא. אין צדק! ומעולם לא היה. ולא יכול להיות. ולא "צריך" להיות. רק למידה - ולמידת לקח (לקח פירושו שיעור, ולא עונש).

כדי להתחיל לבצע את המעבר המערכתי הפרדיגמטי ממשפט פרה-למידתי למשפט למידתי, בתי הכלא צריכים להפוך בהתחלה למעבדות חינוכיות, שבהם יש ללמד במגוון שיטות ותחומים קהל מחקר שבוי, ולנסות למצוא את אלו שמלמדים יותר לא לפשוע (כן, גם המערכת עצמה לומדת - בעולם של משפט למידתי. אף אחד לא קיבל את החוק משמים!). ולמי שחושש מאובדן האפקט ההרתעתי - הרי שלמידה היא העונש הגדול והעמוק ביותר למי שלא למד, כי היא דורשת מאמץ פנימי עצום, ושינוי פנימי גדול בהרבה מעונש חיצוני, שאליו קל להתנכר ולהתנגד, ואף טבעי לא להפנים (מהי רמת ההרתעה של בחינה באינפי 1?). בוודאי שברמות פשיעה נמוכות יותר, ורוב העבירות הן כאלה, יש להכריח את מי שלא למד לעבור לימוד בתוך הקהילה (מעבר בחינות ברמת ובהיקף תואר ראשון בפמיניזם הוא עונש מספק לחלק ניכר מעבירות ההטרדה), ככופר במקום כלא או קנס דרקוני (למשל - של עשרות אחוזים מנכסי האדם). במקרים קלים של פשיעה ניתן גם להסתפק במעבר תואר בפילוסופיה, עם הרחבה בפילוסופיה של המחצית השניה של המאה ה-20 - על תנאי.

אקטואליה אלטרנטיבית