source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כשאני שומע את המילה תרבות - אני שולח את ידי אל הבננה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia10" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bananagun.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כשאני שומע את המילה תרבות - אני שולח את ידי אל הבננה

כיצד הצרכים המיניים של פילוסופים מתבטאים בהגותם? איזה דחק צריך לפתח על מנת לפתח את התרבות? מדוע כשהתקדמות תרבותית מואצת הפערים התרבותיים הולכים וגדלים - עד לניתוק ויצירת תרבות שמרנית ותרבות אוונגרדית? כיצד השפה יצרה תרבות של סוד, רכילות והסתרה שהבדילה את האדם מהקוף? מדוע האלימות הולכת והופכת לסודית? מה מסתתר מאחורי הקליפה החיצונית? ולמה הקליפה של הבננה על הרצפה?

מאת: פילוסוף הבננות

כשאלימות מחשבתית ותסכול מיני הופכים לפילוסופיה - הפילוסופיה הופכת לבננה  (מקור)

הגות הנאורות כגול עצמי של הוגים שרצו להשיג מין

נשים יותר עוזבות מערכות יחסים, וזה לא בגלל שכדאי להן אישית, אלא כי חסמי היציאה יותר נמוכים, כי זו טבעה של ברירה טבעית, שיש ברירה, והן אחראיות על ברירת הגברים, זה אינטרס של המין ולא של האדם הבודד. ואז התרבות - כשרצתה חינוך ילדים ארוך טווח ומבנה חברתי מורכב - בעזרת התבונה תיקנה את הטבע, ושמה חסמים גבוהים מאוד על נשים ליציאה ממערכת יחסים, שרק המערכות הגרועות ביותר יתפרקו, ומי שמפרקת הופכת לענייה. אבל הפמיניזם הוריד את החסמים, כי הרבה הוגים רצו מין חופשי, ולחמו נגד השיטה הקיימת מתוך טבעו המורד של זכר הביתא. ומאז נהרסה המשפחה, ואיתה מתדרדרת התרבות, כי החינוך של אב לבנו, המסורת, המודלים הגבריים המכובדים - הולכים ונהרסים. הם לא הבינו שמין חופשי פירושו פחות מין סדיר ויותר בדידות. ושהמצב הטבעי, שבו ילד גדל בשבט, ולא זקוק לאב ספציפי, ולחניכה רבת שנים, הוא מצב לא טוב להתפתחות האדם. התרבות מתקנת את כשלי האבולוציה והחברה הטבעית ככה שתהיה יותר מוצלחת, כלומר מתפתחת. האבולוציה שמה דגש על יופי חיצוני וכוח, ואילו התרבות על מעמד חברתי. החזרה למצב הטבעי היא חזרה אחורה, ולא יותר מאושרת, כי אנשים במצבם הטבעי לא מונעים על ידי תועלת או אושר, אלא על ידי דחפים ונוירולוגיה, שנקבעו על ידי האבולוציה של המין. אושר זה רק מנגנון נוירולוגי אחד, לא חשוב במיוחד, וכך גם תועלת. לא ההנאה והעונג הם הדחפים המרכזיים במוח. מה ששולט זה הדופמין, ולכן אנשים מכורים לאינטרנט ולחדשות ולעדכונים ולמסרים מידיים ולסדרות - ולא למין. כי בג'ונגל היית צריך להיזהר כל רגע במהלך היום, ולעשות סקס רק בלילה.

העל-טבעי לעומת האל-טבעי בהסדרת הטבע

מעט דחק הוא טוב, אבל במצב תודעת מחסור מתמשכת מופעלת מערכת התנהגותית שנועדה לשרוד ברעב, שיש לה אפקט מדכא. בכל תקופה יש מי שמפעיל תודעת דחק מתמשכת, אם זה הכנסייה בגלל העוונות, או הקפיטליזם שיוצר תודעת מחסור מלאכותית, או תודעת מחסור של מעמד חברתי בחברה המעמדית. וכך, מתוך באג של המוח האנושי שפועל אחרת במצב של מחסור, נוצרים סקטורים באוכלוסיה, כמו העניים, שפועלים תמידית בתודעה של הרעב. למשל כיום נוצרה תודעת מחסור של זמן, וניתן לחשוב על חיים צפופים שיצרו תודעת מחסור במרחב, וכדומה, ולכן אנשים לא מסוגלים לנהל את הזמן שלהם ונוצר מעמד עני בזמן. כי בתודעת מחסור ודחק מופעלות מערכות נוירולוגיות וגופניות שמקריבות את הטווח הארוך לחשבון הטווח הקצר, שהן שרידים אבולוציוניים. כמו שהדחק שנועד לברוח מטרף מדכא לאנשים כיום את המערכת החיסונית ומגביר את לחץ הדם, אפילו שאין קשר בין התגייסות הגוף לפעולה גופנית דחופה ובין הדחק שלהם, ולכן גורם לבעיות בריאות. ככה לאנשים רבים יש מוח חולה בעקבות תודעת המחסור בזמן, למרות שאין באמת מחסור כזה (שאינו נוצר מלאכותית). ניתן לחשוב על עתיד שבו יש דחק ממחסור ביצירתיות, או בידע, או במיניות, וכדומה. היה אפילו מי שהצליח ליצור תודעת דחק ממחסור במשמעות, וקרא לזה אקזיסטנציאליזם, משהו ששייך כיום לפח הזבל של הרעיונות. התרבות היא ההבנה שמה שבא לי, הנוירולוגיה הטבעית שלי ללא מאמץ, איננה בהכרח מה שטוב לי, ולכן יש צורך בתבונה שמעל לטבע, כי בטבע יש פגמים. תורת האבולוציה גרמה לאנשים לחשוב שמה שטבעי עבר אופטימיזציה ולכן טבעי זה טוב, אבל האבולוציה לעיתים קרובות לא מגיעה לפתרון הטוב ביותר ונתקעת במקסימום מקומי. הרבה פעמים היא תקועה בפתרונות כאלה מהסוג של תורת המשחקים, כי היא עושה אופטימיזציה מקומית ולא גלובלית. כשאנשים חשבו שאלוהים ברא את העולם, אז הטבעי לא היה נראה להם טוב בהכרח, כי הוא ברא גם תרבות שמתקנת את הטבעי עם מערכות של חטאים שהפוכים לטבעי. אבל הנוירולוגיה של האדם דפוקה בהרבה מובנים, ויש כל מיני דברים שעוזרים אנוכית לפרט על חשבון החברה, כמו הפרעות אישיות, וגם להפך, שעוזרים לחברה על חשבון טובת הפרט, כמו קונפורמיות, וגם סתם כל מיני תופעות שיצאו בטעות, כמו מחלות נפש. ולכן לא כדאי למהר לזרוק את החטאים והמבנים שיצרה התרבות, פרי של אבולוציה תרבותית, רק בגלל שההצדקות שלהם נשמטו והובנו כמלאכותיות ומומצאות, כי ההצדקות מעולם לא היו העיקר, אלא ההסדרה. אויבי התרבות האמיתיים כמו פוקו טוענים שההצדקות אינטרסנטיות נגדנו, ולכן סביר שהשלכת המבנים לפח תשפר את מצבנו. אבל הן לא אינטרסנטיות לכיוון אחד, אלא מערכת איזונים בין הרבה גורמים, וניסיון של דורות, במה עובד ומה לא עובד, ולכן כל שינוי מבני יכול להוביל לתוצאות רעות יותר מהמצב הנוכחי, גם אם הוא רק הורדת חסמים תרבותיים. הדוגמא הטובה ביותר היא השחרור המיני, שבניגוד לפמיניזם היה הרסני. זה לא נכון שתמיד היו הטרדות מיניות ורק עכשיו אנו הנאורים מבערים אותם. אלא ברגע שהוסרו המבנים השונים של איך מתנהגים בין המינים, התרבות המינית, אז נוצר כאוס, ואלימות, ומצב הג'ונגל הטבעי. לכן צריך תרבות מינית חדשה ושמרנית, שמכבדת את שני המינים במידה שווה, למרות שגם שוויון איננו בהכרח צודק, ויתכן שמסיבות נוירולוגיות עדיף חוסר שוויון. אבל יש לנתק בין המהפכה הפמיניסטית לזו המינית, ולא להרוס את המוסד שבינתיים אין לו תחליף - מוסד המשפחה. כי עכשיו המדינה פולשת לתחום הפרטי ביותר, של יחסים בין המינים, שהופך לתחום שיש לציבור מה לומר בו, אחרי שפלשה לכל שאר התחומים, כמו עבודה, משפחה, חינוך, עזרה לחלש, וכדומה. זו טוטליטריות של המדינה שהופכת למערכת חוק טוטאלית כמו ההלכתית. כשילדים יוכלו לתבוע את ההורים שלהם תיכנס המדינה סופית - גם במשפחות ללא גירושין - לתחום המשפחתי. המיניות הטבעית של האדם כל כך דפוקה ובעייתית עד שבתרבויות רבות שינו אותה באמצעות שינוי פיזי בגוף האנושי במראה החיצוני, בלבוש ובאיברים המיניים, כמו מילה. זה לא בגלל שהם היו טיפשים, אלא מתוך הצורך להסדיר משהו שלא עובד טוב לטובת החברה. לכן אין דבר כזה חזרה למיניות טבעית. או למבנה זוגיות טבעי. המבנה הטבעי הוא קוף שעיר.

סיירת מח כללית (סיירת מחכ"ל)

יש גם עוד תודעת דחק כוזבת, שהיא תודעה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והיא תודעת הדחק של המקום, שהיתה לפני תודעת הדחק של הזמן. בה חיו הגרמנים שרצו מרחב מחיה לארים ופחדו מהשמדת הגזע שלהם (עוד תודעת דחק כוזבת, הדחק הגזעי), ובה חיים המתנחלים והערבים, למרות שיש שפע מקום בעולם, וכבר אין חשיבות למגורים ליד מקורות מים. דחק נוסף שנוצר הוא זה שקשור במיניות, שיוצר העולם על היחיד בהצגת שפע מיני, ובעבר היו דחקים מדומיינים שונים ומשונים, כמו הדחק משדים, או מטומאה, או מחטאים ופיתויים. וכיום עובדים על יצירת דחק העתיד. כלומר חברה מבנה את הערכים שלה על ידי יצירת תחושת מחסור מזויפת, ולא רק על ידי פיתוי וגמול חיובי, אלא על ידי גמול שלילי שנשתל במוחות של אנשים באמצעות תעמולה, כמו התעמולה המינית היום. דחק לרוב לוקח צורך ממשי ומרחיב אותו לאין שיעור לעומת מקורו הביולוגי, ומי שחי בתודעת מחסור מתמדת הוא עבד למערכת החברתית. כלומר החברה עובדת באמצעות מנגנון כפול: חלום + סיוט. כיום החברה חיה בתחושת תאוצה, שיוצרת דחק מלהישאר מאחור, והתחושה היא שהכוח שיוצר את התאוצה איננו נובע מדחיפה על ידי העבר לעבר העתיד, אלא הוא כוח שנמצא בעתיד, שמושך לעברו, כמו כוח המשיכה, לעבר חור שחור. לכן זה יוצר תחושה שיש בעתיד משהו שנתנגש בו או שנגיע אליו ונבלע בתוכו, וזה בניגוד לתקופת הנאורות שנעה על ידי כוח דחייה מהעבר, כוח שלילי. במצב שבו החברה איננה מכונה שעובדת, אלא מערכת שנעה קדימה, אין חשיבות לממוצע ולאדם הרגיל שהוא חלק במכונה כמו כל אחד אחר, הבורג בדיוק כמו הצ'יפ, אלא יש חשיבות אך ורק לאלה שקדימה, לאחוז הקטן שחורג מהנורמה בכישוריו. כלומר אדם ממוצע בכל חברה הופך לחסר ערך, ורק חריגה קדימה היא בעלת ערך, ומה שחשוב בכל חברה זה אך ורק הגאונים והמוכשרים והמתקדמים ביותר, ולא היכולות של האדם הממוצע. חברה יכולה להזניח את הממוצע, כמו ארה"ב, ולהיות הרבה יותר מתקדמת מחברה שבה הממוצע גבוה יותר, אבל יש פחות אנשים מוכשרים בקצה. וזו תוצאה טבעית של ההתקדמות קדימה, שחשוב רק המעטים שהאף שלהם חורג קדימה בקצת מהכלל, אלה שטיפה חיים בעתיד, ולכן הם יזמים, או הראשונים שחושבים על רעיונות. גם אוכלוסיית המוח יכולה להיות תלויה במספר קטן מאוד של נוירונים יצירתיים וחכמים שיוצרים את האינטליגנציה וסוחפים את כל השאר, בלי כל קשר לפעולת המוח כמכונה ענקית, ולכן יכול להיות שהאינטליגנציה היצירתית היא תופעה מאוד ספציפית באזור מסוים במוח, ולא תכונה מערכתית. כמו שהגנום מושפע ממוטציות שנמצאות באוכלוסיות קצה, ולא כל כך תלוי באוכלוסיה הרחבה של המין. כלומר, מבחינה תרבותית זה ברור שמה שמוביל זה סיירת, ולא המסה שמתוכה צומחים גאונים באקראי, אלא שנוצרת מערכת שבה יש פתאום מלא גאונים. לכן ייתכן שכך זה עובד גם במערכות למידה אחרות, כי בלמידה בניגוד לפעולה מה שחשוב זה רק הסיירת, וזה ההגיון של קיום החיים בתוך החומר, או המין האנושי בתוך האבולוציה, או קיום העם היהודי בהיסטוריה. השקעה בסיירת בלבד, ותופעת הסיירת.

החשיבות של הדת הבאה

בסוף יתברר שמה שמייחד את האדם איננו האינטליגנציה אלא התרבות, אף אחד לא יודע באמת כמה חכם פיל או לוויתן, או אפילו עורב. כמו שמחשבים לא עשו מהפכה עד שנקשרו באינטרנט ותאי עצב לא עשו מהפכה עד שנקשרו במוח, ושלקח המון זמן לתאים להפוך ממושבות שמתקשרות ביניהן באותות כימיים כמו חיידקים ליצור אחד שלם, ככה יתכן שמה שגרם לאבולוציה של המוח היה דווקא התרבות. והתרבות נגרמה דווקא מהילדות הארוכה שנכפתה על האדם ברגע שהזדקף ונולד עם מוח לא מוכן בגלל ראש קטן, אלא מוח פתוח ללמידה. כלומר הלמידה היתה יותר חשובה מהאינטליגנציה, ומי שניצח איננו הקוף החכם ביותר אינדיבידואלית אלא הקוף הלומד ביותר כקבוצה. ועד היום המוטיבציות החזקות ביותר של האדם קשורות לארגון שלו כקבוצה. זה לא סתם שהפוליטיקה בראש החדשות, זה באמת הכי מעניין את כולם. והעוני הוא מנגנון הסתגלות של הקוף החלש לעומת הקוף הדומיננטי בקבוצה, שנועד לא לאיים עליו - כדי להימנע מאיום ממנו. כך גם פרדוקס פרמי, היכולת של כוכבים לתקשר ביניהם, ליצור רשת של העולמות, היא קשה יותר מיצירת האינטליגנציה בכל אחד מהם. כלומר מהירות האור נותנת גודל סופי לתרבות. אם אלוהים הוא חייזר, האם זה מפחית מעוצמתו הדתית? לא בהכרח. אנחנו יכולים לנהל מערכת יחסים אינטימית עם חייזר. אבל מערכת יחסים עם חייזר תמיד תהיה מאוד א-סימטרית. במובן הזה אנחנו לבד. המעבר מרשת של בני אדם לאורגניזם של בני אדם - שבו האינדיבידואלים ישארו בחוץ ויהיו כמו החיידקים הטרוריסטיים לעומת בעל החיים הגדול - יכולה לקחת לא מעט זמן, ולהצריך אידיאולוגיה דתית מתאימה, שתגרום לאדם לוותר על עצמותו ואישיותו. זה יהיה סוג קיצוני מאוד של כת. כלומר, מהר מאוד נוצרים אינדיבידואלים (חיים) ומהר מאוד הם יוצרים רשת קשרים ביניהם, אבל לוקח המון זמן עד שהם הופכים לשלם, כי זה בעצם לא אינטרס שלהם ונגד תורת המשחקים, זה להפוך למשהו אחר. ביהדות יש תשתית כזאת במערכת הספירות, בחבורה זוהרית שבה כל אחד מגלם ספירה אחרת ויש קשרים ביניהם. וביכולת להכפיל ולחלק את החלוקה הזאת שוב ושוב, במבנה פרקטלי שחוזר על עצמו. חבורה כזו מתוארת בזוהר והיו לה חיקויים לאורך הדורות, של חבורות סוד שונות. כלומר מה שמדבק את האינדיבידואלים לשלם זה לא תקשורת רגילה אלא סוד.

המנהרות הן סודות מתחת לאדמה - ולכן אפקטיביות

אם השמאלנים היו רוצים לסיים את הכיבוש היו כולם מתפקדים לליכוד. ומחליפים את ראש הממשלה. אבל את זה צריך לעשות בחשאיות, והיכולת לארגן פעולה גדולה בחשאיות היא שיא התרבות והיכולת הארגונית. החשאיות היא מכפיל כוח של הפעולה. כי ההשפעה היא לפי השינוי בכוח, וההפתעה הופעת את כל הכוח לשינוי בכוח, מאפס למאה. השינוי בכוח הוא הקובע במאבקי כוחות, הכל ביחס לציפיות. ולכן תרבות צריכה משהו מעליה, קומה של סוד. כמו שהמודיעין הוא הסוד שמעל המדינה. שמטרתו למנוע הפתעה וליצור הפתעה. כמו שהשואה הצליחה בגלל שהיא היתה סוד. ולא כמו שאומרים שכולם ידעו. הצאן לא ידע על הטבח. טרור מצליח בזכות ההפתעה. והמלחמה הקרה היתה כולה מלחמת סוד, ומלחמת הסייבר עוד יותר, זה סוד שיש מלחמה. האנשים מפחדים מאלגוריתמים בגלל הסודיות של פעולתם. אבל רק ברגע שלמחשב יהיה סוד אמיתי פנימי הוא יהפוך לאנושי. כמו שבכל אדם יש עולם סוד וזה מה שהופך אותו מחיה לאדם. הכוח של המדע היה לקחת את הסוד מהדת, סוד פעולת היקום. המשיכה של האדם אל הסוד היא תכונה נוירולוגית שהתפתחה אבולוציונית מסיבות חברתיות (סודות בחברה) וכצייד (סודות בטבע). כמכונת ידע המוח נמשך אל הסוד. ואל החדש. ואנחנו נמצאים בשלב של ניצחון החדש על הסוד. ולכן צריך סוד חדש.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>העוגן העגנוני - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia60" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/graveagnon.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

העוגן העגנוני

מדוע בחר עגנון בשם זה? העניין קשור לתפיסה קבלית נועזת לא פחות מהשבתאות - ביחסים של זיווג השכינה עם האל. התפיסה הזו היא גם מקור המודרניזם העגנוני - והסיבה שזכה להתקבלות מחוץ לעולם הדתי. היקשרות חד צדדית, שיש בה מרכיב גלוי של כורח ומרכיב סמוי של רצון ואיזו אי אפשרות מובנית ותקווה וציפייה חסרות תוחלת, דהיינו עגינות בלשון המסורת - היא זו שקושרת את עגנון למקורות האבסורד המודרני

מאת: מתיר עגונים

מקיים יחסי עגינות עם המיתוס המת - ולא משתחרר  (מקור)

עגנון כשמו כן הוא, עוסק בעגינות, כלומר בחוסר היכולת להשתחרר ממשהו, שכבר לא שם, לא נמצא. כמו בשירה, או בכלל ביחס המתמם-ציני שלו למסורת, או לעיירה שכבר לא שם, או להשתחרר מבלק, או מבלומה, או מאיזה חוסר צדק בעבר. זו אצלו תפיסת עולם כוללת, מרכזית, של חוסר היכולת להשתחרר, ממשהו שכבר לא ממש חי, ומכאן הקרבה לקפקא, וחוסר היכולת לסיים, או להתגרש, גם ברמה האישית, להשתחרר מהפוזה.

זה גם מתחבר לתפיסה לאומית של חוסר היכולת להשתחרר מהגלות, אבל עיקר הנועזות הוא בתפיסת יחסי האל עם כנסת ישראל, לא כנישואין, אירוסין או גירושין - אלא כעגינות. האל הנעדר וחוסר היכולת להשתחרר ממנו - שהוא גם חוסר רצון, למרות שהוא לא שם מזמן. למעשה, הוא כל הזמן מחפש להיעלם ולהיעדר, מאז גן עדן שהוא השאיר אותם שם ונעלם, ואז חטאו, ואז הוא חוזר. כל פעם הוא משאיר את העולם, כמו משה שהלך להר סיני ולא חזר, ואז חוזר כשחטאו.

למיתיות עגנון הצליח להגיע רק דרך המחקר האקדמי, לא באופן ישיר, לגעת בו דרך המטפחת של המחקר, למשל בעידו ועינם ובעד עולם. שלום הצליח לגעת בו גם דרך המחקר, ולא ישירות, ועגנון הלך דרכו - אבל ניסיונות ישירים לא צלחו. לא בספר המעשים, לא בקטעים סוריאליסטיים. אין יותר לספרות העברית המודרנית גישה למיתוס. גם לא אצל עגנון, וגם לא אצל שבתאי בסוף סוף דבר. היא גורשה מהמיתוס האבוד.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

אדמת מריבה

ובעל ואישה רבים: ואת אמרת לי שטעינו שמכרנו את הדירה! והיא מקללת: ראש בלטה, עכשיו יהיו עליות מטורפות במחירים! וגבר מקטר: איזה מזל רע יש לי בחיים, בדיוק באמצע סקס. והשני בוכה לו: אתה יודע מה הכי כואב לי? שעכשיו הערבים ישמחו

מאת: המכון לגיאולוגיה יהודית

נסיך הגיהנום - הירונימוס בוש (מקור)

חלמתי שיש משהו עצום שזז במיטה של אשתי ומרעיד את כל המיטה, בזמן שאני ישן כמו בול עץ. והדבר העצום הזה מתגבר ומתגבר, ועולות חריקות ואנחות ואנקות שבר...ובגלל זה אני לא מתעורר, אפילו שיש רעידת אדמה באמצע הלילה, וארון ספרי הקודש הענק ליד המיטה נופל עליי וקובר אותי. ואילו אשתי, שקוראת זבל לפני השינה וכל מיני עיתונים, יוצאת ללא פגע. זה השכר ללימוד תורה במיטה?

ואני עולה לשמיים ועומד שם תור עצום של רעידת האדמה. ומחכים שעות והרשויות לא יודעות ולא מתמודדות ולא ערוכות ליהודים מתים רבים כל כך, שלכל אחד צריך לשקול תרי"ג מצוות על כל פרטיהן ודקדוקיהן, בניגוד לשבע מצוות בני נוח שזה במסלול המהיר. ואנשים נדחפים וצועקים: מה זה, תפתחו עוד עמדות. הכול פרטץ', אני אומרת לך. ראית את הבן המוצלח של יוסל'ה? רק בשביל לראות אותו פה היה שווה. והנה מישהו כבר מתחיל למכור ארטיק, ומתמקח עם ההורים: ואם הילד יגיע לגיהנום - לא תקנה לו ארטיק? ובעל ואישה רבים: ואת אמרת לי שטעינו שמכרנו את הדירה! והיא מקללת: ראש בלטה, עכשיו יהיו עליות מטורפות במחירים! וגבר מקטר: איזה מזל רע יש לי בחיים, בדיוק באמצע סקס. והשני בוכה לו: אתה יודע מה הכי כואב לי? שעכשיו הערבים ישמחו...

והנה אני רואה שם במרכז ההתקהלות את המומחה לחיזוי רעידות אדמה, כבוד הפרופסור לגיאולוגיה מהאוניברסיטה העברית, הנכד של ש"י עגנון, שמקונן:

אני כמו נביאי החורבן שלא הקשיבו להם, ועכשיו הבית הלאומי התמוטט לנו על הראש. עוד מאז שבית סבא שלי במרכז ירושלים נהרס ברעידת האדמה ב1927 ולכן נאלצנו לעבור לבית עגנון בתלפיות – מתכוננים אצלנו לבגידת האדמה ביהודים. והנה בחורבן בית שלישי שוב נתפסנו בלתי מוכנים. זה גנטי אצלנו. אחרי הרעשים הראשונים ראש ממשלה אחראי היה צריך להיכנס לפאניקה, ולכנס מסיבת עיתונאים עם פעלולים בפריים-טיים, עם הוראות ההתנהגות ותוכנית חירום לחיזוק מבנים ותרגיל לאומי של רעידת אדמה. אבל אז לא היתה בסוף רעידה והיו צוחקים עליו. אנשים כל הזמן מתייראים מהשמיים: מטילים, מעפיפונים, ממטוסים, מבלונים, מרחפנים, מיתושים, מזיהום אוויר, מהשמש, מהחור באטמוספירה. אבל שכחו לפחד מהאדמה. לאדמה עצמה נמאס. וביום שהאדמה תתעורר - אתם תפסיקו לחלום.

חיי לילה

title: אדמת מריבה - חיי לילה - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אדמת מריבה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/hell.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אדמת מריבה

ובעל ואישה רבים: ואת אמרת לי שטעינו שמכרנו את הדירה! והיא מקללת: ראש בלטה, עכשיו יהיו עליות מטורפות במחירים! וגבר מקטר: איזה מזל רע יש לי בחיים, בדיוק באמצע סקס. והשני בוכה לו: אתה יודע מה הכי כואב לי? שעכשיו הערבים ישמחו

מאת: המכון לגיאולוגיה יהודית

נסיך הגיהנום - הירונימוס בוש  (מקור)

חלמתי שיש משהו עצום שזז במיטה של אשתי ומרעיד את כל המיטה, בזמן שאני ישן כמו בול עץ. והדבר העצום הזה מתגבר ומתגבר, ועולות חריקות ואנחות ואנקות שבר...ובגלל זה אני לא מתעורר, אפילו שיש רעידת אדמה באמצע הלילה, וארון ספרי הקודש הענק ליד המיטה נופל עליי וקובר אותי. ואילו אשתי, שקוראת זבל לפני השינה וכל מיני עיתונים, יוצאת ללא פגע. זה השכר ללימוד תורה במיטה?

ואני עולה לשמיים ועומד שם תור עצום של רעידת האדמה. ומחכים שעות והרשויות לא יודעות ולא מתמודדות ולא ערוכות ליהודים מתים רבים כל כך, שלכל אחד צריך לשקול תרי"ג מצוות על כל פרטיהן ודקדוקיהן, בניגוד לשבע מצוות בני נוח שזה במסלול המהיר. ואנשים נדחפים וצועקים: מה זה, תפתחו עוד עמדות. הכול פרטץ', אני אומרת לך. ראית את הבן המוצלח של יוסל'ה? רק בשביל לראות אותו פה היה שווה. והנה מישהו כבר מתחיל למכור ארטיק, ומתמקח עם ההורים: ואם הילד יגיע לגיהנום - לא תקנה לו ארטיק? ובעל ואישה רבים: ואת אמרת לי שטעינו שמכרנו את הדירה! והיא מקללת: ראש בלטה, עכשיו יהיו עליות מטורפות במחירים! וגבר מקטר: איזה מזל רע יש לי בחיים, בדיוק באמצע סקס. והשני בוכה לו: אתה יודע מה הכי כואב לי? שעכשיו הערבים ישמחו…

והנה אני רואה שם במרכז ההתקהלות את המומחה לחיזוי רעידות אדמה, כבוד הפרופסור לגיאולוגיה מהאוניברסיטה העברית, הנכד של ש"י עגנון, שמקונן:

אני כמו נביאי החורבן שלא הקשיבו להם, ועכשיו הבית הלאומי התמוטט לנו על הראש. עוד מאז שבית סבא שלי במרכז ירושלים נהרס ברעידת האדמה ב1927 ולכן נאלצנו לעבור לבית עגנון בתלפיות – מתכוננים אצלנו לבגידת האדמה ביהודים. והנה בחורבן בית שלישי שוב נתפסנו בלתי מוכנים. זה גנטי אצלנו. אחרי הרעשים הראשונים ראש ממשלה אחראי היה צריך להיכנס לפאניקה, ולכנס מסיבת עיתונאים עם פעלולים בפריים-טיים, עם הוראות ההתנהגות ותוכנית חירום לחיזוק מבנים ותרגיל לאומי של רעידת אדמה. אבל אז לא היתה בסוף רעידה והיו צוחקים עליו. אנשים כל הזמן מתייראים מהשמיים: מטילים, מעפיפונים, ממטוסים, מבלונים, מרחפנים, מיתושים, מזיהום אוויר, מהשמש, מהחור באטמוספירה. אבל שכחו לפחד מהאדמה. לאדמה עצמה נמאס. וביום שהאדמה תתעורר - אתם תפסיקו לחלום.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>רשימת 100 הפילוסופים הרווקים הנחשקים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia5" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bananaeros.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

רשימת 100 הפילוסופים הרווקים הנחשקים

כיצד קרה המעבר מתקופת הדיבור של האל לתקופת הדיבור אל האל? מדוע האסתטיקה והאמנות היו המנוע המרכזי בהיסטוריה? איזה אתוס יכול להציל את התרבות מהברבריות הדיגיטלית? מדוע ציירים לא מתחתנים? ומדוע יש ייצוג יתר להומואים בכל תחומי הרוח, האמנות והמדע? אולי זה קשור לבננות?

מאת: הפילוסוף הנחשק ביותר בנתניה

נשים מעדיפות בננות על פני פילוסופים - ופילוסופים מעדיפים בננות על פני נשים. מסקנה?  (מקור)

סטריאו-תאיזם

מה שיצר את התנ"ך זה התפיסה שאלוהים מדבר. ואז נהייתה תחרות על הטקסטים של אלוהים, על החוקים, על הנבואות, על הסיפורים שבהם הוא מתערב בדיבור, ונוצר מוסד הנביא ככוח, והדיבור של אלוהים היה משמעותי ואסתטי, והרצון לשמר ולצרוך את הדיבור של אלוהים היה הספרות. כשיש הרבה אלים הם משפיעים דרך הטבע, כל אחד בכוח אחר, ומערכת היחסים אתם מכנית, טבעית, ואילו כשיש אל אחד אז הכוחות הסותרים לא מבטאים אותו, כי נוצרת מערכת יחסים אישית, אנושית, שהיא מערכת של דיבור, שרק היא יכולה לגשר על סתירות בהתנהגות, ולהסביר טוב ורע כשכר ועונש. לכן כל ההתפתחויות הללו לא היו שלבים שונים בהתפתחות הדת, אלא התפתחו כולם בבת אחת, והחידוש לא היה היחידות (של האל), אלא התפתחות מערכת היחסים עם האל כמערכת אנושית (ולבסוף זוגית) ולא טבעית, ממנה נבע הכול, כולל היחידות, מתוך הנאמנות. אלוהים כבר לא היה כוח טבע או חיה, אלא אדם. עד שהוא הפך לדיבור טהור, ללא גוף. ולבסוף לטקסט. הוא נברא בצלם האדם, ובסוף כשהוא נעלם נשארה רק מערכת היחסים איתו. בתי האלוהים היו לבתים שבהם הדיבור של אלוהים - בתי המדרש - והבתים שהאדם מדבר עם אלוהים - בתי התפילה. ובנצרות נעלם הדיבור של האל כמדרש וכחוק ונשאר רק הדיבור של האדם, בוידוי ובתפילה. מערכת היחסים הפכה לחד צדדית, שזה הסוג החזק ביותר של אהבה, שהיא מערכת יחסים חד צדדית, בניגוד לזוגיות. אבל כיום כשהתקשורת הפכה לחזותית אלוהים יכול לדבר דרך האומנות. והאדם יכול לדבר אליו דרך הציור.

היציאה מהפירמידות במצרים להר סיני כסיפור ארס-פואטי של מעבר בין מדיומים אמנותיים

הדתיות הקדמונית נוצרה מתוך האמנות, מהמוזיקה. בתקופה לפני הספירה לא היתה לאנשים אף דרך לצרוך אומנות שלא במסגרת דתית, ולכן תחושת השגב שהעניקה האומנות יצרה את התחושה הדתית. בתקופת התנ"ך אנשים לא קראו אף ספר כלשהו חוץ מהתנ"ך, זו היתה יצירת האומנות היחידה שהם נחשפו אליה. הפסל במקדש היה יצירת האמנות הפלסטית המרשימה ביותר שהם ראו בחיים, המקדש היה המוזיאון היחיד בעיר. מה שעשתה היהדות היה להחליף את האמנות הפלסטית באמנות הספרות, זה הכל, והנצרות עשתה סינתזה והשתמשה גם באמנות הפלסטית של העולם האלילי וגם באומנות הספרותית של העולם היהודי, ולכן ניצחה את שתיהן. ואילו האיסלאם היה בנוי על אמנות השירה והמוזיקה, ולכן היה גם סוחף, אבל גם לא השאיר מורשת תרבותית כמו הנצרות, כי מוזיקה לא נשמרת. ההתפרצות של יוון הקלאסית היא התפרצות אמנותית, האמנות באה לפני המדע והפילוסופיה, וכך גם ברנסאנס. תמיד שואלים מה הביא למהפכה המדעית, ולא מבינים שזו היתה המהפכה האמנותית. המהפכה האמנותית הזאת החליפה את הדת באמנות, החלפת תפקידים, והמוזיאון הפך למקדש, זה היה שורש החילון. ואילו כיום כשאנחנו מוצפים באמנות, זו מהפכת המידע, ההצפה בדימויים, בטקסטים ובמוזיקה. התרבות המצרית היתה תרבות אדריכלית, ומי שהיה לו תרבות אדריכלית, כמו רומא, הוא הפך לאימפריה, ולא להפך. שכלול באומנות הפיסול והאדריכלות הוא שיצר את האלים והמקדשים, וגרם למהפכה החקלאית, ואילו הקולנוע והצילום יצרו את המאה העשרים, את הספקטקל של מלחמות העולם. בינתיים הרשת לא יצרה צורת אומנות, אלא רק קיצרה את הצורות הקיימות, אבל ברגע שמשחקי המחשב והמציאות המדומה יהפכו מטכנולוגיה זמינה לאמנות, למדיום חדש כמו הקולנוע, אז תתרחש מהפכה אמיתית. כלומר העולם הוירטואלי, שהיום הוא עולם נחות לעולם הממשי, יהפוך בתהליך של השגבה לעולם גבוה ואמיתי יותר, בזכות צורתו האמנותית. ההומוספיינס ניצח את הניאנדרטאלים בגלל שהוא יצר אמנות והם לא. זה לא סתם נתפס כיכולת הגבוהה ביותר, כי האמנות יכולה לגייס אנשים בדרך שאי אפשר אחרת. ועד שבינה מלאכותית לא תהיה בעלת חוש אמנותי אנשים לא יכירו בה כבינה, כי האמנות היא היכולת שמשתמשת בכל הכישורים של המוח, ולכן היא כזו גבוהה. היא מפעילה גם את התפיסות הנמוכות, החושיות, גם את הרגש-ההנאה-מוטיבציה, וגם את היכולות הגבוהות, לכן היא נוצרה מהמודעות, יכולת הארגון הגבוהה ביותר שכוללת את כל שאר היכולות. אם רוצים לדעת מתי האדם השיג מודעות צריך לראות מתי הוא התחיל לעסוק באומנות, ורואים את זה גם בילדים, וגם בערסים. אנשים ללא צד אמנותי הם סוג של חיות אינטליגנטיות. חוש האסתטיקה הוא מה שמושך אותנו למרחבים, לנוף, להגירה, והוציא את האדם מאפריקה וגרם להתפשטותו, ואילו האמנות כיופי מלאכותי היא מה שמושכת אותנו לתרבות, כי היופי המיני המושך משלב את היופי הגופני עם יופי רוחני - אנחנו מתוכנתים לרצות גם אינטליגנציה ויכולת חברתית ולא רק שדיים. ולכן זה היה המנוע להתפתחות האבולוציונית של האדם מהקוף, והאמנות ספציפית היתה המנוע להתפתחות הכלים. האסתטיקה היא האחראית להצלחת ההומו ספיינס יותר מהומונידים קודמים ויותר מחיות אחרות. וגם של הצלחת תרבות המערב יותר מתרבויות אחרות. יש יחס ישר בין רמת האסתטיקה של תרבות להצלחתה - יותר מהמיקום הגיאוגרפי - וראה יפן.

המנוע האמיתי של ההיסטוריה

הרנסאנס באיטליה צמח מתוך תרבות שהיתה אובססיבית לציור פיסול ואדריכלות, כמוקד היוקרה בחברה, מתוך תחרות בין מזמינים על יוקרה באמצעות אומנות, כלומר הכוח מבטא את עצמו באמנות פלסטית, וכך גם פריחת המוזיקה הקלאסית בגרמניה, או המחזאות והפילוסופיה ביוון, והשירה ביוון הארכאית. זה כמו פריחת נוצות הטווס, כאשר הכוח מתחרה בינו לבין עצמו באמצעות אסתטיקה אז נוצרת תקופה של פריחה אומנותית, ורוב הזמן הוא מתחרה באמצעים אחרים כמו מסחר, כסף, מלחמות וכיבושים. כל חברה והאובססיה שלה, ובאובססיה הזאת היא מצליחה לרוב לתפארת. בסין זה הפיתוח, בישראל זה היה התחום הבטחוני, ועכשיו הסטארט-אפ. היהדות התחרתה אלפיים שנה באמצעות התלמוד, שהפך למבנה האינטלקטואלי המפואר בתולדות האנושות, שלא מעניין אף אחד, מלבד החרדים, ואילו בשתי המאות האחרונות היהודים התחרו באמצעות הישגים אינטלקטואליים ובמדיה, וחלה פריחה אדירה שלהם בתחום, כמו שברוסיה במאה ה-19 התחרות היתה באמצעות ספרות, ונוצרה הפריחה של הספרות הרוסית. ככה כל חברה והאובססיה שלה, כמו החברה בעמק הסיליקון שהאובססיה שלה היא טכנולוגיה גבוהה, וככה מתחרים. כלומר היכולת להעתיק את ההתגוששות בין זכרי אלפא לתחומים שונים היא המנוע המרכזי של האנושות, וגמישות הגדרת התחום היא שמאפשרת לנסוע במנוע הזה לכיוונים שונים. אבל כדי להגיע להישגים תרבותיים בתחום מסויים קודם כל צריך ששם תהיה האובססיה של הכוח, ואז נוצרת פריחה תרבותית. ויש תרבויות חלשות שאין להם פרויקט, או שהפרויקט שלהם דפוק, כמו הטרור, או מיושן, כמו האיסלאם, או שאיבדו את האובססיה, כמו חלקים מאירופה, שהאובססיה שלהם היא אידיאלים שמאלנים צדקניים, או חלקים נרחבים מהעולם שהאובססיה שלהם הם אידיאלים ימנים כוחניים ומלאי גאווה עצמית. בארץ האובססיה של הערבים הם היהודים והאובססיה של היהודים הם הערבים ולכן גם השמאל וגם הימין מוגדרים על ידי הגישות לערבים, ומונעים ביחס למישהו אחר, שזו הנעה דפוקה, כמו במערכת יחסים, כי האחר אוטונומי. לכן מה שחשוב זה לא הכלכלה, או הטכנולוגיה, אלא האתוס של החברה, האובססיה שלה, ושם יהיו ההישגים. האתוס בימי הביניים היה הדת ולכן הגיעו שם להישגים גדולים, האתוס הרומאי היה אימפריאלי ולכן הגיע להישגים גדולים, הפרעונים הגיע להישגים גדולים בהשגת חיי נצח, לפי דתם, וכן הלאה. המופרכות של ההישגים הללו היא בגלל שהם רחוקים מהאתוס שלנו, כמו שהפרעונים היו מסתכלים על אתוס המוזיקה הקלאסית בארצות הגרמניות כמופרך. לכן לא יכול לבוא שינוי מהותי בהישגים של חברה בהקצאת משאבים, אלא בהקצאת ערכים ואתוס. וזה יש מעט מאוד, כמו קשב, אי אפשר לפצל יותר מדי וזה משאב מוגבל ל-1, יש רק קשב 1 ואי אפשר להשיג יותר ממנו, ואם תחלק להכל לא תגיע לשום הישג יוצא דופן. לכן יש לבחור. מקסימום שתיים שלוש מטרות, ועדיף אחת. אם אתה מעצמת סטארט-אפ וביטחון אתה לא מעצמת ציור. ולכן תרבות לא נובעת מהכישרון של היחידים, אלא לתחרות החברתית שמגייסת את היוקרה שלה לתחום אחד. מה שהיחיד יכול לעשות זה רק להתגייס לאתוס קיים בחברה שלו. אף אחד לא יכול להיות מדען ללא המדע, או אמן ללא האומנות. האובססיה של אמריקה היא העתיד, והאובססיה של יפן היא ההצלחה, והאובססיה של סין היא שליטה, והאובססיה של רוסיה היא כוחנות, והאובססיה של אירופה היא החברה, והאובססיה של הודו היא ההינדואיזם, ושל העולם האיסלאמי היא רגשי הנחיתות שלו, ושל איראן היא הגאווה, ושל אפריקה היא ההישרדות, ושינויים באתוסים יותר אטיים משינויים טכנולוגיים. בשביל ליצור פריחה לא צריך המון אנשים, אלא תת תרבות שהאתוס שלה הוא בכיוון הפריחה, וזה קשה, כי האתוסים של תתי התרבויות נכבשים על ידי האתוסים הגדולים והחזקים של החברה. קשה ליצור תת תרבות שהאתוס שלה הוא ציור, בלי שהוא יכבש על ידי אתוסים דומיננטיים אחרים בעולם, כי היוקרה שואפת לריכוז, מה שיקר בעיני אחרים הוא מדבק למה שיקר בעיניך. רק הדגם הפונדמטליסטי כמו החרדים מצליח לשמור יוקרה שאיננה תלוייה בעולם, והוא עושה זאת בכל הכוח. ארצות הברית שולטת בעולם כי היא שולטת בדימויי היוקרה, והמזרח הרחוק וכל השאר בינתיים רק מחקים אותם. לכן הדרך להתקדם בציור הוא להתחבר לאתוס הציור, ולהיות אפילו אתוס של אדם אחד, מול כל הברברים מסביב.

לבדוק את אחוזי הנישואין של מאה הגדולים בתחומים שונים

ציירים הם רווקים, והומואים, וחסרי ילדים, בשיעור ניכר בהרבה מהאוכלוסיה, לא בגלל שהם עניים, אלא בגלל שזו אומנות שעשייתה כל כך מבודדת, אבל גם מאוד מתגמלת, נוירולוגית, כי ההצלחה מול העיניים שלך, התגמול מיידי (לא כמו מילה או תו, שאינם נכונים או לא נכונים בפני עצמם), ומתמשך, זה כל הזמן מול העיניים שלך. ואותו דבר גם אצל פילוסופים, כי זו עבודה מאוד מבודדת, והתגמול האינטלקטואלי ממכר. אמנם אתה בכלוב - אבל משלמים בבננות. אז אני לא יודע למה אף אחת לא רצתה אותי, אבל עובדה. ועובדה שאחוזי הנישואין של פילוסופים נמוכים משמעותית משל קופים.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

אריסטו הטריד אותי מינית

היא צרחה, וזה היה נראה לי קנאה גמורה של הפה בפי הטבעת, וחשבתי על האפלייה הלא הוגנת ביניהם

מאת: עכבר מפורסם ומצליח

"התגובה הגברית ל#מיטו - #טו_מאצ_אינפורמיישן" (מקור)

חלמתי שאני גבר מפורסם ומצליח ונשים מתלוננות עליי שהטרדתי אותן מינית. ואני נכנס לפאניקה שלא משנה מה אומר, או אפילו אחלום, זה סיפור שהסוף שלו נכתב מראש, ואני לא רוצה נרטיבים כאלה, כי מבחינה ספרותית הם פגומים ולא מעניינים. פה זה לא טרגדיה, ולא יתכן שהחיים שלי יהיו סיפור שנכתב על ידי מישהו אחר, ועוד בז'אנר אחר - נחות, ימי ביניימי, של מעשיית מוסר - שפתאום השתלט עליהם, בצורה הכי לא אסתטית, של המתלוננת מתוך המכונה. ומה יגיד אריסטו, שלא לדבר על האפיגון שלו - הרמב"ם - שפסק שהלכה כאריסטו בכל מה שמתחת לגלגל הירח ועד מרכז כדור הארץ, כלומר כולל פואטיקה, ולכן סוף כזה הוא בניגוד להלכה.

האם יש משהו שאני יכול לעשות שיוביל לסוף אחר? משהו שכל הגברים הגאונים, כולל ג'ון סרל, ממציא "החדר הסיני", לא חשבו עליו? המוח שלי מתרוצץ בין אפשרויות כמו עכבר אפור שנלכד במלכודת ללא מוצא, וכל תסריט, כל תגובה של העכבר המכוער, הכל נגמר אותו דבר. הסיטואציה הקפקאית מזכירה לי את קפקא. הוא הרי פתר את הבעיה הספרותית הזאת... צריך לרוץ לעבר החתול. לא נשאר מה להפסיד מלבד להפסיד בדרך מקורית. כי הנה למשל סרל, גדול הפילוסופים האנליטיים החיים, מואשם שהוא תקף מינית בגיל 84 סטודנטית בת 24, וזה הולך להיות סיום הערך שלו בויקיפדיה. אז הערך שלי יסתיים אחרת.

ואני מוציא תגובה לתקשורת: "נכון, הטרדתי אותן מינית, ואני כותב את זה בניגוד לעצת עורכי הדין שלי, וכי לא מתאים לי להסתתר כמו פחדן מאחורי המערכת המשפטית, ובכלל, כלא נראה לי הרפתקה". ולמחרת התגובות במאמרי הדעות מעודדות: סופסוף גבר שמודה, שלא מורח, שעושה מה שפמיניסטיות חושבות, ומוכן בשמחה לשלם את חובו לתנועה. ולמחרת, מעודד מהצלחתי, אני מפרסם בפייסבוק:

"#לא_התנצלתי אני מודה בהכל, ומוכן לפרט את כל פשעיי לטובת האומה, גם כאלה שעוד לא התלוננו עליהם, כעידוד ל#לא_התלוננתי, בלי לחשוך אף פרט מביש מתוך נפשי המשוקצת. עשיתי חשבון אתמול בלילה וסה"כ הטרדתי מינית מאתיים נשים ותקפתי מינית חמישים, וכל יום אחשוף פה סיפור הטרדה אחר ושם חדש של מישהי שהטרדתי ועוד לא אזרה אומץ להתלונן. אשפוך בפניכן, שופטותיי, את כל האמת, בניגוד לגברים אחרים. ואתחיל במתלוננות.

האמת, שהטרדתי את א' בגלל השדיים השמנים שלה, שהציצו מבעד לחולצה קטנה מדי, לחוצים, אומללים, היה נראה לי מאוד מצחיק לשחרר אותם, אז הכנסתי את היד ובמיומנות שלפתי אחד מהם החוצה, הייתם צריכים לראות את הפרצוף שלה. המתלוננת ב' היתה שטוחה ומכוערת, אבל הטרדתי אותה כדי לא להפלות, כי היא נראתה כמו עכבר שזקוק לתשומת לב, ופשוט חשבתי שאני בטח הראשון שהתייחס אליה אי פעם, ותמיד היתה לי סימפטיה לעכברים (אתן הרי יודעות שיש לי גוף ופרצוף עכברי, ולכן אף אחת לא רצתה לצאת אתי, ודווקא בגלל זה אהבתי להטריד פילות).

את המתלוננת ג' הטרדתי בגלל העכוז שלה, בהשראת חנוך לוין שקראתי בלילה לפני, לא התאפקתי מלתלות עליו לוחית רישוי. בגלל שיש לה פרצוף תחת, היא נראתה לי בעלת סימטריה טופולוגית יחודית: גתגתג (גפיים-תחת-גוף-תחת-גפיים). וכשהקימורים בין הישבנים הרבה יותר יפים מהפנים, העדפתי לנשק שם מאשר את פיה. היא צרחה, וזה היה נראה לי קנאה גמורה של הפה בפי הטבעת, וחשבתי על האפלייה הלא הוגנת ביניהם, והאביר שבי התקומם על היותו של פי הטבעת קורבן של הפה, שכל מה שנכנס באחד יוצא מהשני, רק שאחד הוא מושא תשוקה והשני זוכה לשיימינג תרבותי. ואז ליקקתי אותה שם בקטע בודלרי-גבולי, ומול מבטה המופתע הפטרתי: לשון הרע - עוון נורא". ובתגובות כותבים לי: התגובה הגברית ל#מיטו - #טו_מאצ_אינפורמיישן. #ההתנצלות_גרועה_מהפשע.

ואני ממשיך למחרת בפייסבוק: "הבוקר הלכתי לתחנת המשטרה והודיתי באונס! אנסתי את המגישה המפורסמת, אשת הפוליטיקאי המפורסם (שלמרות כל הפרטים הבלתי מזהים לא אחשוף כאן את שמה, כדי שתנסו לנחש, למרות שזה לא יפה, ובכך תחוו שמץ מן ההנאה שחוויתי). כשהגעתי לסיפוקי היא צעקה: לא, לא! בעלי יהרוג אותך. אבל בעלה לא עשה לי כלום. ואפילו לא פנו למשטרה. אני חייב לציין שיש ברשותי קלטות של קריינותה במקרי אונס, עליהן נהגתי להתענג, איך פיה הוגה את המילה "אונס" בעווית. מי שמעוניין בצבע וצורת הפטמות שלה: לינק בתגובה הראשונה". והתקשורת משתוללת: אונס בחדר החדשות. אין תגובה מהמגישה. אבל המגישה מגיבה בסוף: "לא נאנסתי. לא זוכרת שהוא נגע בי בכלל. לא יודעת על מה הוא מדבר".

ואני כותב: "אין לי מושג למה היא בוחרת להכחיש את מה שקרה. זה כנראה רק בגלל שלא נעים לה מבעלה. אולי היא לא סיפרה לו. ואולי יש הסבר יותר אפל לחור השחור בזיכרון שלך: את פשוט הדחקת את זה בגלל הטראומה! לפעמים עוברות 20 שנה עד שנזכרות באונס, מחקרים מוכיחים שלפעמים עוברות אפילו 60 שנה עד שמתלוננות על אונס. טענתי אתמול בחקירתי החוזרת במשטרה שיש צורך לשלוח אותה לטיפול פסיכואנליטי במימון המדינה שם היא תיזכר בזה כמו שאני זוכר את זה - כאילו זה היה אתמול בלילה, כאשר שוב פינטזתי עליה".

ולמחרת אני ממשיך בבליץ התקשורתי. בחדשות מודיעים שהערב ראיון בלעדי עם המטריד הסדרתי (לכאורה), התוקף מינית (לכאורה), האנס השנוי במחלוקת (לכאורה), שמבטיח לספר הפעם בשידור חי את האמת וכל האמת על הפרשה שמסעירה את המדינה ומצהיר: "הלילה אחשוף את הסוד האפל של חיי". והמראיין שואל: נקטת בגישה לא שגרתית כנגד החשדות נגדך, וטוענים שקברת את עצמך. למה? ואני אומר: וואו, הרעיון של קבורה עצמית דווקא מאוד מושך אותי! אבל האמת היא שבחרתי לנקוט בגישת הגילוי המלא, והווידוי בתא הפייסבוק האינטימי לפני העולם כולו, כי גם אני עברתי מה שעברו המתלוננות. והציבור זכאי לשפוט אותי, זאת זכות דמוקרטית של כל אחד ואחד מכם לשפוט אותי.

\- אבל נראה שאתה כמעט נהנה מזה!

\- נו, זאת חדוות ההתפלשות בבזוי שהביאה אותי לזה מלכתחילה, לא? אבל כמו בכל מניע פסיכולוגי שחודר עמוק (חה!), זה לא צמח סתם, אתה יודע. אם לא הייתי עובר מה שעברתי, בכלל לא הייתי מגיע לזה, הרי אם יש מה שלמדנו מהפמיניזם זה שזה מעגל התעללויות, וכל העולם סובב סביב מציאת הסיבה הראשונה, ממש כמו בימי הביניים (הרמב"ם זיהה אותה עם אלוהים).

והמראיין שואל באמפתיה מזוייפת: ספר לנו מה עברת. ואני פורץ בבכי: ישעיהו ליבוביץ' הטריד אותי מינית! הייתי ילד חרדי שבא לקבל תשובות, ויצאתי עם שאלות, קשות, נוקבות, חודרות, לגוף ולנפש! באתי לשאול אותו על הבעיה הפסיכופיזית, והוא אנס אותי - זו היתה היתה התשובה שלו. למי יכולתי לפנות? מי היה מאמין לי. זקן כזה, פשוט הייתי משותק לגמרי, לא הבנתי מה הוא עושה, כשהוא ביקש ממני להוריד את המכנסיים חשבתי שהוא יראה לי את החיבור בין הגוף לנפש. ובמובן מסויים הוא הראה! אפילו היום לא יאמינו לי, וגם אני כמו כל מתלונן רק רוצה שיאמינו לו, זו הזכות היחידה שלנו, שיגידו לנו: אנחנו מאמינים לך. אז אני מבין אותן. גם גברים מוטרדים מינית.

\- וואו, בכל שנותיי כמראיין, אני לא יודע מה לומר. אבל למה לא חשפת את זה עד היום? הרי היית גבר מצליח וידוע.

ואני מתייפח: אתה רואה, גם אתה כמוהם! (השתנקות). הרי כולם ידעו שכל הגברים הזקנים מטרידים, היה קשר שתיקה, כן, אני אספר הכול! (השתנקות, השתנקות) בכל מערכות העיתונים ידעו ששמעון פרס לא חי עם אשתו כי הוא פדופיל, ושיצחק רבין אנס את לאה כשהיא היתה בת 15 והוא בן 22, ושמאז הוא אנס שוב ושוב את כל הפקידות שלו בשכרותו. שעגנון היה תופס סדרתי בטוכעס של מעריצות צעירות, בעוד אשתו בדיכאון, ושגרשם שלום היה כל כך עמוק בקטע של בדס"ם, שהיה מעורב בפרשיית רצח והתעללות באחד העבדים של גרטרוד, אשתו השלישית, השבתאית (השתנקות השתנקות השתנקות), ככה זה כשמתעמקים יותר מדי בסודותיה העמוקים של תורת הסוד היהודית - הכול הופך לפורנוגרפיה.

חיי לילה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אריסטו הטריד אותי מינית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor16" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/mouse.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אריסטו הטריד אותי מינית

היא צרחה, וזה היה נראה לי קנאה גמורה של הפה בפי הטבעת, וחשבתי על האפלייה הלא הוגנת ביניהם

מאת: עכבר מפורסם ומצליח

"התגובה הגברית ל#מיטו - #טו_מאצ_אינפורמיישן"  (מקור)

חלמתי שאני גבר מפורסם ומצליח ונשים מתלוננות עליי שהטרדתי אותן מינית. ואני נכנס לפאניקה שלא משנה מה אומר, או אפילו אחלום, זה סיפור שהסוף שלו נכתב מראש, ואני לא רוצה נרטיבים כאלה, כי מבחינה ספרותית הם פגומים ולא מעניינים. פה זה לא טרגדיה, ולא יתכן שהחיים שלי יהיו סיפור שנכתב על ידי מישהו אחר, ועוד בז'אנר אחר - נחות, ימי ביניימי, של מעשיית מוסר - שפתאום השתלט עליהם, בצורה הכי לא אסתטית, של המתלוננת מתוך המכונה. ומה יגיד אריסטו, שלא לדבר על האפיגון שלו - הרמב"ם - שפסק שהלכה כאריסטו בכל מה שמתחת לגלגל הירח ועד מרכז כדור הארץ, כלומר כולל פואטיקה, ולכן סוף כזה הוא בניגוד להלכה.

האם יש משהו שאני יכול לעשות שיוביל לסוף אחר? משהו שכל הגברים הגאונים, כולל ג'ון סרל, ממציא "החדר הסיני", לא חשבו עליו? המוח שלי מתרוצץ בין אפשרויות כמו עכבר אפור שנלכד במלכודת ללא מוצא, וכל תסריט, כל תגובה של העכבר המכוער, הכל נגמר אותו דבר. הסיטואציה הקפקאית מזכירה לי את קפקא. הוא הרי פתר את הבעיה הספרותית הזאת... צריך לרוץ לעבר החתול. לא נשאר מה להפסיד מלבד להפסיד בדרך מקורית. כי הנה למשל סרל, גדול הפילוסופים האנליטיים החיים, מואשם שהוא תקף מינית בגיל 84 סטודנטית בת 24, וזה הולך להיות סיום הערך שלו בויקיפדיה. אז הערך שלי יסתיים אחרת.

ואני מוציא תגובה לתקשורת: "נכון, הטרדתי אותן מינית, ואני כותב את זה בניגוד לעצת עורכי הדין שלי, וכי לא מתאים לי להסתתר כמו פחדן מאחורי המערכת המשפטית, ובכלל, כלא נראה לי הרפתקה". ולמחרת התגובות במאמרי הדעות מעודדות: סופסוף גבר שמודה, שלא מורח, שעושה מה שפמיניסטיות חושבות, ומוכן בשמחה לשלם את חובו לתנועה. ולמחרת, מעודד מהצלחתי, אני מפרסם בפייסבוק:

"#לא_התנצלתי אני מודה בהכל, ומוכן לפרט את כל פשעיי לטובת האומה, גם כאלה שעוד לא התלוננו עליהם, כעידוד ל#לא_התלוננתי, בלי לחשוך אף פרט מביש מתוך נפשי המשוקצת. עשיתי חשבון אתמול בלילה וסה"כ הטרדתי מינית מאתיים נשים ותקפתי מינית חמישים, וכל יום אחשוף פה סיפור הטרדה אחר ושם חדש של מישהי שהטרדתי ועוד לא אזרה אומץ להתלונן. אשפוך בפניכן, שופטותיי, את כל האמת, בניגוד לגברים אחרים. ואתחיל במתלוננות.

האמת, שהטרדתי את א' בגלל השדיים השמנים שלה, שהציצו מבעד לחולצה קטנה מדי, לחוצים, אומללים, היה נראה לי מאוד מצחיק לשחרר אותם, אז הכנסתי את היד ובמיומנות שלפתי אחד מהם החוצה, הייתם צריכים לראות את הפרצוף שלה. המתלוננת ב' היתה שטוחה ומכוערת, אבל הטרדתי אותה כדי לא להפלות, כי היא נראתה כמו עכבר שזקוק לתשומת לב, ופשוט חשבתי שאני בטח הראשון שהתייחס אליה אי פעם, ותמיד היתה לי סימפטיה לעכברים (אתן הרי יודעות שיש לי גוף ופרצוף עכברי, ולכן אף אחת לא רצתה לצאת אתי, ודווקא בגלל זה אהבתי להטריד פילות).

את המתלוננת ג' הטרדתי בגלל העכוז שלה, בהשראת חנוך לוין שקראתי בלילה לפני, לא התאפקתי מלתלות עליו לוחית רישוי. בגלל שיש לה פרצוף תחת, היא נראתה לי בעלת סימטריה טופולוגית יחודית: גתגתג (גפיים-תחת-גוף-תחת-גפיים). וכשהקימורים בין הישבנים הרבה יותר יפים מהפנים, העדפתי לנשק שם מאשר את פיה. היא צרחה, וזה היה נראה לי קנאה גמורה של הפה בפי הטבעת, וחשבתי על האפלייה הלא הוגנת ביניהם, והאביר שבי התקומם על היותו של פי הטבעת קורבן של הפה, שכל מה שנכנס באחד יוצא מהשני, רק שאחד הוא מושא תשוקה והשני זוכה לשיימינג תרבותי. ואז ליקקתי אותה שם בקטע בודלרי-גבולי, ומול מבטה המופתע הפטרתי: לשון הרע - עוון נורא". ובתגובות כותבים לי: התגובה הגברית ל#מיטו - #טו_מאצ_אינפורמיישן. #ההתנצלות_גרועה_מהפשע.

ואני ממשיך למחרת בפייסבוק: "הבוקר הלכתי לתחנת המשטרה והודיתי באונס! אנסתי את המגישה המפורסמת, אשת הפוליטיקאי המפורסם (שלמרות כל הפרטים הבלתי מזהים לא אחשוף כאן את שמה, כדי שתנסו לנחש, למרות שזה לא יפה, ובכך תחוו שמץ מן ההנאה שחוויתי). כשהגעתי לסיפוקי היא צעקה: לא, לא! בעלי יהרוג אותך. אבל בעלה לא עשה לי כלום. ואפילו לא פנו למשטרה. אני חייב לציין שיש ברשותי קלטות של קריינותה במקרי אונס, עליהן נהגתי להתענג, איך פיה הוגה את המילה "אונס" בעווית. מי שמעוניין בצבע וצורת הפטמות שלה: לינק בתגובה הראשונה". והתקשורת משתוללת: אונס בחדר החדשות. אין תגובה מהמגישה. אבל המגישה מגיבה בסוף: "לא נאנסתי. לא זוכרת שהוא נגע בי בכלל. לא יודעת על מה הוא מדבר".

ואני כותב: "אין לי מושג למה היא בוחרת להכחיש את מה שקרה. זה כנראה רק בגלל שלא נעים לה מבעלה. אולי היא לא סיפרה לו. ואולי יש הסבר יותר אפל לחור השחור בזיכרון שלך: את פשוט הדחקת את זה בגלל הטראומה! לפעמים עוברות 20 שנה עד שנזכרות באונס, מחקרים מוכיחים שלפעמים עוברות אפילו 60 שנה עד שמתלוננות על אונס. טענתי אתמול בחקירתי החוזרת במשטרה שיש צורך לשלוח אותה לטיפול פסיכואנליטי במימון המדינה שם היא תיזכר בזה כמו שאני זוכר את זה - כאילו זה היה אתמול בלילה, כאשר שוב פינטזתי עליה".

ולמחרת אני ממשיך בבליץ התקשורתי. בחדשות מודיעים שהערב ראיון בלעדי עם המטריד הסדרתי (לכאורה), התוקף מינית (לכאורה), האנס השנוי במחלוקת (לכאורה), שמבטיח לספר הפעם בשידור חי את האמת וכל האמת על הפרשה שמסעירה את המדינה ומצהיר: "הלילה אחשוף את הסוד האפל של חיי". והמראיין שואל: נקטת בגישה לא שגרתית כנגד החשדות נגדך, וטוענים שקברת את עצמך. למה? ואני אומר: וואו, הרעיון של קבורה עצמית דווקא מאוד מושך אותי! אבל האמת היא שבחרתי לנקוט בגישת הגילוי המלא, והווידוי בתא הפייסבוק האינטימי לפני העולם כולו, כי גם אני עברתי מה שעברו המתלוננות. והציבור זכאי לשפוט אותי, זאת זכות דמוקרטית של כל אחד ואחד מכם לשפוט אותי.

- אבל נראה שאתה כמעט נהנה מזה!

- נו, זאת חדוות ההתפלשות בבזוי שהביאה אותי לזה מלכתחילה, לא? אבל כמו בכל מניע פסיכולוגי שחודר עמוק (חה!), זה לא צמח סתם, אתה יודע. אם לא הייתי עובר מה שעברתי, בכלל לא הייתי מגיע לזה, הרי אם יש מה שלמדנו מהפמיניזם זה שזה מעגל התעללויות, וכל העולם סובב סביב מציאת הסיבה הראשונה, ממש כמו בימי הביניים (הרמב"ם זיהה אותה עם אלוהים).

והמראיין שואל באמפתיה מזוייפת: ספר לנו מה עברת. ואני פורץ בבכי: ישעיהו ליבוביץ' הטריד אותי מינית! הייתי ילד חרדי שבא לקבל תשובות, ויצאתי עם שאלות, קשות, נוקבות, חודרות, לגוף ולנפש! באתי לשאול אותו על הבעיה הפסיכופיזית, והוא אנס אותי - זו היתה היתה התשובה שלו. למי יכולתי לפנות? מי היה מאמין לי. זקן כזה, פשוט הייתי משותק לגמרי, לא הבנתי מה הוא עושה, כשהוא ביקש ממני להוריד את המכנסיים חשבתי שהוא יראה לי את החיבור בין הגוף לנפש. ובמובן מסויים הוא הראה! אפילו היום לא יאמינו לי, וגם אני כמו כל מתלונן רק רוצה שיאמינו לו, זו הזכות היחידה שלנו, שיגידו לנו: אנחנו מאמינים לך. אז אני מבין אותן. גם גברים מוטרדים מינית.

- וואו, בכל שנותיי כמראיין, אני לא יודע מה לומר. אבל למה לא חשפת את זה עד היום? הרי היית גבר מצליח וידוע.

ואני מתייפח: אתה רואה, גם אתה כמוהם! (השתנקות). הרי כולם ידעו שכל הגברים הזקנים מטרידים, היה קשר שתיקה, כן, אני אספר הכול! (השתנקות, השתנקות) בכל מערכות העיתונים ידעו ששמעון פרס לא חי עם אשתו כי הוא פדופיל, ושיצחק רבין אנס את לאה כשהיא היתה בת 15 והוא בן 22, ושמאז הוא אנס שוב ושוב את כל הפקידות שלו בשכרותו. שעגנון היה תופס סדרתי בטוכעס של מעריצות צעירות, בעוד אשתו בדיכאון, ושגרשם שלום היה כל כך עמוק בקטע של בדס"ם, שהיה מעורב בפרשיית רצח והתעללות באחד העבדים של גרטרוד, אשתו השלישית, השבתאית (השתנקות השתנקות השתנקות), ככה זה כשמתעמקים יותר מדי בסודותיה העמוקים של תורת הסוד היהודית - הכול הופך לפורנוגרפיה.

חיי לילה


title: הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh0" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/castlebirth.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

מאת:

(מקור)

(חלמתי שהאדמו"ר מסתתר בתוך האדמה, בבונקר מתחת לגטו. והם מנסים לעצור את השואה - בעזרת הקבלה. זאת האפשרות האחרונה שנותרה - לנצח את השטן. הם חיכו לזה גלות שלמה. כל התיקונים, הניסויים והניסיונות נכשלו; כל המקורות, הצינורות והסודות נסתמו; כל התלמידים, האמצעים והיכולות גויסו - וכעת הגיעה עת ההכרעה. והם יושבים יומם ולילה בלילה הנצחי שמתחת ליום החיצוני, ומפענחים מתוך אלפי שברים ורסיסי ידיעות תמונה חדשה - של השמיים)

כניסה

הטרילוגיה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>משבר פולחן הבנים של המאה ה-21 - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia13" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sons.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

משבר פולחן הבנים של המאה ה-21

היהדות היא כנראה המועמדת הטובה ביותר להיות התרבות שתצמיח מתוכה בינה על-אנושית. מדוע עלינו להעדיף השבחה גנטית של בנינו על פני בינה מלאכותית? על הטרגדיה אליה צועדת האנושות בבחירתה בהשקעות עתק באינטליגנציה מלאכותית לעומת חסימה מוחלטת של המחקר בהשבחת אינטליגנציה אנושית

מאת: האמא היהודיה

בן לו היה לי  (מקור)

יונדאי ירושלמית חולפת העלתה בתודעתי את התמיהה: על איזה צורך פנימי עונה אדם שמדביק על מכוניתו סטיקר הקורא "להחזיר את הדר ואורון"? ההתגייסות של חלק ניכר מהציבוריות הישראלית לטובת החזרת חלקי גופות חיילים "הביתה" מביאה את שיח "החזרת הבנים" הישראלי עד אד-אבסורדום, ומעלה חשד שהוא מספק צורך סמוי, כאילו יש מי שזקוק לעוד "גלעד" בתודעה, ויסתפק בכל תחליף כלשהו לכך. למעשה, גם ההתגייסות הציבורית המקורית בנושא "החזרת גלעד הביתה" היתה חסרת פרופורציות במובהק, וכך גם זו שעסקה בהחזרת אהוד ואלדד משבי החיזבאללה, או החזרת רון הביתה, או החזרת יוסל'ה הביתה, וכמו כל פסיכוזת המונים גרמה נזק כבד לעניין עצמו - ונזקים אסטרטגיים "אגביים" לא פחותים. פעמים רבות משוייך הדבר לערך של פדיון שבויים ב-"יהדות". אולם מצווה זו לא התקיימה כמציאות פרקטית בתודעה היהודית מזה מאות שנים, ונדמה שאת מרכזיות רעיון "החזרת הבנים" בתודעה הישראלית יש לייחס למקור אחר.

ריבוי החטיפות עצמו בוודאי איננו הסבר לתופעה, שהרי באופן פרדוקסלי, דווקא שיח "החזרת הבנים" עצמו הוא הגורם הישיר לשימוש בנשק החטיפות. יריבי ישראל לא פעם עומדים משתאים מול יעילותו הפסיכולוגית, ואף מופתעים מהתגובות חסרות הפרופורציה שהוא יוצר - כפי שקרה לחיזבאללה במלחמת לבנון השנייה או לחמאס ב-"צוק איתן" עם חטיפת שלושת הבנים. אם נתבונן בדוגמאות אחרות המסעירות את התודעה הישראלית באופן חסר פרופורציה, מימין ומשמאל, כגון פרשת "הבן של כולנו" אלאור אזריה, "הבנים האובדים" בברלין שצריך "להחזיר הביתה", ובעבר טרם הנסיגה "החזרת הבנים מלבנון" - או להבדיל, כיצד מבצע אנטבה הועתק בתודעה למבצע "יוני" - נתפתה למצוא לתופעת "פולחן הבן" בתודעה הישראלית הסבר בסיסי יותר.

עוד מראשיתה, התרבות העברית נבנתה סביב "פולחן הבן" הרבה יותר מאשר סביב "פולחן האב". מיצחק קומר ודמות הבן התלוש בספרות העברית החדשה, דרך ספרות דור המדינה שעסקה באובססיביות בהקרבת הבנים כ-"מגש הכסף", ועד דמויות הבנים הפגומות שהגיעו לאחריהם - התודעה הישראלית נסערת סביב דמות "הבן הקולקטיבי" והפגיעה בו. לעניין בוודאי שורשים תרבותיים עמוקים, כגון סיפור העקידה, סיפור יוסף, השלכת הבנים ליאור וכדומה - וכמובן ארכיטיפ האם היהודייה האובססיבית לגבי הבן יקיר לי ופגיעה אפשרית בו. בהיפוך לפולחן האב ב-"בטוטם וטאבו" של פרויד, פולחן הבן נוגע ברגשי האשמה הקולקטיביים העמוקים ביותר של הקולקטיב היהודי.

אך כל זה פורט גם על צורך בסיסי יותר שאותו ממלא "הבן הקולקטיבי" בתודעה הישראלית - והוא הצורך של הקולקטיב היהודי לתפוס את עצמו כמשפחה, ולאשרר את קיומה ככזו. מעטים העמים המודרניים הבנויים על מיתוס פעיל של אב משותף, שכל העם נחשב לבניו, כמו העם היהודי. הקיום היהודי בגולה, יותר משהתאפיין כקיום כעם, דת, שבט או אפילו קהילה, היה קיום כמשפחה. "אחי" - זהו הכינוי הישראלי לזר. האמוציות העזות בשיח הציבורי בישראל אינן מזכירות מחלוקות פוליטיות לגיטימיות אלא מריבות במשפחה. האיבה לשמאל לא נובעת מרצונו "להחזיר שטחים" אלא משלילתו את רקמת המשפחה עצמה - זו עומקה של האשמת הבגידה. הציונות אולי ניסתה בהצלחה חלקית ליצור מוסדות שלטון מערביים למדינת היהודים, אך נכשלה לחלוטין, ואולי גם לא רצתה, בשינוי התשתית הנפשית של בני העם היהודי. קיסינג'ר התרעם על כך ש-"למדינת ישראל אין מדיניות חוץ - רק מדיניות פנים", אבל למשפחה באמת אין מדיניות חוץ - רק מדיניות פנים.

אך כיצד תתמודד עם התודעה היהודית - ולמצער, המשפחה היהודית - עם ירידת ערכו הצפויה של הבן לאורך המאה ה-21? בחברות אנושיות אחרות כבר ניכרת צניחה בשיעורי הפריון, ואילו החברה הישראלית עדיין רואה בהמשכיות ביולוגית, אולי כריאקציה לשואה, ערך ראשון במעלה. אך שורה מאוד ארוכה של מגמות - התגברות הפחד מההתחממות הגלובאלית וקטסטרופות טכנולוגיות פוטנציאליות אחרות, המשך מהפכת השחרור המיני לעבר העידן הפורנוגרפי, התפרקות מוסד המשפחה לרסיסים והחלפתה ברשת קשרים אנושיים, שינוי האתוס המוסרי לכיוון פוסט-הומניסטי ואולי אפילו אנטי-הומניסטי, ההמשכיות הדיגיטלית של האדם והתודעה בעידן הבינה המלאכותית - צפויות לאתגר את רעיון ההמשכיות הביולוגית האנושית בדרך חסרת תקדים. היונדאי הירושלמית אולי עדיין איננה חושדת בכך, אבל חמאס רחוק מלהיות האיום הגדול ביותר על פולחן הבנים היהודי. האם היהדות תצליח לשמר את אתוס הבן מול עולם שהולך ומתרחק ממנו? האם הבנים אובדים - וכבר לא יחזרו?

מה המשמעות של הבאת ילדים וגידולם בעולם שבו הבינה המלאכותית עולה על זו האנושית ולבני האדם הנולדים אין עוד ערך עבור הקידמה? האם הבנים האמיתיים שלנו יהיו הבנים שברוח - המחשבים כתלמידי האדם וממשיכיו - וההמשכיות הביולוגית תיזנח כרעיון פרמיטיבי שאבד עליו הכלח? דווקא מרכזיות הבן בתרבות היהודית יכול להביא אותה לנקיטת אמצעים שתרבויות אחרות יעדיפו להימנע מהם. ככל שאיום הבינה המלאכותית ילך ויתגבר ויתקרב ליכולות בני האדם, פולחן הבן של האמא היהודיה וההשקעה בהשבחתו יכול להיות הגורם שיפרוץ את המחסום התודעתי מפני השבחה אינטלקטואלית-גנטית של הבנים. כיום, האנושות מתכוננת לעידן הבינה המלאכותית בעזרת השיטה הידועה של בת היענה: טמינת המוח עמוק בחול. אם המגמה הזו תימשך, הפחד מבניאדם עליונים עלינו יגרום למחשבים עליונים עלינו.

לכאורה, מבחינה טכנולוגית גרידא יתכן שהאנושות יכולה לנצח בקלות את הבינה המלאכותית באמצעות השקעה בהשבחה אינטלקטואלית עצמית - שהרי במירוץ הזה נכון להיום לביולוגיה יש יתרון גדול על הטכנולוגיה ונקודת ההתחלה שלה גבוהה בהרבה. יותר קל להשביח גנטית את המוח של בנינו - למעשה אנחנו לפעמים עושים זאת באמצעות נישואים - מאשר לבנות מוח מלאכותי מאפס. אך כל עוד כל המחקר בכיוון של השבחה-גנטית אנושית חסום לחלוטין - אידיאולוגית ופרקטית - ולעומתו המחקר בבינה מלאכותית ממומן בכל העוצמה שיכולות להציע החברות הגדולות ביותר בעולם בעזרת מיטב המוחות והמדענים - יתכן שהבינה המלאכותית תקדים את בני האדם במירוץ כבר במהלך המאה הקרובה.

מבין שני הכיוונים האפשריים לבינה על-אנושית: בינה מלאכותית לא אנושית והנדסה גנטית של המוח האנושי, הכיוון האנושי הוא הקל והמהיר יותר וגם הכיוון הבטוח בהרבה. בפיתוח הבינה המלאכותית תיתכן קפיצה טכנולוגית לא צפויה של מעבר פאזה (למשל ארגון עצמי או הפצעת תודעה), ואילו בבינה אנושית ניתן לבנות תהליך הדרגתי של העלאת האייקיו. כמו כן, הבינה המלאכותית זרה לנו בהכרח, ולכן מסוכנת יותר פוטנציאלית, מאשר גידול בנים בביתינו עם אייקיו מאתיים, שלוש מאות או אלף. אפשרות שלישית, של שילוב הבינה מלאכותית עם המוח האנושי, מעלה סכנות משלה של פריצה לתוך המוח והשתלטות עליו, או התמכרות שלו ואובדן שליטה בטכנולוגיה.

אך כל זה לא מסייע להפחית את עוצמת ההתנגדות האנושית להשבחה גנטית של בנינו, מסיבות תרבותיות ולא טכנולוגיות. אבל הטאבו על השבחת הבנים יכול להיסדק דווקא בתרבות שמקדשת את ההמשכיות הביולוגית יותר מכול, ולא תרצה להסתפק בהמשכיות טכנולוגית או תודעתית. איזו אמא יהודיה לא רוצה בבית בן גאון, מוצלח, שאף מחשב לא יכול להתחרות בו? לכן, בעוד שאר החברות האנושיות הנמצאות בחזית הטכנולוגיה הולכות ומאבדות את השאיפה הביולוגית להקמת בית וגידול בנים ושוקעות בתוך הטכנולוגיה - דווקא ליהדות ולפולחן הבנים שלה יש פוטנציאל להחזיר הביתה את הבנים האנושיים.

אקטואליה אלטרנטיבית


title: סרטן השד - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סרטן השד - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/goddess.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סרטן השד

רצתי בין הנשים ברחובות לחפש שדיים, סוקר עוד ועוד נשים, מרחיב את הדגימה ומוריד את טעות המדגם, וחוזר הביתה חסר נשימה וחסר תקווה. לא יכולתי לרמות את עצמי עוד

מאת: השד הדתי

דמות אלת הפריון מאפסוס, שמקדשה היה אחד משבעת פלאי תבל  (מקור)

כשהשחורים החלו להגיע לעיר, דבר לא השתנה מבחינתי, מלבד דבר אחד, שנראה במבט ראשון קטן למדי, ולא קשור בעצם לשחורים, אלא לשחורות. עם התרבות השחורים רבים עזבו והאחרונים מיהרו לעזוב, אך לי לא היה אכפת מי הם ההולכים ברחוב, שכן ממילא אינני מדבר עם איש. רק בעיה אחת הפריעה לי: בעיית השדיים.

מאז ילדותי עשיתי לי מנהג לבחון שדי כל אישה שעוברת מולי ברחוב, בסקר השדיים הענק שנערך לאורך כל חיי, שמטרתו כמעט מתמטית, או על כל פנים כלל וכלל לא מינית. למעשה, הייתי מתאר את מטרתו כמטאפיזית. אני הולך ברחוב, ומולי עוברים שדיים גדולים, ובראשי עולה המחשבה: יש עוד תקווה בעולם. אולי גם לך יום אחד יהיו כאלה, שהרי אינם נדירים. יש עוד סיכוי. הרי הדבר המופלא יכול לקרות, ולמה לך לא? לעומת זאת, אם עוברים שדיים קטנים, אני חושב לעצמי: זה מה יש, המציאות מאכזבת, לא כל אחד זוכה לאישה עם שדיים, עליך להסתפק בעולם כפי שהוא, ולא לחיות בחלום. וככה הייתי מתנדנד בין שתי תודעות פילוסופיות הפוכות, ומכאן החשיבות הקריטית של הסטטיסטיקה שאספתי מאינספור הנשים שעברו מולי, שתכריע בשאלת חיי.

מעולם לא הרגשתי שאני מטריד מישהי - שהרי היה זה מחקר כמעט מדעי בטבע הממשות, ונשים רגילות במבטים - עד שהגיעו השחורות. השחורות לעולם לא הולכות לבד. או שהן עם צאצאיהן, ואז אני נותן מבט בילדים, בודק שאינם בוגרים, ומביט אחר כך בחזה האם, כשאני יודע שהיא מסתכלת עלי, ושופטת אותי לחומרה, אך אין לי ברירה, ואני מתנחם בכך שהיא מבינה שהילדים לא מבינים ולכן אין משמעות למבט שלי (השחור, לא רק שהוא מכוסה כולו, אלא מעצם צבעו מצריך מבט ממושך מאוד). אפשרות שנייה היא שהיא עם בעלה, ואז אני נאלץ להביט בו ממושכות, כמו מבטיח לו שאינני מביט באשתו, ואז בכל זאת נאלץ להביט באשתו, בתקווה שהוא מגלה הבנה למצבי, ואפילו יהא זה זלזול, אין לי ברירה, שהרי תקוות חיי ואכזבתם תלויים בכך, ומה לו לכעוס על אומלל כמוני, שלא זכה לאישה.

כל זאת היה לא נעים, אבל נסבל. אך בהמשך חלה התפתחות חמורה נוספת, שנגעה לא רק לנשים השחורות, ואיתה כבר לא יכולתי להתמודד. כמבלי משים, ובהתחלה אף אני פיקפקתי בכך בעצמי, ויחסתי זאת לטעויות במדידה הנובעות מאכזבת חיי המתמשכת, היה נראה כי חלה ירידה מסויימת בסטטיסטיקה. בהתחלה חייתי במרחב ההכחשה, אך הירידה היתה כבר ניכרת לעין, ולא ניתנת להתעלמות. מידות השדיים של הנשים הלכו וירדו.

כבר נדיר מאוד היה לפגוש בשדיים גדולים, וגם הם הצטמקו, ואילו השדיים הקטנים קטנו עוד יותר, עד שלבסוף שאפו כולם אל ההשטחה המושלמת, כגברים, ורק לעיתים רחוקות היית רואה שריד של שדיים, גבעות קטנות שהם שרידים של הרים ענקיים שנשחקו. לזעזועי, הנשים איבדו את השדיים, וכל ההבדל בינם לבין גברים התרכז במקום שלא משך אותי כלל. אך במקום שהדבר ימלא את רוחי סוף כל סוף בשלוות הקבלה וההשלמה עם העולם, ויפתור את דילמת חיי, גרמה לי השקיעה הזאת של הנשיות הגופנית לתחושת עוול עצומה, לבכי בלילות בתוך הכר.

כבר לא נשאר לי דבר בעולם, אפילו לא נשים! מי גרם לכך? האם זה הזיהום, האם זה הסרטן המתפשט, האם זו התנועה הפמיניסטית, או גזרות של מלך אכזר, או איזה שטן אחר, שלא יכולתי לתאר? או שאולי זו פשוט השחיקה? האם המבטים שוחקים את השדיים? ביטלתי מחשבה זו במחי יד, אין ספק שהדיכאון שיבש את הגיוני. רצתי בין הנשים ברחובות לחפש שדיים, סוקר עוד ועוד נשים, מרחיב את הדגימה ומוריד את טעות המדגם, וחוזר הביתה חסר נשימה וחסר תקווה. לא יכולתי לרמות את עצמי עוד.

לראשונה בחיי הלכתי לזונה, חיפשתי זונה עם שדיים, והדבר הפך לקשה מאוד, מחירי השדיים עלו לשמיים, ובסוף התברר שאפילו לזונות כבר אין שדיים. אך הזונות ריחמו עלי, וסיפרו לי שיש עוד שדיים אחרונים שנשארו, רק שאדע שהם של מישהי גרועה מזונה, ואלך אליה רק אם איבדתי כל תקווה, כי אף אחד לא חוזר משם. לא האמנתי לזונות, חשבתי שהן מפחדות מתחרות, ולכן מסרבות לספר לי, והתחננתי אליהן לעשות עמי חסד של אמת ולספר לי היכן למצוא אותה, למרות אזהרותיהן שהדבר יוביל לאובדני. לבסוף, נאמר לי שהאישה נמצאת במקדש שבקצה העיר, ושם היא קדשה.

רצתי לשם, אך לא נתנו לי להיכנס. המון גברים מיואש צבא על הכניסה. לבסוף, לאחר ששיחדתי בלילה את השומר, שנראה ששמר על הקהל יותר מעל הקדושה, הוא נתן לי להיכנס בחסות החשכה. נכנסתי מבין לכוהנים הישנים, כולם סריסים מסורסים וערומים, אל קודש הקודשים, שם במיטה שכבה הקדשה ערומה. הקדשה חיבקה את ראשי, וטמנה אותו בין שדיה הענקיים, המפלצתיים. עמוק עמוק קברה אותי בתוכה, פניי מסומאות בתוך הורוד השחור האינסופי הלוחץ אותן, מפרפר ונחנק בכל הווייתי, עד מוות.

תרבות וספרות


title: אהבה פסיכית - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אהבה פסיכית - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor81" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/lovehell.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אהבה פסיכית

תסמוך עלי - אל תשאל למה אתה כאן. זו הטעות הכי גדולה

מאת: הנחבא אל הסדינים

בתוך הלוע של המיטה  (מקור)

חלמתי שאני מת במיטה, ואני אומר לעצמי שאין כאן שינוי גדול, כי ממילא חייתי במיטה. אין לחץ. אבל המיטה עצמה כנראה לא מרגישה ככה. היא מרגישה שמשהו לא בסדר. שאי אפשר להמשיך כמו מקודם. והיא מתחילה ככה ללחוץ ולהיסגר עלי. במצב נורמלי הייתי קם ומסדר אותה ואת המצעים הסוררים (והכיסוי שתמיד מנסה לברוח), אבל עכשיו אני לא יכול לזוז, אפילו להראות שלה שאני מסתכל במבט מאיים, והיא מנצלת את זה. ואני קולט שבעצם היא מנצלת את המצב בהיעדרותי. ומי יודע מה היא היתה עושה כשאני לא שם כל השנים. אז עכשיו אני כנראה אדע. והמיטה הבוגדנית ממש מתחילה לסגור עליי, כמו שפתיים היא מתחילה למצוץ אותי, או אולי למצוץ ממני משהו, שהיא רוצה שיצא החוצה, והיא לופתת אותי מכל הצדדים, למרות שלכאורה לא קרה כלום ואני שוכב לתומי, אבל זה מרגיש ממש לא תמים, היניקה הזאת של כל כולי - ואני מרגיש שמשהו נפער מתחתי (אני לא יכול להסתכל), איזו תהום אפלה - והמיטה בולעת את נשמתי.

ואני מרגיש איזו נפילה גדולה, צניחה חדה מאוד בערך כל מה שאני, איזו שכחה אינסופית, ירידה דרמטית בחשיבותו של כל דבר, אובדן עשתונות ערכי - ונראה שאין תחתית, ואין תחתית לתחתית, ואין תחתית לתחתית לתחתית, ועכשיו אין ספק שאני פי אלף יותר נמוך מלפני כן, אני כמו שמש שחורה ששוקעת לתוך האדמה, כמו חור שנופל לתוך חול שחור ואי אפשר לעצור. ורק אז אני קולט (אתה יכול להיות ממש טמבל שכאתה מת): השאול.

ואני אומר לעצמי בסדר, לפחות כבר הפסדתי, ואין מה להילחץ. ואני שואל גם את הגרמני שיש לצדי אם הוא לחוץ, כי מפחיד אותי שיש לו איזה קשר לנאצים, בכל זאת זה קצת מעורר חשד - גרמני בגיהנום. והגרמני שמח לדבר: אתה מישראל? חדש פה? תדע לך כשמתים זו דווקא הקלה גדולה! ומילא לצדיקים שמגיעים לגן עדן, אבל בימינו ההפנמה של החטא כזו גדולה - שאפילו לרשעים זו הקלה להגיע לגיהנום. כולם שמחים בחלקם ואין בעיות, לא כמו פעם בימי הביניים שהיו ויכוחים. כי העיקר זה לקבל מה שמגיע לך! ואני שואל: שלא תחשוד שאני נשארתי עדיין בימי הביניים, אבל איך אני יכול לדעת מה מגיע לי? והוא אומר: כולם פה מאוד מקצועיים, אף אחד לא יעשה לך דווקא. אתה צריך לסמוך על המערכת. אני יודע שכיהודי קצת קשה לך לסמוך, וחשוב לכם תמיד לוודא שלא נפלה איזו טעות, כי לכל יהודי יש איזו תחושה פנימית שמגיע לו גן עדן, לא משנה מה הוא עשה. אבל תסמוך עלי - אל תשאל למה אתה כאן. זו הטעות הכי גדולה.

ואני מתרחק מהגרמני הזה (איזה עם של בוקים! לא פלא שהם עשו שואה) - וזה עדיין מציק לי. מה בעצם עשיתי שמגיע לי גיהנום, הרי כבר שנים לא יצאתי מהמיטה ואף אחת לא נכנסה. הרי אפשר לומר שלא חייתי בכלל (מאז מה שקרה איתה) - אז למה בעצם המוות שלי לא משקף את החיים שלי, הרי תמיד חשבתי שהחיים שלי משקפים כבר את המוות. זה קצת לא הוגן. זה, איך הייתי אומר, אי סבירות בעלילה. כלומר זה נראה מלאכותי מאוד מבחוץ ולא במקום, ושובר את הציפיות - לפחות שלי, ואני הרי הקורא המרכזי, ובעצם היחיד, של החיים שלי, אז אם אותי זה משכנע - כנראה שקצת ביקורת לא תזיק. אין אף מערכת שחפה מטעויות, אף אחד הוא לא מלאך. הרי אני באמת מנסה בכנות להיות כאן הכי אובייקטיבי - ודי מצליח. אז אני עוזב את הגרמני ופונה למלאך החבלה.

והמלאך המחבל מסביר לי: תראה, יהודי, אני מתנצל שאתה פה בין כל הגרמנים, ואפילו לא רצחת. ואני אומר: זה בסדר, זה סתם מעניין אותי איך אתם עובדים. אף פעם לא ציפיתי למצוא את עצמי בגיהנום - זה פשוט מעניין. והמלאך החבלני מתרגז: מעניין, הא? מעניין שאתה זה שמדבר על מעניין. כל אחד פה נהיה לי צדיק תמים, יש פה יותר צדיקים מגן עדן. ואני לא לגמרי מבין: למה אתה מתכוון? והמלאך סופק כנפיים: אתה, אתה! פשעת עווית חטאת, הרסת כל כך הרבה, בזבזת כל מה שקיבלת, לא התאמצת, חשבת שאתה יודע, חכם בלילה. ועכשיו אתה פתאום לא יודע. עכשיו אתה נזכר להיות מעניין. באמת מעניין. ואני אומר, למרות שאני רק חצי מנחש על מה הוא מדבר: לפחות ניסיתי? והחבלן מתרגז: אל תדבר אתי עכשיו על ניסיוניות. התירוצים הללו לא עובדים בגיהנום. המצב קטסטרופה, שואה רוחנית, לא פחות, יותר גרועה אפילו מהשואה הפיזית. אתם גרמתם יותר נזק תרבותי מהנאציזם, ועכשיו תסבלו איתם ביחד בגיהנום: ראויים אחד לשני, זיווג משמיים, גוף ונפש. ואני כבר שואל, יותר מתוך סקרנות, אם כי גם מרגיש צורך (בעיקר בפני עצמי, הרי) להיתמם: מה עשיתי?

והמלאך מאבד את שלוותו: אנחנו, בגלל שאתם יהודים, עוד מרחמים עליכם, אבל אתם לא ריחמתם על הקורא. אז אתה מבין למה אתה? כמה קשקשן צריך להיות? חייבים הרתעה, מול גל, נחשול, צונאמי, מבול של ספרות גרועה וכתבנות נוראה שמציף את התורה, ומטביע את השמיים, אנחנו נחנקים פה. גרפומן נאלח! פושע תרבות, אונס פסוקים ורוצח ספרים - יש מעטים שכתבו גרוע ממך, אבל אף אחד לא כתב גרוע כמוך. עד שיש משהו בזמן - הוא לא במקום. ועד שיש משהו במקום - הוא לא בזמן. אי אפשר לקרוא אף ספר שכתבת. אף אחד לא קרא. אבל אתה המשכת לייצר אותם. כמות הזיבולים, החובבנות, העילגות, היומרה החלולה, החילול של הלשון, הליקוק של השפה, והריח, הריח, הביוב מהפה... ואני קוטע אותו כי כבר קשה לי מדי לשמוע את זה, ודווקא בגלל זה אני מתלהם (באמת שהייתי מוכן לכל חטא - אבל אשמה כזו יותר גרועה מהאשמה ברצח!): עם כל הכבוד, אתה טוען שהגעתי לגיהנום - לא פחות - כי כתבתי לא טוב?

ומלאך החבלה תופס אותי: העונש שלך, רשע נתעב, יהיה לשמוע את כל השגיעאות שעשית, את כל הטעויות במבנה ובניסוח ובדברים שלא מתחברים, שתצטער ולא תוכל לתקן עוד לעולם, מת טמא! אתה הרסת את הספרים שניתנו לך משמים. לא הקפדת על המינימום שבמינימום. אין רצף, אין סיפור, אין דמויות - ולכן אין קורא. עלילה, עצלן, עלילה, מה שכל ילד יודע, עלילה, נבלה סרוחה - ואני מנסה להסביר: אבל יש עלילת דם, עלילה שעולה מבין לחלומות, שזורמת ביניהם ודרכם בתוך החושך. לא רואים את זה? והמלאך המחבל מסתכל על השני, מבולבל, ושואל: אתה הבנת מה הוא רוצה? והשני, שהוא ארכי-טרוריסט מקצועי ורב-מלאכים אומר: זו בדיוק האשמה שלו - שלא הבנת. הוא הצליח לבלבל גם אותך. שיחזור בינתיים לגרמנים, שיסבול מהציפייה לביקורת שלנו, מהחרדה המתמדת, מגזר הדין המרחף. זה העינוי של פושעים רוחניים - מבקר ספרות מהגיהנום, שיקרע אותו לגזרים, יעשה ממנו קציצות בשר ויצלה אותו בתופת. מבטיח לך שהוא ירגיש את זה בבשרו, בנפשו, בנשמתו! יותר מכל עונש אחר זה יכאב עד תוך תוכי עמקי הווייתו ועיגולו העלוב. ככה יעשה לבוגד בתורה, למי שטימא את שפת הקודש, בעל את הקבלה בראש חוצות, וחזר על עצמו עד לזרא כמו כלב שחוזר על קיאו - וכשאף אחד לא רצה להוציא את הצחנה שלו, הוא פשוט פרסם את הזוהמה שלו באינטרנט, כדי לזהם בכוונה את האקלים הרוחני. ניתנו לו רעיונות בשפע, והוא קלקל את כולם בקלקלתו, בזילזולו, בחוסר רצינותו, בהרס העצמי - האויב הגדול ביותר של עצמו.

ואני חוזר לגרמנים אבל וחפוי ראש - על המשפט השמיימי האחרון והסופי הזה על כל מפעלי, שלעולם לא תהיה לו תחייה או תקנה. ואני חושב: איזה חסד עשה איתנו האלוהים ששם את הגרמנים בגיהנום, לפחות אתם אני פתאום מרגיש נוח. קל להרגיש טוב לידם. ואני שואל את הגרמני בחיוך, תוך חשש לפגוע ברגשותיו: מה אתה בעצם עושה פה? והגרמני שמח לשאלה, ונדמה שהוקל לו: אתה בוודאי חושש שאני נאצי. אבל לא! אני סתם גרמני שמאלני. כל הגרמנים מגיעים לגיהנום. וזה עונש שאנחנו מקבלים על עצמנו בשמחה - לזכר ששת המיליון. והגרמני הענק לידו מתערב (הגיהנום שורץ גרמנים): אל תקשיב לו, זה גרמני שאחרי המלחמה, נדפק להם השכל. אני שואל, בהן צדק, למה גרמנים לפני המלחמה מגיעים לגיהנום? ואפילו אני שהייתי שם, בוא אני אשאל אותך יהודי, אני שמח על ההזדמנות, אגב אני אישית לא הייתי אנטישמי, כי למזלי באתי מבית די נאור ומתקדם, ואתה תגיד לי: אם אתה היית שם במקומי היית מתנהג כמוני, ורוצח כמוני את אחֶיך שלך - היית רוצח אפילו את עצמך. מסקנה: זה יכול לקרות בכל מקום ואתה לא יותר טוב ממני. אם היית נולד גרמני היית נאצי, ואם היית נולד מוסלמי היית מוסלמי, נוצרי - נוצרי. אז איזו משמעות יש לאמונה שלך, ועוד האמונה (היהודית כל כך, אם יורשה לי להוסיף) שהם טועים ודווקא אתה מאמין באמת... אין שום משמעות לזהות שלך! אז מה הופך אותך ליותר טוב ממני?

ואני מסתכל על כל הגרמנים מסביבי שמחכים לשמוע אותי, נדמה שפתאום נהיה שקט בגיהנום, ואפילו הגרמני שאחרי המלחמה, שמבקש להתנצל על דברי הבלע, גם הוא קצת בשקט ומחכה לתשובה. ואני מתרגז (הפכו אותי פה ליד ושם): איזו חשיבה חילונית! הבעיה שלך, אדוני הגרמני, היא שאתה מסתכל על האינדיבידואל, וחושב שאין משהו אחר, ולכן נראה לך שאפשר להחליף. אבל אם הייתי במקומך לא הייתי יהודי אלא גרמני. לכן אי אפשר להחליף, כי לא האינדיבידואל הוא שקם ועשה את השואה, אלא התרבות שלך. התרבות הגרמנית הייתה מסוגלת לרצוח את התרבות היהודית, ואף הוכיחה זאת, והתרבות היהודית לא הייתה מסוגלת. זה ההבדל בינינו, וזה מה שחורה לך, לכן אתה תמיד רוצה שאני אצא רוצח. החלום הגרמני זה שתהיה שואה שעשו אותה יהודים. אז אין לי שום דבר נגדך אישית, ידידי לגיהנום, אבל מסתבר - גם לי, תאמין לי - שאין מחילה ואין כפרה על פשעים תרבותיים. שזה ההגיון האלוקי. על פשעים אישיים, מקריים, אלוהים סולח. ואם רק הייתי יודע הייתי נואף במקום כותב. לפחות הייתי נהנה. ולא סוגר את עצמי במיטה אחרי שהיא עזבה אותי לבד במיטה.

והגרמני מעקם את פרצופו (שהיה נראה לי עקום עוד לפני כן) ומתרגז עלי: תעזוב אותי מהתסביכים היהודיים האלה. מה אני אשם? שנולדתי גרמני. זה שיא תורת הגזע! ואני מתרגז עוד יותר ממנו (פתאום אני מבין שהוא שם אותי במקום של מלאך חבלה): זה נכון שאתה כגוף חומרי לא אחראי לכלום, כי תוכנה אחרת בחומרה הייתה הופכת אותך לאחר, ואם היית נולד יהודי לא היית רוצח. אבל תבין, אתה לא הגוף שלך, זו העמדה שקרית של הדברים - בטח פה בעולם האמת - אלא התרבות שלך. נכון שאם הייתי נולד במשפחת היטלר ולא במשפחת שוורץ, כמר עיגול היטלר, אולי הייתי רוצח, ולכן לא מענישים את היחיד, אלא את משפחת היטלר - תרבות היטלר - ואתה חלק ממנה. התרבות נענשת לפי חטאי בניה, בדיוק כמו שהשכינה גלתה בגללינו. ואם תלו אותך אחרי משפט - לא תלו את הגוף, כי הגוף נשאר, וגם לא תלו את האינדיבידואל, אלא תלו את הביטוי של התרבות הרצחנית. וזה בדיוק מה שאתה אדוני החילוני, המודרני, הפוסט-פרוטסטנטי, לא מבין, ולכן אתה בגיהנום: אין אינדיבידואל. כי עובדה שהתנהגת כחלק מתרבות, הרי גרמני הוא אדם תרבותי, לא? והגרמני עושה פרצוף מאוד לא תרבותי, ואני אומר: אתה יודע מה, אם רצח זו נושא רגיש אצלכם, בוא ניקח אונס כדוגמה. אין אנס - יש תרבות האונס, המתבטאת באנס ספציפי, ואותה מענישים בכלא. זו מלחמה תרבותית. ולכן זה לא משנה אם הרוע שלך בנאלי או לא, כי מסתכלים על הרוע שבתרבות, למשל על הגרפומניות האינסופית של עם הספר, שדירדרה אותי והרסה את חיי. אני אישית אולי יכולתי לטעות ולהאמין בהיטלר - אבל התרבות היהודית לא יכולה לטעות בכך, והיא אכן לא מאמינה בהיטלר. אני אולי יכולתי להיות חילוני - אבל הדת לא יכלה להיות חילונית. זה לא אתה הגרמני בגיהנום - זה הגרמנים בגיהנום. אז תיקח את זה כמו גרמני, כמו גבר, ותפסיק להתבכיין כמו יהודי!

והגרמני הבריון דווקא מחייך (נדמה שחצי דויטשלנד התאספה סביבנו): אז אם זה לא אישי - למה אתה כל כך מתרגז? מה אכפת לך שאתה בגיהנום? ואני מנסה לענות לו, ולכל הגיהנום כולו: לא אתה מרגיז אותי. אני, אני מרגיז את עצמי. אני מתרגז על התפיסה האינדיבידואליסטית הזאת, החילונית כל כך, שהרסה את הכל. את הכל. אתה רוצה לדעת למה אני בגיהנום? אני, אני טעיתי. אבל על זה עוד היו סולחים לי. הבעיה היא שאני - טעות. האני שלי, המכונס כל כך בעצמו, הוא הטעות של התרבות שלי, כלומר הטעות האמיתית שלי, והוא היה הטעות שלי איתה. הוא - לא אני. כלומר - אוף. אתה יודע מה, אם אתה לא מבין, רוצה דוגמא אחרת? בוא ואספר לך, שכל הגיהנום ישמע, הנה אני מתוודה על חטאיי: מה עשיתי עם פסיכית? ואני מנסה לדבר לליבו של הגרמני. פתאום אני כל כך רוצה שהמנוול הגדול הזה יבין אותי - שיבין מה עשיתי עם פסיכית. איך אני - עם פסיכית. אולי אני אפילו אענה לעצמי: מה עשיתי עם פסיכית?

ואני מנסה להסביר לו, כי אולי דווקא הוא, דווקא בגיהנום, יהיה מסוגל להבין: הכל היה איתה פסיכי. במובן הטוב של המילה. אם יש מובן כזה. אבל היה מובן כזה - כי הכל איתה היה פסיכי. ולפעמים אני נזכר כמה הכול היה. אבל אני כבר לא מסוגל להבין את זה בלעדיה. היה לעולם צבע אחר, ירוק אולי. כמו העיניים שלה. אבל אפילו הצבע לא אומר כלום, כי הירוק היה פסיכי. זה מה שנותנת לך זוגיות עם פסיכי - העולם הופך לפסיכי. זה לא רק בנאדם אחר - זה עולם אחר. לפעמים נדמה לי שאני מתגעגע לעולם הירוק הזה הרבה יותר משאני מתגעגע אליה. אהבתי את זה כל כך. אבל היום אני כבר לא מצליח להבין למה כל כך אהבתי את זה. ואיך יכול להיות שאהבתי אותה כל כך. מבחינתה כמובן העולם הפסיכי לא היה פסיכי אלא נורמלי. כי היא היתה פסיכית. ודווקא לכן מבחינתה - אני הייתי הפסיכי.

והגרמני די נבהל מהגילוי האישי הפתאומי שנפל בחלקו, לא לזה הוא ציפה, זה כל כך לא במקום - ואם יש משהו שהגרמני לא אוהב: זה שמשהו לא במקום. ואני אומר לו (עכשיו אני כבר ממש מרגיש פסיכי, כמו פעם, אחרי שכבר חשבתי ששכחתי איך זה): עכשיו אתה מבין שזה לא האינדיבידואל? זה העולם. העולם היה פסיכי, זה באמת היה עולם אחר, שאני כבר לא מבין, כבר לא מסוגל בכלל להבין - אפילו את עצמי. לכן אלוהים לא דן בראש השנה את האדם - אלא את העולם. אז די כבר עם האינדיבידואליזם החולני הזה, תבין, תבין - זה לא האינדיבידואל! אם אני אדיוט גמור שהרס את חיי - זה לא אני. אם כואב לי עליה - זה לא אני. כואב לי עליה זה מצב עניינים בעולם. זה משוואה בשני נעלמים. אתה יכול לשים את עצמך במקומי כשאתה קורא את זה - וגם לך יכאב עליה. הספרות היא המשוואה שמאפשרת לקורא להפוך לאיקס. ולי להפוך לוואיי. היא מאפשרת לך להפוך ליהודי אם תקרא ספרות יהודית, או גרמני אם קראת ספרות גרמנית, הספרות מאפשרת לך להפוך לפסיכי, או לחילוני, או לחתול, או לדתי, או לחור שחור. ולי היא מאפשרת להגיע לגיהנום.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>דת העתיד ועתיד הדת - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia20" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/fractalwheel.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

דת העתיד ועתיד הדת

אם דתות העבר הן הדתות הקלאסיות, ודת ההווה היא החילוניות, מהי דת העתיד? על המורכבות כאינטרס מוסרי וכאינטרס דתי - ועל התאוצה לעבר העתיד כאשלייה פילוסופית-אופטית. לא זכינו להיוולד בתקופה מיוחדת

מאת: זה מורכב

מעשה מרכבה  (מקור)

מעל לבשר הצמחונות, ומעל לצמחונות הטבעונות, ומעל לטבעונות המלאכותיות - אלה שלבי הרוח ביציאתה מהגוף, מהגופניות. שיהיה מותר לאכול רק אוכל מלאכותי, ושהאכילה עצמה תתבטל, ותהפוך לקבלת אנרגיה, כי האכילה של כל דבר אחר היא לא מוסרית, כל אובדן אינפורמציה ומורכבות לטובת אנרגיה הוא לא מוסרי. מדוע לקח לאבולוציה 2 מיליארד שנה רק לעבור מפרוקריוטים לאיקריוטים? ולמה זה קשור לחמצן, כלומר לאנרגיה, שהיא זו שאיפשרה את מורכבות האינפורמציה הגדולה יותר (הגנום בגרעין התא)? איזה מחסום מערכתי היה שם, שהיה כל כך יציב וגבוה? תמיד נתקעים בקושי לעבור ממערכת לא מובנית למערכת מובנית: מחקלאות למפעל, מחברה לקטית לחברה עירונית, מאמונות לדת, מפילוסופיה למדע. האם שם החסם של פרמי?

התהליך הקשה של התארגנות מביזור אל מרכז כוח, נגיד כמו מה שעיכב בימי הביניים, הוא הטראומה הגדולה של התרבות, שעיכבה אותה באלף שנה ותמיד מפחדים שתחזור. דווקא ברגע שאין למבנה החברתי מספיק כוח (מהסוג שהיה ברומא או במדינה המודרנית), דווקא כשאין ארגון, אז דברים נתקעים, וזה בניגוד לפחדי הכוח של פוקו וכו'. הכוח הממורכז מקדם דברים, כמו שהמוח קידם, ולכן אינטרנט מבוזרת איננה בשורה טובה, ולהפך היא מתמרכזת, עם החברות הגדולות. כלומר עדיף אימפריה על פני בלגן וחוסר סדר, עדיפה היררכיה חברתית על חוסר היררכיה ועדיף סדר מיני על פני ג'ונגל מיני. כי ריבוד משיג מורכבות והתקדמות, והחברות המתקדמות ביותר הן המורכבות ביותר.

למה הדינוזאורים לא פתחו מוח חכם והיונקים הקטנים כן? זה מראה שמוח לא קשור לכמות אנרגיה אלא לכמות ארגון. כלומר יצור יותר מוצלח אם הוא ברמת ארגון יותר גבוהה, לא אם הוא יותר חזק. רק כך ניתן בכלל לראות את האבולוציה כהתקדמות (אחרת מה הקריטריון?), ולהבין למה לקח זמן רב כל כך להגיע לאינטליגנציה (פשוט כי לוקח זמן להרכיב מורכבות מאבני בניין פשוטות יותר. זה לא עניין של הסתגלות לתנאים מיוחדים שיצרה את האינטליגנציה, אלא הגעה לסף של מורכבות). לכן, אם רוצים להמשיך את הכיוון של מיליארדי שנות אבולוציה, ולהפיק את הלקח הבסיסי ביותר מהם, יש להסיק כי כלכלה צריכה לשאוף למורכבות, תרבות צריכה לשאוף למורכבות - וההיררכיה הרבה יותר משרתת מורכבות מחסרונה. ודווקא הצעד הראשון למורכבות הוא הכי קשה, והצעד השני קשה מעט פחות, וכך הלאה, כי מורכבות יוצרת מורכבות - וקשה ליצרה יש מאין (כלומר - מדובר בחסם של מעבר פאזה). החיים עצמם הם לא התופעה המורכבת והם נוצרים ספונטנית במהירות. אבל מורכבות החיים זה הדבר הקשה. כלומר יש הרבה מאוד חיים פרימיטיביים ביקום ומעט מאוד חיים מורכבים.

החילוניות היתה עלייה במורכבות - לא מחיקה של התרבות אלא הוספת ספירה חילונית לתרבות. מחשב הוא בינתיים מחיקה של העולם האנושי, כשלעצמו, אבל בשילוב איתו הוא הוספת ספירה ממוחשבת לעולם האנושי. הדמוקרטיה היתה הוספת ספירה אזרחית להיררכיה המלוכנית - השלטון עדיין היררכי, כלומר היא הוסיפה מורכבות. כלומר התקדמות אמיתית באבולוציה היא התקדמות יצירתית של המצאת מורכבות, ולא התקדמות התאמתית של אופטימיזציה והמתאים שורד, אלא המשוכלל שורד.

המורכבות מאיצה את עצמה כמותית אבל כדי להגדיל אותה בעוד מימד צריך שיפור במורכבות האיכותית, כלומר יש הבדל בין עוד אינפורמציה לעוד למידה. מבחינת אינפורמציה המורכבות הגדולה ביותר היא אקראיות אבל מבחינת למידה אין שום מרוכבות באקראיות כי המנגנון שיוצר אותה הוא פשוט, ואין בה היררכיה. מורכבות היא סימפוניה ולא רעש. וזה מה שמפחיד באמת את החוזים והחוששים, שהעתיד לא יהיה פשוט, שלא יהיה פתרון, שלא יתכנס, שאין סיום פשוט לעולם ולהיסטוריה ושאין סיום בכלל. זה הרבה יותר מפחיד מקטסטרופת פרמי. כי זה מראה כמה אנחנו פרימיטיביים. כמה חסרי ערך לעומת העתיד.

אבל כל זה חוסר הבנה מוחלט שמורכבות העתיד בנוייה על שכלול המורכבות בהווה. כל אחד בשרשרת הדורות תורם ללמידה אינסופית, יש סולידריות בינינו לעבר ולעתיד, וענווה כלפי שניהם ולא יהירות או תחרות. אנחנו לא נמצאים ברגע מיוחד. לא זכינו להיוולד בתקופה מיוחדת. הכול חסר תקדים מאז ומעולם. אשליית התאוצה היא סוג מיוחד של אשליית פרספקטיבת האני של קאנט, הכול נתפס דרך משקפי ההווה שאי אפשר להורידם, מה שקרוב נראה גדול, ומה שרחוק בזמן נראה קטן. לכן הפחד מהעתיד הוא ממהירות שלא יהיה ניתן לעמוד בה, אבל אף אחד לא מרגיש את המהירות, אלא רק את התאוצה, את הכוח. כלומר אולי האינפורמציה גדלה אקספוננציאלית, אבל הלמידה לא בטוח שבכלל.

הפחד שמה יהיה בסוף, שנובע מפחד המוות, נובע מהתפיסה שיש סוף. אבל אינסוף. תפיסת הקץ, המשיחיות, שיצרה את תפיסת העתיד, צריכה להתבטל לטובת תפיסת עתיד אינסופי, אלוהי, שלפניו אנחנו עומדים ויראים, והוא השופט והמרחם. העתיד הוא אלוהים. ומקדשיו הם כל חברת סטארט אפ שמקריבה קורבן, כל אוניברסיטה שמקדשת אותו, וכל עיתון ומדיה הם נושאי דברו. את דת העבר החליפה דת ההווה שמוחלפת בדת העתיד.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

פצצת גרעין איראנית נפלה על תל אביב

עוברת בראשי מחשבה מבישה: סופסוף תהיה שם חניה

מאת: דובר צה"ל

הדור הבא של המוטציות שיאתגרו את הנאורות (מקור)

חלמתי שאיראן זרקה פצצת אטום על תל אביב באמצע הלילה. ואחרי שבריר של תוהו מוחלט זה מתקדם בדיוק כמו בריאה הפוכה: ויהי אור. אפילו אם אני עוצם עיניים הכול מסנוור כמו שמש בצהרים. ומייד ויהי חושך. אין חשמל, הכל שחור. ואז הצונמי מגיע, ואין הבדל בין המים לשמים, עד שנראית היבשה. והצמחים כמשים וחוזרים לאדמה, הדגים מתמוססים בים, החיות מתות, האדם חוזר לעפרו, וכו'. ועוברת בראשי מחשבה מבישה: סופסוף תהיה שם חניה. סופסוף תהיה שם שבת... אבל בסוף, כשהאפר שוקע, זה סתם יוצא שוב פעם כמו בשואה - מי שמת מת והשאלה הגדולה היא הניצולים. כי תל אביב הופכת לגיהנום עלי אדמות וכבר אי אפשר למצוא בה בני-אדם. כולם הפכו למוטציות.

הנה בא חרדי היפסטר עם פאה אחת, שהולך עם שטריימל כדי להסתיר את הכרבולת ומקדם את פסטיבל בני ברק לשירה אשכנזית וסליחות של ספרדים. ביד יש לו פרה גועה שלא שומרת נגיעה, ומשחקת אותה תרנגולת מקרקרת, כי היא הולכת להתמודד בתחרות קרקורים של תרנגולות. ואז כל התרנגולים לא ירצו לצאת גזענים ויצביעו לפרה והיא תזכה. ואני שואל אותו איך אתה נוגע בפרגית לפני החתונה? והוא אומר שהיא תרנגולת כפרה, ומתגאה שהפרה הישראלית היא אלופת תבל, ואפילו מהודו בא ראש הממשלה להשתחוות ולשים לה קערה, פרה יהודיה שנותנת פי שניים חלב מפרה גויה - ואוכלת פי ארבע. בדיוק כמו שלפניה היה הגבר שזכה בתחרות יופי של נשים, כי לא נעים לשופטים לצאת שוביניסטים, ועוד נגד תל אביבית מעודכנת אחרי השואה 2.0, וככה תל אביב לוקחת ומלכת היופי העולמית היא גבר עם שדיים, ואפילו ראש ממשלת קנדה רוצה אותה בממשלה, כי השנה היא תשע"ח.

והחרדי קורץ לי: אתה קולט איזה פטנט זה להילחם באנטשימיות בעזרת הפוליטיקלי קורקט? בוא תצטרף גם אתה. אם אתה כזה שמן ושחור, תקרא לעצמך עיגול חוסיין שחור, ותיבחר לנשיא ארה"ב, וכל מי שלא יצביע לך יואשם גם בשמנופוביה, גם בשנאת שחורים, גם בשנאת יהודים וגם בשנאת מוסלמים - זה ווין ווין. תפור עליך מועמד דמוקרטי. ואני שואל: אבל מה עם שנאת נשים? כי אני מרגיש קצת נשי מאז הקרינה, כי לא שמתי מגן לאשכים, ועיגול שחור יכול להיתפס כמטפורה לאיבר הנשי, כי בעיני התקשורת כל מה שאני מצטמצם לחור. והוא אומר: הופה! את ממש קלטת את הרעיון. אבל תזהרי לא לחלום עכשיו שלא תפסידי את החגיגה. כי הנה באה ההלוויה של מדינת ישראל.

כי הנה עולה מקצה הרחוב הפגנה של המוטציות, כלומר מצעד גאווה שלהן, נגד האפליה שלהן בידי בני אדם. בראש עומדת על משאית עגבניית שרי ישראלית במחאה נגד ההגדלה של דמותה בתקשורת ומשפריצה על כולם בטפטפת, ולידה מתנחל עם כיפה מברזל, שמשקף את הישגי הטכנולוגיה, למרות שזה כמובן כבר מאוחר מדי. אחריהם דקת צפירה לזכר החורבן, ואחריה עוד צפירה לזכר השואה, ואחריה צופרים לזכר חללי צה"ל, ואחריה צופרים כמו משוגעים לזכר התלאביבים זכרונם לברכה או השם יקום דמם (כתלות בהשקפה), ואז פתאום הרמקול מתחיל לשיר: "תל אביב, יא חביבי, תל אביב. תסתכל כמה מוטציות מסביב" וכולם מתחילים לקפוץ ולרקוד. ועל הבמה עומדת חולדה ענקית לזכר ראש העיר ומסביבה רוקדים הורה במעגל ארבעה צבי נינג'ה בני מאתיים: הצבים ביאליק, אלתרמן, גורי ונעמי שמר (הצב הרביעי הוא טרנסג'נדר) - לזכר הישגיה התרבותיים של מדינת ישראל, לשעבר מדינת תל אביב.

ואחריהם באות כבר מוטציות מתקדמות יותר, הדור הבא של המוטציות שיאתגרו את הנאורות - ובעצם הפרימיטיביות - של הדור הקודם. כמו מוטציות טכנולוגיות, למשל לייב-בורגים, חצי בן-אדם וחצי רובוט, כי מה לעשות הוא איבד את החלק העליון באסון, ומנסים לאפשר לפחות לחלק התחתון להמשיך ליהנות ולהמשיך את זרעו - כי במותו ציווה את החיים. או הומונאידים שמשלבים בן-אדם עם חיה אחרת, כמו "הגבר הישראלי", שזה - לפי החוקרות שגילו אותו במיטתן - סוג מקומי של תרנגול שלא קם בבוקר אבל מקרקר כאילו אין מחר. ויש כאלה שלא רק שלא רוצים להזדהות עם מגדר מסויים, אלא גם לא עם מין מסויים, ולכן קוראים לעצמם טרנספישיז, למשל פרה מקרקרת, שנקראת מוקוריקו, והולכי על שתיים שזה לא מספיק מתקדם בשבילם להיקרא בני-אדם, כי זה לא פוסט-הומניסטי-קורקט, ובוחרים בהגדרה המכלילה של פרימטים, ושאר סוגים, שביחד מהווים את קהילת הלהטפ"ש - לייבורגים, הומונואידים, טרנספישיז, פרימטים ושישליקים, שגם זה סוג של בשר ולכן יש לו זכויות. ואחרון אחרון חביב, בסוף השיירה, רב בשטריימל ורוד, שמנסה נואשות לרוץ, להתחנף ולהשיג את השיירה שכבר ברחה ונבחה והתקדמה לפניו, ונותן דבר תורה לקהילת הלהטפ"ש הדתית:

"לפי התורה, תל אביב היא עיר הזוהר! כי תל אביב היא אוקסימורון - גם תל מהעבר וגם אביב עתידני, ולכן היא התגלמות האידיאל של הזוהר הקדוש: דברים חדשים עתיקים. וככה תל אביב בשמה כבר מכילה את גורלה: גם חפירות מהשואה וגם העונה הצעירה, גם חתיכה וגם פצצה, גם תל חורבן וגם הפריחה של המוטציות שאחריו. תחי עיר המוטציה האוקסימורונית - גם המבורגר וגם טבעוני, גם יהדות וגם חילונית, גם אופניים וגם חשמליים, אמנות גבוהה שהיא קשקוש ברחוב, הומו איש משפחה, מטוס ללא טייס, מזרקת אגם, צדק חברתי... ולכן אנחנו, מוקד משיכה לתיירות מוטציות מכל העולם, דורשים שוויון זכויות למוטציות! הרי מה זה סטארטאפ אם לא מוטציה, מוצלחת יותר ולרוב הרבה פחות. ועכשיו נישא בגאווה את סוד החדשנות הישראלית, לא איזו גאונות גדולה אלא מוטציה-ניישן. כשכל אחד בטוח שהעולם צריך להתאים לקוד הגנטי שלו, ולא להפך, אז ההסתגלות היחידה שמכירים פה היא באמצעות מוטציה אקראית. ולכן צריך הכחדות גדולות, או בלשון עמנו שואות, כי כל מוטציה חדשנית הופכת פה לדינוזאור תוך חמש דקות".

והדינוזאור מזכיר לו שהוא רב, וזו בכל זאת הלוויה, והוא מפטיר את צידוק הדין במהירות מקצועית כזאת שאף אחד לא קולט שזה מה שאומרים על המת: "גְּדֹל הָעֵצָה וְרַב הָעֲלִילִיָּה, אֲשֶׁר עֵינֶיךָ פְּקוּחוֹת עַל כָּל דַּרְכֵי בְנֵי אָדָם, לָתֵת לְאִישׁ כִּדְרָכָיו וְכִפְרִי מַעֲלָלָיו". והשיירה נעלמת כמו זנב ללא גוף, ואני מתחיל למשש את העיגול שלי מכל צדדיו ומחפש בליטות מיותרות, זנבות סוררים, או כתמים בהירים בתוך השחור, כי אני מתחיל להרגיש שגם אני הושפעתי מהקרינה, ומשהו לא טוב קורה לי. ולילה אחד במיטה אני מגלה שיש לי גידול בחלום.

ובהתחלה הכול נראה כמו רגיל, רק קצת יותר סלט. אבל פתאום באה אליי עגבניה ירוקה ענקית שמאיימת למחוץ אותי, כי לכלכתי על עגבניות, והאם אני חושב שאדקור אותן וזה לא יהיה דם - אלא קטשופ? ועדר של פרות שמנות רודפות אחריי, עד שמרוב ג'וגינג הן נהיות פרות רזות, שמרמזות על בצורת ארוכה במיוחד, ושואלות: אז אנחנו שמאלניות כבדות? והקרחת של יובל נח הררי לא נותנת לי לישון, למה הוא לא שם שטריימל? ועזתים מלאים בצואה מוחים על אייזנקוט, שפירושו צואת ברזל, וההומואים באים אליי עם איבר מין על השולחן והצעה שלא ניתן לסרב לה, והשטריימל מסתובב ומסתובב והמוטציות הופכות למוטיווציות וכבר ברור לי שהסרטן הולך ומתפשט, והנה גם אני עוד קורבן, וזה כל כך נעים וחם, בשרשרת הדורות, בשרשרת הגרורות, בקרוב אגיע לגן עדן, ואוכל לרקוד עם כולם, כל הקרבנות כולם של כל השואות כולן, כולל מיליון תלאביבים שיעשו שמח, במנגינה חסידית קצבית: עם הנצח לא מפחד משואה ארוכה.

חיי לילה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פצצת גרעין איראנית נפלה על תל אביב - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor19" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/six.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פצצת גרעין איראנית נפלה על תל אביב

עוברת בראשי מחשבה מבישה: סופסוף תהיה שם חניה

מאת: דובר צה"ל

הדור הבא של המוטציות שיאתגרו את הנאורות  (מקור)

חלמתי שאיראן זרקה פצצת אטום על תל אביב באמצע הלילה. ואחרי שבריר של תוהו מוחלט זה מתקדם בדיוק כמו בריאה הפוכה: ויהי אור. אפילו אם אני עוצם עיניים הכול מסנוור כמו שמש בצהרים. ומייד ויהי חושך. אין חשמל, הכל שחור. ואז הצונמי מגיע, ואין הבדל בין המים לשמים, עד שנראית היבשה. והצמחים כמשים וחוזרים לאדמה, הדגים מתמוססים בים, החיות מתות, האדם חוזר לעפרו, וכו'. ועוברת בראשי מחשבה מבישה: סופסוף תהיה שם חניה. סופסוף תהיה שם שבת… אבל בסוף, כשהאפר שוקע, זה סתם יוצא שוב פעם כמו בשואה - מי שמת מת והשאלה הגדולה היא הניצולים. כי תל אביב הופכת לגיהנום עלי אדמות וכבר אי אפשר למצוא בה בני-אדם. כולם הפכו למוטציות.

הנה בא חרדי היפסטר עם פאה אחת, שהולך עם שטריימל כדי להסתיר את הכרבולת ומקדם את פסטיבל בני ברק לשירה אשכנזית וסליחות של ספרדים. ביד יש לו פרה גועה שלא שומרת נגיעה, ומשחקת אותה תרנגולת מקרקרת, כי היא הולכת להתמודד בתחרות קרקורים של תרנגולות. ואז כל התרנגולים לא ירצו לצאת גזענים ויצביעו לפרה והיא תזכה. ואני שואל אותו איך אתה נוגע בפרגית לפני החתונה? והוא אומר שהיא תרנגולת כפרה, ומתגאה שהפרה הישראלית היא אלופת תבל, ואפילו מהודו בא ראש הממשלה להשתחוות ולשים לה קערה, פרה יהודיה שנותנת פי שניים חלב מפרה גויה - ואוכלת פי ארבע. בדיוק כמו שלפניה היה הגבר שזכה בתחרות יופי של נשים, כי לא נעים לשופטים לצאת שוביניסטים, ועוד נגד תל אביבית מעודכנת אחרי השואה 2.0, וככה תל אביב לוקחת ומלכת היופי העולמית היא גבר עם שדיים, ואפילו ראש ממשלת קנדה רוצה אותה בממשלה, כי השנה היא תשע"ח.

והחרדי קורץ לי: אתה קולט איזה פטנט זה להילחם באנטשימיות בעזרת הפוליטיקלי קורקט? בוא תצטרף גם אתה. אם אתה כזה שמן ושחור, תקרא לעצמך עיגול חוסיין שחור, ותיבחר לנשיא ארה"ב, וכל מי שלא יצביע לך יואשם גם בשמנופוביה, גם בשנאת שחורים, גם בשנאת יהודים וגם בשנאת מוסלמים - זה ווין ווין. תפור עליך מועמד דמוקרטי. ואני שואל: אבל מה עם שנאת נשים? כי אני מרגיש קצת נשי מאז הקרינה, כי לא שמתי מגן לאשכים, ועיגול שחור יכול להיתפס כמטפורה לאיבר הנשי, כי בעיני התקשורת כל מה שאני מצטמצם לחור. והוא אומר: הופה! את ממש קלטת את הרעיון. אבל תזהרי לא לחלום עכשיו שלא תפסידי את החגיגה. כי הנה באה ההלוויה של מדינת ישראל.

כי הנה עולה מקצה הרחוב הפגנה של המוטציות, כלומר מצעד גאווה שלהן, נגד האפליה שלהן בידי בני אדם. בראש עומדת על משאית עגבניית שרי ישראלית במחאה נגד ההגדלה של דמותה בתקשורת ומשפריצה על כולם בטפטפת, ולידה מתנחל עם כיפה מברזל, שמשקף את הישגי הטכנולוגיה, למרות שזה כמובן כבר מאוחר מדי. אחריהם דקת צפירה לזכר החורבן, ואחריה עוד צפירה לזכר השואה, ואחריה צופרים לזכר חללי צה"ל, ואחריה צופרים כמו משוגעים לזכר התלאביבים זכרונם לברכה או השם יקום דמם (כתלות בהשקפה), ואז פתאום הרמקול מתחיל לשיר: "תל אביב, יא חביבי, תל אביב. תסתכל כמה מוטציות מסביב" וכולם מתחילים לקפוץ ולרקוד. ועל הבמה עומדת חולדה ענקית לזכר ראש העיר ומסביבה רוקדים הורה במעגל ארבעה צבי נינג'ה בני מאתיים: הצבים ביאליק, אלתרמן, גורי ונעמי שמר (הצב הרביעי הוא טרנסג'נדר) - לזכר הישגיה התרבותיים של מדינת ישראל, לשעבר מדינת תל אביב.

ואחריהם באות כבר מוטציות מתקדמות יותר, הדור הבא של המוטציות שיאתגרו את הנאורות - ובעצם הפרימיטיביות - של הדור הקודם. כמו מוטציות טכנולוגיות, למשל לייב-בורגים, חצי בן-אדם וחצי רובוט, כי מה לעשות הוא איבד את החלק העליון באסון, ומנסים לאפשר לפחות לחלק התחתון להמשיך ליהנות ולהמשיך את זרעו - כי במותו ציווה את החיים. או הומונאידים שמשלבים בן-אדם עם חיה אחרת, כמו "הגבר הישראלי", שזה - לפי החוקרות שגילו אותו במיטתן - סוג מקומי של תרנגול שלא קם בבוקר אבל מקרקר כאילו אין מחר. ויש כאלה שלא רק שלא רוצים להזדהות עם מגדר מסויים, אלא גם לא עם מין מסויים, ולכן קוראים לעצמם טרנספישיז, למשל פרה מקרקרת, שנקראת מוקוריקו, והולכי על שתיים שזה לא מספיק מתקדם בשבילם להיקרא בני-אדם, כי זה לא פוסט-הומניסטי-קורקט, ובוחרים בהגדרה המכלילה של פרימטים, ושאר סוגים, שביחד מהווים את קהילת הלהטפ"ש - לייבורגים, הומונואידים, טרנספישיז, פרימטים ושישליקים, שגם זה סוג של בשר ולכן יש לו זכויות. ואחרון אחרון חביב, בסוף השיירה, רב בשטריימל ורוד, שמנסה נואשות לרוץ, להתחנף ולהשיג את השיירה שכבר ברחה ונבחה והתקדמה לפניו, ונותן דבר תורה לקהילת הלהטפ"ש הדתית:

"לפי התורה, תל אביב היא עיר הזוהר! כי תל אביב היא אוקסימורון - גם תל מהעבר וגם אביב עתידני, ולכן היא התגלמות האידיאל של הזוהר הקדוש: דברים חדשים עתיקים. וככה תל אביב בשמה כבר מכילה את גורלה: גם חפירות מהשואה וגם העונה הצעירה, גם חתיכה וגם פצצה, גם תל חורבן וגם הפריחה של המוטציות שאחריו. תחי עיר המוטציה האוקסימורונית - גם המבורגר וגם טבעוני, גם יהדות וגם חילונית, גם אופניים וגם חשמליים, אמנות גבוהה שהיא קשקוש ברחוב, הומו איש משפחה, מטוס ללא טייס, מזרקת אגם, צדק חברתי... ולכן אנחנו, מוקד משיכה לתיירות מוטציות מכל העולם, דורשים שוויון זכויות למוטציות! הרי מה זה סטארטאפ אם לא מוטציה, מוצלחת יותר ולרוב הרבה פחות. ועכשיו נישא בגאווה את סוד החדשנות הישראלית, לא איזו גאונות גדולה אלא מוטציה-ניישן. כשכל אחד בטוח שהעולם צריך להתאים לקוד הגנטי שלו, ולא להפך, אז ההסתגלות היחידה שמכירים פה היא באמצעות מוטציה אקראית. ולכן צריך הכחדות גדולות, או בלשון עמנו שואות, כי כל מוטציה חדשנית הופכת פה לדינוזאור תוך חמש דקות".

והדינוזאור מזכיר לו שהוא רב, וזו בכל זאת הלוויה, והוא מפטיר את צידוק הדין במהירות מקצועית כזאת שאף אחד לא קולט שזה מה שאומרים על המת: "גְּדֹל הָעֵצָה וְרַב הָעֲלִילִיָּה, אֲשֶׁר עֵינֶיךָ פְּקוּחוֹת עַל כָּל דַּרְכֵי בְנֵי אָדָם, לָתֵת לְאִישׁ כִּדְרָכָיו וְכִפְרִי מַעֲלָלָיו". והשיירה נעלמת כמו זנב ללא גוף, ואני מתחיל למשש את העיגול שלי מכל צדדיו ומחפש בליטות מיותרות, זנבות סוררים, או כתמים בהירים בתוך השחור, כי אני מתחיל להרגיש שגם אני הושפעתי מהקרינה, ומשהו לא טוב קורה לי. ולילה אחד במיטה אני מגלה שיש לי גידול בחלום.

ובהתחלה הכול נראה כמו רגיל, רק קצת יותר סלט. אבל פתאום באה אליי עגבניה ירוקה ענקית שמאיימת למחוץ אותי, כי לכלכתי על עגבניות, והאם אני חושב שאדקור אותן וזה לא יהיה דם - אלא קטשופ? ועדר של פרות שמנות רודפות אחריי, עד שמרוב ג'וגינג הן נהיות פרות רזות, שמרמזות על בצורת ארוכה במיוחד, ושואלות: אז אנחנו שמאלניות כבדות? והקרחת של יובל נח הררי לא נותנת לי לישון, למה הוא לא שם שטריימל? ועזתים מלאים בצואה מוחים על אייזנקוט, שפירושו צואת ברזל, וההומואים באים אליי עם איבר מין על השולחן והצעה שלא ניתן לסרב לה, והשטריימל מסתובב ומסתובב והמוטציות הופכות למוטיווציות וכבר ברור לי שהסרטן הולך ומתפשט, והנה גם אני עוד קורבן, וזה כל כך נעים וחם, בשרשרת הדורות, בשרשרת הגרורות, בקרוב אגיע לגן עדן, ואוכל לרקוד עם כולם, כל הקרבנות כולם של כל השואות כולן, כולל מיליון תלאביבים שיעשו שמח, במנגינה חסידית קצבית: עם הנצח לא מפחד משואה ארוכה.

חיי לילה