source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע הקורונה טובה לכלכלה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia58" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/coronaphoto.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע הקורונה טובה לכלכלה?

מדוע הקורונה מועילה לאנושות? מדוע הקורונה היא הדבר הכי טוב שקרה לנו? מדוע הקורונה היא ברכה? מדוע הקורונה טובה לטכנולוגיה? מדוע הקורונה טובה לתרבות? מדוע הקורונה טובה לקפיטליזם? מדוע הקורונה טובה לחשיבה? וחשוב מכל - מדוע הקורונה טובה לפילוסופיה של הלמידה ולאסכולת נתניה. על התפתחות בשבתות, בחגים ובבידוד

מאת: יום 0 בבידוד

מתי היה לי זמן לכתוב את זה, לולא הקורונה? - צילום: מיקרוסקופ אלקטרונים  (מקור)

מה באמת משפיע על התפתחות העולם - האם הטכנולוגיה, הכלכלה, הפוליטיקה, או אולי משהו מסוגי ההסבר המקובלים במחקר היסטורי? אם אנחנו יושבים בבית (בתקופת הקורונה, למשל) ולא עושים כלום, ונגיד שאנחנו מאבדים בסה"כ חצי שנה או אולי אפילו שנה (נניח) של פעילות עולמית עד סוף המשבר. האם העולם מפסיד התפתחות? האם, למשל, הטכנולוגיה מחכה ומתעכבת? האם הכלכלה או המדע תקועים? האם כל המשך ההיסטוריה מכאן והלאה יקרה באיחור של שנה, ושנת 2100 תהיה בעצם 2099? ואם לא, ובטווח של 2100 דבר לא ישתנה, מה המשמעות של שנה בהתפתחות העולם? האם יתכן שאין לה שום משמעות? אם כן, מדוע וכיצד העולם מתפתח בכלל? האם הצמיחה הכלכלית באמת יורדת? - לא מדובר בטווח הקצר (שבו זה ברור) - אלא האם בטווח הארוך לא תהיה צמיחה מוגברת בהמשך, אחרי המשבר, שתשיג במהירות את מה שהפסדנו במשבר? (זו תופעה ידועה, למשל אחרי מלחמות). ואם כן, מה המשמעות של כל הגורמים לצמיחה והתפתחות, אם אפילו שנה שלמה של שיתוק לא משנה דבר?

אם מגיפה אמיתית, דוגמת הדבר השחור, שמשמידה עשרות אחוזים מההון האנושי של החברה, איננה נחשבת בדיעבד לנסיגה בהתפתחות העולם אלא כקטליזטור - מהם הגורמים האמיתיים להתפתחות? ומדוע בתרבויות מסוימות היא מואצת, ובאחרות היא נעצרת והן פותחות פיגור? האם מדובר באוסף של גורמים אקראיים? מדוע, בעצם, הייתה יותר התפתחות במערב? (נקווה שזה ברור בשלב זה בתולדות העולם). מדוע, בעצם, ההתפתחות מאיצה? (נקווה שגם זה ברור). מתי בעצם היא החלה להאיץ, ולמה? האם, למשל, אנו יכולים לזהות איזו מהפכה קריטית יותר מאחרות? למשל - האם מהפכת הדפוס היתה יותר קריטית מהמהפכה המדעית או אולי המהפכה התעשייתית, ויצרה מקדם גבוה יותר לתאוצה, או שאולי דווקא גילוי העולם החדש, או הרנסאנס, או החילון, או הנאורות, או אולי דווקא המהפכה הקופרניקאית (קאנט או קופרניקוס המקורי, תבחרו)?

ובכלל - מה הערך, אם בכלל, של תיאוריות כוללניות, או תיאורים כוללניים, דוגמת יובל נח הררי? האם מדובר בשרלטנות מובנית, שזוכה לעדנה בעידן גלובאלי, או שמא מדובר בתחום ראשוני שעדיין מחפש את התיאוריות הבסיסיות שלו, דוגמת הביולוגיה טרם האבולוציה? ובכלל, האם זה מקרה שההתפתחות האבולוציונית יצרה את ההתפתחות ההיסטורית, או שיש קשר עמוק ביניהן (כשברור שההיסטוריה איננה אבולוציה)? את אותן שאלות ששאלנו על תרבות המערב, ניתן לשאול על התפתחות התרבות ותחילת ההיסטוריה עצמה, ולנסות לזהות מהו בעצם הגורם הקריטי (האם בכלל יש כזה? האם בכלל יכול להיות כזה? - כתב? האימפריה? המעבר לפולחן אלילי?...). וכמו ששאלנו על המהפכות במערב, נוכל לשאול על המהפכות בהתפתחות האדם: האם זו המהפכה הלשונית, החקלאית, הופעת האינטליגנציה, החברתיות, השימוש בכלים, התפתחות הקורטקס הפרה-פרונטלי, הופעת התודעה, האהבה, המיניות האנושית הייחודית, הופעת האמנות, וכו' - מהן נקודות המפנה, והאם ניתן בכלל לזהות את הקריטיות מתוכן (ואולי לכמת זאת), ואם אי אפשר - מדוע, ומהי המשמעות של כך?

באותה מידה היה ניתן לשאול לגבי האבולוציה עצמה, ולחפש את נקודות המפנה בתוכה, האם זו הופעת האיקריוטיים, המיטוכונדריה, המפץ הקמברי, המעבר המשוער מרנ"א לדנ"א, הופעת היונקים, הדו חיים, הופעת המוח, הרבייה הסקסואלית, עצם יצירת החיים, וכן הלאה וכן הלאה - איפה בעצם נקודת המפנה, שלא קרתה כנראה באינספור מקומות אחרים בגלקסיה? וכיצד ניתן לתאר בצורה כוללנית יותר את ההתפתחות, בלי להפוך את ההסבר לאוסף קטלוגי של פרטים מקריים (ומוטציות מקריות!) של מיליארדי שנות אבולוציה?

השאלות הללו עולות, בצורה כמעט שקולה, גם בפיזיקה הנוכחית. אין מדובר רק במגוון התיאוריות על התפתחות היקום, הניסיונות להסביר מדוע התפתחותו בהאצה (כלומר מהו מקור האנרגיה האפלה - כ-70% מהיקום), כיצד קרה שנשברו סימטריות וחלקיקים קיבלו את מסתם הנוכחית, מדוע הזמן זורם רק קדימה, ואיזו טופולוגיה לבשה תחילת היקום - כל אלו שאלות התפתחותיות טבעיות למדע הטבע. אבל ככל שהפיזיקה מנסה להתקדם אל יסודותיה הראשוניים - מתברר שהשאלות הגדולות, כמו חיבור שתי התורות הגדולות של היחסות והקוונטים לתורה מאוחדת - הן בעצם שאלות התפתחותיות, שנוגעות לתחילת התפתחות היקום, וגם שאלת-העל על הכיוונון העדין של חוקי הטבע, מתוך נוף נרחב של יקומים אפשריים - היא שאלה התפתחותית, ושיש בהן בדיוק את אותן סוגי בעיות שיש בהתפתחות הכלכלית, ההיסטורית והאבולוציונית. מדוע, בעצם, דווקא חוקי טבע אלו והתפתחות זו - האם היקום מיוחד? האם ניתן להגדיר אילו חוקים או קבועים הם גורמים קריטיים להתפתחות יקום מעניין, או כזה שיש בו חיים, ולכן גרמו לכך, ואלו הם מקריים? האם יתכנו יקומים אחרים וכיצד הם נראים ומתפתחים - מהם נקודות המפנה בהתפתחות יקום? מה גרם לחוקי הטבע להתכוונן לערכים כאלה, חלקם מסמרי שיער בדיוקם ליצירת חיים? האם קבועי הטבע באמת קבועים, או שהם מתפתחים, ואיך?

ולא נתפלא שאותן שאלות התפתחות במדעים עולות גם בספרות, באמנות ובתרבות (למשל, משקלן של יצירות מופת בהתפתחות, מה גורם לז'אנרים מסוימים לעלות ולאחרים לדעוך - האם זו רק אופנה או שיש גורמים פנימיים מהותיים, על חשיבותו או אי חשיבותו של הגאון הבודד כנקודת מפנה, האם התרבות היתה מתפתחת בכל מקרה לכיוונים הללו גם בלי הישגים מקריים, האם יש משהו מיוחד בתרבות המערב, האם התרבות מתפתחת יותר מהר מבעבר או להפך, ומה תורם להתפתחות תרבותית - ומה להפך). כל השאלות ההתפתחויות הללו, במגוון תחומים, חוזרות על עצמן: מדוע זה קרה, מדוע דווקא הענף ההתפתחותי הזה הצליח ולא אחר, האם יש משהו צפוי בכך, והאם אפשר להכליל התפתחות ארוכת טווח לעקרונות בסיסיים יותר מאשר אין ספור מקרים? כך למשל, שאלת הדווקא בפיזיקה תשאל האם היקום שלנו ייחודי, וייחוד זה גרם להתפתחותו המוצלחת (החיים הם מעין "הישג" של היקום), ושאלת הדווקא בתרבות או בהיסטוריה תשאל למה דווקא תרבות המערב: מה ייחודה, ומה בייחוד זה מסביר את הצלחתה. שלא לדבר על שאלת הדווקא הביולוגית המאיימת מכולן, הידועה בשם פרדוקס פרמי, שמזקק את שאלת ההתפתחות אל גבולה המאיים ביותר: אם אין לנו תשובה לשאלת הדווקא - הרי שאנו לא אמורים לשרוד. כי למה דווקא אנחנו התפתחנו, ואין חייזרים?

אם כן, אולי בעצם צריך דווקא לשאול: מדוע בעצם השאלות הללו עולות כיום, ויוצרות עניין נרחב בחיפוש תשובות? הרי זה לא רק תופעת "יובל נח הררי", אלא גם אנשים רציניים ומאתגרים ממנו בהרבה, כמו פרופ' רוני אלנבלום ופרופ' יואל מוקיר ופרופ' אבנר בן זקן ואחרים, שיוצרים כיום תיאוריות התפתחותיות כוללניות עם משמעויות בקנה מידה ענק, שניתן לגזור מהן רעיונות התפתחותיים עמוקים. אם נכליל את כלל המאמצים האינטלקטואליים והמדעיים הללו במגוון תחומים - נוכל לקרוא לשאלה הגדולה הזו: שאלת ההתפתחות. ואם כך מדוע, 150 שנה אחרי תורת האבולוציה, השאלה הזו הפכה לבוערת במיוחד, ומשפיעה לא רק על תכני השיח האינטלקטואלי, אלא על עצם צורת החשיבה האינטלקטואלית, גם של הקהל הרחב? על סוג השאלות ששואלים?

מדוע אנשים מחפשים הסברים גדולים, בעידן אינספור הפרטים והמידע - זוהי כנראה שאלה שעונה על עצמה. אך מדוע דווקא חשיבה התפתחותית? מדוע אפילו במדעי המחשב, הרעיון של התפתחות אלגוריתמים הוא כל כך מרכזי (וידוע לנו בתור תחום הלמידה החישובית)? אפילו במתמטיקה - ממלכת הנצח העל זמנית - יש רעיונות התפתחותיים בנוגע (למשל) לשאלה המרכזית של יצירת המספרים הראשוניים והתפלגותם. והאם לא יהיה נכון להמשיג את תחום הסיבוכיות, הבסיס הרעיוני של מדעי המחשב, כשאלת התפתחות החישוב, ומהם הגורמים הקריטיים בו, לעומת המקריים? ומה מאפיין דווקא את ההתפתחות היעילה (P), ומבדיל בינה לבין זו שלא (NP)? (השאלה הרוחנית הבסיסית ביותר במדעי המחשב - ואולי בעולם - שמצריכה כנראה מהפכה מחשבתית שלמה: זו אינה סתם עוד שאלה במתמטיקה, אלא שאלת היסוד מספר אחת, והפתרון לה הוא מעבר לאופק האינטלקטואלי שלנו).

התשובה המתבקשת ביותר לשאלת עליית החשיבה ההתפתחותית ועידן השאלות ההתפתחותיות היא שמשהו קרה להתפתחות: היא מאיצה. ההתפתחות ניכרת לעין, והיא מפחידה ומלהיבה כאחד, ואנו מעוניינים להבין כיצד התפתחות פועלת, וכיצד פועלות מגמות בה. אנחנו רוכבים על הנמר, שכבר איננו מנמנם או משתרך בעצלתיים, אלא דוהר - ואנו רוצים להבין איך אפשר לשלוט בו, ואם בכלל אפשר, כי נראה שאיבדנו שליטה - וההתפתחות שולטת בנו וחזקה מאתנו. הנמר מוביל אותנו - ולא אנחנו אותו - ואיננו יודעים לאן, ונדמה שיתכן שהתשובה לא תמצא חן בעינינו, אך איננו יכולים לעצור, ואף איננו רוצים. לכן: חשוב כל כך להבין את הנמר.

אי אפשר עוד להתייחס להתפתחות הטכנולוגיה כאל כוח טבע עצמאי, שאיננו מבינים אך נהנים מתוצאותיו, וסומכים שתמיד נהנינו מהן כפי שקרה (פחות או יותר) עד כה - אנחנו רוצים להבין את ההתפתחות, אך חסרה לנו מסגרת מושגית נאותה לכך. אנחנו נעים בין הכללות יתר לפרטנות יתר חסרת יכולת הכללה, בין שרלטנים חסרי רסן לחוקרים אחראיים מרוסנים מדי, שאיננו למדים דבר מרמת הפירוט של תובנותיהם, ולעומתם אלו שניתן ללמוד כל דבר מרמת הפירוט של תובנותיהם - ומנבואותיהם. יובל נח הררי הוא לא אייקון כל כך מרכזי בגלל ייחודו האישי או גאונותו השיווקית (הוא אדם די סתמי) - אלא בגלל הצורך ביובל נח הררי, שאיננו קשור בו כלל. הוא הסמל לסוג מסויים של כמיהה אינטלקטואלית שהפכה למרכזית: לא להצליח בגדול - אלא להסביר בגדול. לקצר את תולדות האנושות.

אם כן, עלינו לשאול מהי המסגרת המושגית שעלינו לגשת בעזרתה לשאלת ההתפתחות, משזיהינו אותה כשאלה מרכזית, ששוברת את סוגי ההסבר המרכזיים שלנו: הפרטניים, הנרטיביים, הסטטיסטיים, המדעיים בצורת חוק, וכו'. אף אחד הרי למשל כבר לא מאמין באפשרות הנאיבית למצוא חוקיות מדעית בהיסטוריה. הניסיון למצוא חוקיות כזו נכשל לא רק ברמה המדעית, אלא אף יותר מכך ברמה החברתית: אחרי הנאציזם והקומוניזם אף אחד לא מעוניין להתקרב להסברים פשטניים, ובוודאי דטרמיניסטיים, כי הנזק של הסברים אלו הוכח (במפתיע!) כיוצא דופן בכמות האנשים שהוא מחסל - מסתבר שכוחם של הסברים התפתחותיים הוא אדיר. לכן הרתיעה מהסברים התפתחותיים כלליים היתה חזקה מאוד מאז אמצע המאה העשרים - ורק בימינו, עם ההאצה ועליית שאלת העתידנות ביתר שאת (כולל הפוסט-הומניזם), היא עולה שוב במלוא עוצמתה האינטלקטואלית. נשים נא לב לדומיננטיות של השאלה ההתפתחותית: עצם העיסוק בשאלה ההתפתחותית מוציא ממנו שאלה התפתחותית: מדוע דווקא עכשיו? ותשובות התפתחותיות. לעיתים נדמה שאיננו מסוגלים כבר לחשוב מחוץ למסגרת השאלה ההתפתחותית הבוערת ולמבער שהיא פתחה מאחוריה, שלפעמים מאיר ולפעמים מכלה, ללא מסגרת רעיונית ראויה ותקפה.

התשובה שהציעה אסכולת נתניה לשאלה ההתפתחותית היא אחת, והיא בולטת בעצמת כוחה ההמשגתי ובפשטותה: אם אנחנו רוצים להבין את ההתפתחות - עלינו להסתכל על ההתפתחות כלמידה. מכיוון שהצד התיאורטי של התשובה פורט בהרחבה באוסף המסות
(כאן),
נתרכז כאן ביישום התשובה לשאלות בהן פתחנו. לצורך כך נשאל שאלה פותחת: האם היהודים הפסידו התקדמות בגלל השבת? למשל, האם היהודים הפסידו התפתחות כלכלית וצמיחה לעומת חברות אחרות שלא שבתו יום בשבוע? נדמיין שני מפעלים, האחד שובת בשבת והשני עובד - הרי ברור שלאורך זמן מפעל אחד יפתח פיגור מצטבר בייצור, ולפיכך פיגור כלכלי הולך וגובר לעומת מפעל שניים. לאחר שבע שנים יהיה מפעל אחד בפיגור של שנה שלמה של הכנסות, השקעות ותפוקה לעומת השני, והפער רק יגדל עם הזמן. ברור לנו שתיאור זה לא מתאים להתפתחותה של חברה, או להתפתחות היסטורית, והשאלה היא למה: מה באמת גורם להתפתחות ומשפיע על מהירותה, או בהמשגה שלנו - כיצד מתרחשת הלמידה ומה משפיע על מהירותה.

מה שקורה במהלך הקורונה הוא שיש שני סוגי תהליכים, או בהפשטה שני סוגי מוחות, שכל אחד מושפע באופן אחר מההשבתה. ישנם תהליכים שלא מתרחשת בהם למידה, כמו תהליך ייצור תעשייתי, ותהליכים אלו נעצרים, ופותחים פיגור הולך וגובר עם הזמן. אך תהליכים אלו הם לא התהליכים שמשפיעים באמת על מהירות ההתפתחות האנושית - כי הם אינם תהליכי למידה. מקורותיה של ההתפתחות האנושית אינם נטועים ביצירת ערך כלכלי, אלא במשהו אחר לגמרי - בלמידה הכוללת של האנושות כמערכת. אם נפרק זאת, לצורך ההמחשה, למוחות בודדים, נגלה שההתפתחות האנושית איננה קורית כאשר המוח עושה מה שהוא כבר יודע לעשות, אלא כאשר הוא לומד משהו חדש - ומוטב: מחדש משהו בעולם, כלומר מחדש משהו עבור המערכת. שם מתרחשת הלמידה של המערכת.

ההתפתחות הטכנולוגית או הכלכלית או ההיסטורית קורית למשל ברגע שאחד המוחות במערכת מגיע לחשיבה חדשה, ולכל מוח יש מהירות מוגבלת בה הוא מסוגל לעשות זאת. יש כאלה שאינם מסוגלים בכלל, ואנשים אלו אכן אינם תורמים למעשה דבר ללמידה הכללית ולהיסטוריה - ובאים והולכים מהעולם כלעומת שבאו, ללא חשיבות התפתחותית-למידתית. אך גם המאמץ ההתפתחותי המשותף של כלל המוחות - המאמץ הלמידתי - מוגבל עקרונית בגלל היכולת המוגבלת של כל מוח אנושי ללמידה חדשה, כפי שהוא מונע בדיוק מתוך כוחה של יכולת למידתית זו. זהו למעשה המשתנה ששולט בהתפתחות - מהירות הלמידה. מהירות זו כמובן מושפעת ברמה המערכתית מהרבה גורמים, מכיוון שמדובר במערכת: מהירות הלמידה של הפרטים (שמושפעת מתפיסותיהם את החדשנות ומכלי הלמידה שלהם, כמו המהפכה המדעית או הנאורות או הספקנות, ומההון האנושי שלהם, כולל - רחמנא לצלן - האינטליגנציה שלהם), מהיכולת לשמר למידה של העבר ולהפיץ אותה במערכת (למשל: שפה, כתב, דפוס, עיתונות, תקשורת אלקטרונית, רשת האינטרנט, הרשת החברתית, וכו'), מיכולתה של המערכת לחסום חדשנות או רצונה לעודד אותה (קפיטליזם, אתוס הסטארט-אפ, הקהילה המדעית, רפובליקת המכתבים, וכדומה), ועוד.

למשל: ההתפתחות הטכנולוגית היא לא כוח טבע פנימי להיסטוריה, או תוצר של המדע, או של הכלכלה (או להפך) - כל אלו תוצרים של הלמידה, ותחומי למידה ספציפיים. אך הכוח שמניע את הכלכלה או הטכנולוגיה (למשל) איננו התמריץ הכספי עצמו. התמריץ אולי מעודד למידה ומגביר את הסיכוי שהיא תתרחש (ועוד הרבה יותר מכך - את הסיכוי שהיא תתממש ותתפשט במערכת), אך הוא לא יוצר את הלמידה עצמה. יתכן תמריץ - ולא תהיה למידה, לא ימצא הפתרון, כי המוח לא למד, כי הוא למשל חונך לחשיבה שמרנית ומקובעת. גם תפיסה מדעית עצמה איננה יוצרת את התפתחות הטכנולוגיה או הכלכלה, כי תיתכן תפיסה חדשה במדע - והיא לא תתרגם ללמידה בתחומים הפרקטיים, בגלל שהעניין לא מקובל, או שהוא מצריך עוד שינויים תפיסתיים (שאינם מדעיים), או כל סיבה חוסמת למידה אחרת (למשל: העדר תמריץ). אפילו המבנה התחרותי עצמו או השוק איננו יוצר את הלמידה - הוא רק מגביר אותה, ואת הסיכוי שתתממש, ואף יוצר דפוסי חשיבה טובים ללמידה במוח (כמו שקילת חלופות), אך דבר איננו מחליף את הלמידה עצמה ככוח שמאחורי ההתפתחות, אלא רק מאפשר אותה.

לכן, אם הטכנולוגיה מתפתחת במהירות הולכת וגוברת - אנו נאתר את מקורה ביכולת למידה גוברת, שגורמת להאצה מעריכית (כי למידה גורמת לעוד למידה, כולל למידה כיצד ללמוד). ואם המערב הפגין התפתחות יוצאת דופן - אנו נאתר זאת ביכולת הלמידה שלו. ואם האבולוציה החליפה פאזה מספר פעמים - אנו נאתר זאת ביכולות למידה חדשה שנוספו כל פעם. היו הרבה שינויים שיצרו את האדם מתוך האבולוציה, אך לקפיצת הפאזה הזו יש הסבר כולל אחד - קפיצה ביכולת הלמידה של האדם כמין, שהיא מותר האדם מלמידת הבהמה (שחדשנותה שואפת לאפס). יכולת הלמידה הזאת היא שיצרה תקופה שבה מהירות הלמידה גבוהה בהרבה (בסדרי גודל), ויש בה גם תאוצה (קשה לדבר על תאוצה משמעותית באבולוציה לפני האדם, ואם ישנה, היא נובעת מהמורכבות הגוברת שהיא בעצמה תהליך למידה). אם יש איזושהי חלוקה טבעית של ההיסטוריה לתקופות - הרי שהיא חלוקה לפי מהירויות ותאוצות הלמידה השונות. ומה חדשנותם של החיים עצמם ביחס לשאר התופעות ביקום? רק הלמידה - המאוד לא יעילה ביחס ללמידת האדם - המתקראת אבולוציה. הלמידה היא העקרון היסודי של ההתפתחות בעולם. וההמשגה של ההתפתחות כלמידה פותרת את כל השאלות עמם פתחנו.

למשל, הקורונה עצרה את הכלכלה, ועצרה גם כל פיתוח טכנולוגי ממוסד (מהסוג שמצריך טכנולוגיה גבוהה, שלא קורה בבית). ניתן היה לחשוב שהיא אכן יצרה השבתה של ההתפתחות, ולשאול באופן טבעי את רצף שאלות הפתיחה. אך האם הן נשמעות שאלות תקפות אם נחליף את המילה התפתחות בלמידה? האם היינו חושבים שהקורונה עצרה את הלמידה בעולם? הלמידה הרי קורית בשצף קצף כל הזמן, גם בשבת, ואולי במיוחד בשבת. למעשה, זמן מסוג אחר, או כל שינוי, הוא דווקא קטליזטור ללמידה. הנה, מאמר זה נכתב דווקא בזכות הקורונה. המגיפה שואלת שאלות, נותנת זמן לחשיבה, ומוציאה דברים מהקשרם הרגיל (טריק ידוע ליצירתיות), ומאפשרת זמן לכתיבה ולהפצה. האם יתכן שהקורונה דווקא תורמת ללמידה? האם יתכן ששנת שבתון דווקא תורמת להתפתחות הכלכלית, בטווח הארוך, בדיוק כמו שהשבת אולי לא מסייעת ליהודי בטווח הכלכלי הקצר, אך בוודאי לא ניתן לומר שהיהודים היו פחות מוצלחים כלכלית מאשר הגויים? אפילו את האנשים הכי פחות יצירתיים - הקורונה מילאה ברעיונות כרימון, והם אכן הציפו בהם את הרשתות החברתיות, פיתחו מודלים, למדו ביולוגיה, התעניינו בכלכלה, קראו גרפים, השלימו פערים במתמטיקה בה לא נגעו מאז התיכון, והתמחו במדיניות ציבורית וברגולציה. מי יודע כמה רעיונות גאוניים נהגו בתקופת הקורונה, עליהם נשמע רק בעתיד? כפי ששואל הפוסט הויראלי: אייזק ניוטון המציא את החשבון האינפיניטסימלי, תורת הגרביטציה והמכניקה הניוטונית בשנה וחצי בהם הסתתר מחמת מגיפה - מה את/ה המצאת בזמן הקורונה?

כן, בקורונה נקראו המון ספרים, ואולי יותר מאשר (נגיד) בשנתיים שלפניה, וכנראה שגם נכתבו. השהות הביתית גם הקנתה כמעט בכורח - כמו לזרוק ילד למים כדי שילמד לשחות - מיומנויות יקרות מפז של ניהול עצמי ולימוד עצמי בכל גילאי האוכלוסייה. אני אף מהמרת שהילדים שנשארו בבית - ולפחות אלה מהעשירון העליון ביכולות הלמידה שלו, שחשוב ללמידה העתידית יותר מכל העשירונים האחרים ביחד - זכו ללמידה איכותית פי כמה מהוריהם מאשר ממערכת החינוך (בכל רחבי תבל). אך העיקר - לא מדובר רק (ובעיקר) בעוד זמן לחשיבה וללמידה אישית. מדובר גם בהתגברות צורות למידה מועילות במערכת, כלומר - בלמידה מערכתית. הקורונה היא ניצחונה האדיר של הרשת, ושל הלמידה מרחוק, ושל העבודה מרחוק ושיתוף הפעולה מרחוק - כלומר של היכולת להפיץ למידה במערכת. הקורונה היא גם נצחונם האדיר של שיטת הלמידה הנקראת קפיטליזם (השיטה היחידה שמנתקת את הביטויים רעב ומגפה), ושל הגלובליזציה ושיתוף הפעולה הבינלאומי והיציאה מהתפיסה הצרה של הלאומיות. לא בגלל שקרה בה שיתוף פעולה בינלאומי יוצא דופן (להפך) - אלא בגלל שצורת החשיבה, בכל רחבי הגלובוס ממש, במקביל ובסינכרוניזציה, הפכה לראשונה לכזו הרואה את המערכת העולמית כולה כמה שהיא: מערכת למידה אחת גדולה.

כל יושבי חלד מבינים שההתפשטות פועלת כמערכת וכך גם גם דרכי ההתמודדות: בכל רחבי תבל משווים את ביצועי המדינות (התחרות העולמית החדשה), מתעניינים בחדשות חוץ, בכלכלה העולמית, וכולם גם יודעים שהמאמץ לפתרון הוא מדעי (שיטת הלמידה השיטתית מכולן), כלל אנושי וחוצה גבולות. כל וידיאו ויראלי מטופש מהבידוד שרץ בכל הגלובוס וכל חדשה נוספת בנושא הקורונה תורמים לראיית האנושות כולה בעיני עצמה כמין, ולמחיקת הבדלים, ולצריבה בתודעה את הזהות שלנו כמין האדם, ולא רק כרוסי, או כהינדואיסט, או כשחור. רק אויב משותף (ועדיף מהסוג הקיומי) יכול לאחד בני אדם, ובהיעדרם של חייזרים - יש לנו קורונה, וכולנו באותה סירה. כולם מבינים שהאיום או הפתרון יכול להגיע מכל מקום: מהודו, מצרפת, מישראל, או אולי מארגנטינה. וכולם מבינים שלא הדת או האומה או עיקרי האמונה הפרטיקולרית שלהם הם המשתנים הרלוונטיים להבנת המצב וליציאה מהמצב, אלא מהירות הלמידה העולמית - שמתחרה במהירות של הנגיף. רק כאשר הלמידה האנושית תשיג את הלמידה האבולוציונית - נחזור לפעילות יצרנית רגילה, והרבה פחות למידתית, כהרגלינו.

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

כיצד התאבדתי ואיבדתי את הבתולין

ואני הולך לעבר הפיגוע וחגורת הנפץ גדולה עליי בכמה מספרים וכל הזמן נופלות לי המכנסיים, ואני חרד שאגהק או אשתעל או אתעטש ובסוף אהיה מהמחבלים השלומיאלים האלה שלא הצליחו לפוצץ אף אחד חוץ מעצמם

מאת: מוסלמי חרדי

הומו (מקור)

חלמתי שאני מוסלמי חרדי. ואמנם זה מאכזב שהחדית' ברמה הרבה יותר נמוכה מהמשנה, אבל לפחות המוסלמים יכבדו. והנה מודיעים במחנה הפליטים שדרושים מתאבדים. וכל אחד אומר: בחיי אללה, הייתי מאוד רוצה, אבל אני לא יכול, אני עובד. לכו תקחו את המוסלמי החרדי, שכל היום נהרג בעולמו של איסלאם, ויושב במסגד ומשנן כמו תוכי קוראן ולא תורם לתל"ג. אפילו לתנועת ההתנגדות הוא לא התגייס, הפרזיט. ושמים עליי חגורת נפץ, אבל בגלל שלא התגייסתי אני המחבל הכי מצ'וקמק, ואני הולך לעבר הפיגוע וחגורת הנפץ גדולה עליי בכמה מספרים וכל הזמן נופלות לי המכנסיים, ואני חרד שאגהק או אשתעל או אתעטש ובסוף אהיה מהמחבלים השלומיאלים האלה שלא הצליחו לפוצץ אף אחד חוץ מעצמם, ובעצם המחשבה הזו די מצחיקה אותי, ואני נורא מתאפק ומנסה לחשוב על דברים עצובים כמו נכבה ונכסה ובאסה ואיכסה פיכסה, אבל כמובן שזה בדיוק מה שקורה, ומרוב צחוק יוצא לי שתן במכנס, החגורה נרטבת - ובום. טוב, לפחות לפי השריעה אני עדיין נחשב שהיד, ולא הפסדתי את השבעים בתולות. לא צריך לספר לאף אחד מה באמת היה, ולבתולות אני אספר שהייתי גיבור מלחמה - גבר גבר.

ואני מתחיל לתכנן מה לעשות עם הבתולות, כי בעצם, זה לא פשוט כמו שזה נשמע ולא כדאי בהתחלה לעשות טעויות. גם בהנחה מאוד אופטימית שיהיה לי כוח גברא לארבע פעמים ביום, זה עדיין אומר שלכל אחת יהיה סקס פחות מפעם בשבועיים, וזה יכול לגרום בעיות, שלא לדבר על לסביות. מספיקה אחת כדי להשחית את כולן. ושלא לדבר על זה שאולי לא יעמוד לי בכלל עם אלה הפחות מושכות, הרי יש כאלה עם שפם, וזה מתכון להעלבויות ומריבות והסתבכויות שיכולות להפוך את גן עדן לגיהנום. שלא לדבר על זה שאני לא רוצה לדעת איך זה 70 נשים שמקבלות מחזור ביחד. ובכלל, זה קשה מאוד בתולות, זה סיוט. אני צריך להתחיל לתת להן הרצאה על המיניות הנשית, אחרת יהיו צרות. ומי יודע אם אעמוד בציפיות. והנה מגיע המלאך שאחראי להרמון, ואני לוחש לו: לא נעים לי לשאול, אבל יש פה ויאגרה? והמלאך צוחק: זה לא מה שאתה מדמיין. ואני שואל: מה זאת אומרת? והמלאך שואל: אתה רוצה אהבה או רק מין? הבאנו נשים מהסוג שמסוגל לאהוב אותך, אתה הרי לא רוצה לאנוס אותן, נכון? ואני אומר: חס ושלום, אני מאוד מכבד נשים. והמלאך צוחק: ועוד איך אתה תכבד. אלה שמאלניות כבדות. וסוגר אחרי את הדלת - בום.

והנה אני שומע צעקות: הנה בא הגבר הפטריארכלי המדכא, שבא לדכא אותנו וחושב שהפאלוס שלו ישלוט בנו. אנחנו נראה לו מה זה סיסטרהוד, נכון אחיות? ואחת אחרת צועקת: תעזבי אותו, הוא בתודעת ניכור מהרגש הפנימי שלו, הוא זקוק לחינוך מחדש, להתחבר לאני הנשי שלו. ואחרת מושכת לה בשערות: תפסיקי להתנשא על הגבר המזרחי המושמץ, יא קולוניאליסטית, די לפטרנליזם האוריינטליסטי-גזעניסטי. ואחת אחרת מקללת אותה: יא בהמה מיזוגנית וקרבן של שנאה עצמית, כל חדירה זה אונס, בואו נראה לו אנחנו מה זה אונס. ואחת אחרת עם חצי שפם ושיער ירוק, שמגדירה את עצמה כג'נדר שמתחלף בכל מילה, אומרת: א.נשים א.חיות אני מבקשת ו/או מבקש שנכבד כל א.דם כמו שהן/הם/היא/הוא/האו. והנה באה אחת טבעונית שבשר אצלה זה רצח ולכן אין בה מה לתפוס, מחזיקה סכין וקוראת: הלאה הפטריארכיה! בואו נסרס אותו, ונשחרר את ביצי החופש מרודנות הפאלוס. ואני נצמד לקיר וזועק: בתולות יקרות! אני באמת מצטער... גם אני קרבן של הפטריארכיה והדיכוי! אני לא יכול להיות הגבר שחיכיתן לו כל כך. והן זועמות: למה? ואני מוחה דמעה: אתן מבינות? אני... אני הומו.

חיי לילה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד התאבדתי ואיבדתי את הבתולין - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor11" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/david.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד התאבדתי ואיבדתי את הבתולין

ואני הולך לעבר הפיגוע וחגורת הנפץ גדולה עליי בכמה מספרים וכל הזמן נופלות לי המכנסיים, ואני חרד שאגהק או אשתעל או אתעטש ובסוף אהיה מהמחבלים השלומיאלים האלה שלא הצליחו לפוצץ אף אחד חוץ מעצמם

מאת: מוסלמי חרדי

הומו  (מקור)

חלמתי שאני מוסלמי חרדי. ואמנם זה מאכזב שהחדית' ברמה הרבה יותר נמוכה מהמשנה, אבל לפחות המוסלמים יכבדו. והנה מודיעים במחנה הפליטים שדרושים מתאבדים. וכל אחד אומר: בחיי אללה, הייתי מאוד רוצה, אבל אני לא יכול, אני עובד. לכו תקחו את המוסלמי החרדי, שכל היום נהרג בעולמו של איסלאם, ויושב במסגד ומשנן כמו תוכי קוראן ולא תורם לתל"ג. אפילו לתנועת ההתנגדות הוא לא התגייס, הפרזיט. ושמים עליי חגורת נפץ, אבל בגלל שלא התגייסתי אני המחבל הכי מצ'וקמק, ואני הולך לעבר הפיגוע וחגורת הנפץ גדולה עליי בכמה מספרים וכל הזמן נופלות לי המכנסיים, ואני חרד שאגהק או אשתעל או אתעטש ובסוף אהיה מהמחבלים השלומיאלים האלה שלא הצליחו לפוצץ אף אחד חוץ מעצמם, ובעצם המחשבה הזו די מצחיקה אותי, ואני נורא מתאפק ומנסה לחשוב על דברים עצובים כמו נכבה ונכסה ובאסה ואיכסה פיכסה, אבל כמובן שזה בדיוק מה שקורה, ומרוב צחוק יוצא לי שתן במכנס, החגורה נרטבת - ובום. טוב, לפחות לפי השריעה אני עדיין נחשב שהיד, ולא הפסדתי את השבעים בתולות. לא צריך לספר לאף אחד מה באמת היה, ולבתולות אני אספר שהייתי גיבור מלחמה - גבר גבר.

ואני מתחיל לתכנן מה לעשות עם הבתולות, כי בעצם, זה לא פשוט כמו שזה נשמע ולא כדאי בהתחלה לעשות טעויות. גם בהנחה מאוד אופטימית שיהיה לי כוח גברא לארבע פעמים ביום, זה עדיין אומר שלכל אחת יהיה סקס פחות מפעם בשבועיים, וזה יכול לגרום בעיות, שלא לדבר על לסביות. מספיקה אחת כדי להשחית את כולן. ושלא לדבר על זה שאולי לא יעמוד לי בכלל עם אלה הפחות מושכות, הרי יש כאלה עם שפם, וזה מתכון להעלבויות ומריבות והסתבכויות שיכולות להפוך את גן עדן לגיהנום. שלא לדבר על זה שאני לא רוצה לדעת איך זה 70 נשים שמקבלות מחזור ביחד. ובכלל, זה קשה מאוד בתולות, זה סיוט. אני צריך להתחיל לתת להן הרצאה על המיניות הנשית, אחרת יהיו צרות. ומי יודע אם אעמוד בציפיות. והנה מגיע המלאך שאחראי להרמון, ואני לוחש לו: לא נעים לי לשאול, אבל יש פה ויאגרה? והמלאך צוחק: זה לא מה שאתה מדמיין. ואני שואל: מה זאת אומרת? והמלאך שואל: אתה רוצה אהבה או רק מין? הבאנו נשים מהסוג שמסוגל לאהוב אותך, אתה הרי לא רוצה לאנוס אותן, נכון? ואני אומר: חס ושלום, אני מאוד מכבד נשים. והמלאך צוחק: ועוד איך אתה תכבד. אלה שמאלניות כבדות. וסוגר אחרי את הדלת - בום.

והנה אני שומע צעקות: הנה בא הגבר הפטריארכלי המדכא, שבא לדכא אותנו וחושב שהפאלוס שלו ישלוט בנו. אנחנו נראה לו מה זה סיסטרהוד, נכון אחיות? ואחת אחרת צועקת: תעזבי אותו, הוא בתודעת ניכור מהרגש הפנימי שלו, הוא זקוק לחינוך מחדש, להתחבר לאני הנשי שלו. ואחרת מושכת לה בשערות: תפסיקי להתנשא על הגבר המזרחי המושמץ, יא קולוניאליסטית, די לפטרנליזם האוריינטליסטי-גזעניסטי. ואחת אחרת מקללת אותה: יא בהמה מיזוגנית וקרבן של שנאה עצמית, כל חדירה זה אונס, בואו נראה לו אנחנו מה זה אונס. ואחת אחרת עם חצי שפם ושיער ירוק, שמגדירה את עצמה כג'נדר שמתחלף בכל מילה, אומרת: א.נשים א.חיות אני מבקשת ו/או מבקש שנכבד כל א.דם כמו שהן/הם/היא/הוא/האו. והנה באה אחת טבעונית שבשר אצלה זה רצח ולכן אין בה מה לתפוס, מחזיקה סכין וקוראת: הלאה הפטריארכיה! בואו נסרס אותו, ונשחרר את ביצי החופש מרודנות הפאלוס. ואני נצמד לקיר וזועק: בתולות יקרות! אני באמת מצטער… גם אני קרבן של הפטריארכיה והדיכוי! אני לא יכול להיות הגבר שחיכיתן לו כל כך. והן זועמות: למה? ואני מוחה דמעה: אתן מבינות? אני... אני הומו.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק ג'): שיחת מוסר - מה התרבות דורשת מאיתנו?

מהו ההבדל בין הדקדנס של סוף המאה ה-19 לשקיעה של תחילת המאה ה-21? מדוע תוחלת החיים הארוכה שלנו מאפשרת לנו התנהלות יצירתית שונה לחלוטין מבעבר? האם הדור שלנו באמת מיוחד, או שהוא רק נמשך יותר מדי? וכיצד ברנר, האבטיפוס של מוכיח הדור המקצועי, אשם במחלוקת החריפה בישראל בין ביבי לאנטי-ביבי? להלן הפתרון לכל בעיות דורינו - באמצעות דור אחד נוסף

מאת: לנבוכי הדור

חברת האדם: המטוטלת האנושית (מקור)

מדי פעם אני קוראת טקסטים בני זמנינו ששמו להם למטרה לפתור איזו בעיה אצל האדם - כלומר, שמעמידים במרכזם את האדם מן השורה ומנסים לסייע לו - ותחושה אנכרוניסטית הולכת ומשתלטת על הקריאה. בימינו, אלו המנסים לתקן משהו "אצל האדם" ברצינות אינם יכולים שלא לעורר חיוך, שהרי נדמה שכל בר דעת כבר הבין - ה-"אדם" הוא פשוט אידיוט. אין טעם לעסוק בו. ה-"חברה", עוד יעד נחשק למתקני התיקונים, מורכבת כך סתם ממגוון רחב מאוד של טיפשויות - ואין סיבה לענות בה. "הציבור" הוא בסך הכל אוסף אקלקטי של בעיות אישיותיות וחולשות נוירולוגיות חסרות תקנה - דור הולך ודור בא והטפֶשֶת לעולם עומדת. הם תמיד עדר של משהו די דבילי, בתקווה לא רצחני מדי. הם לעולם לא לומדים. ואם הם לומדים משהו בדרך הקשה, למשל במלחמה, דור או שניים אחריהם כבר שוכח. למרבה צערם של אינדיבידואליסטים וקולקטיביסטים כאחד - לא היחיד ולא הציבור הם באמת מערכות לומדות. ומהי אם כן המערכת היחידה בעולמנו שכן לומדת, ושנושאת על גבה את כל ההתקדמות? התרבות.

הפוליטיקה, למשל, איננה מערכת למידה אמיתית. פוליטיקה תמיד היתה ותמיד תהיה אוסף של אידיוטיזמים (לרוב דווקא כן עם כוונות טובות, או לפחות עם איזה אידיוט+איזם), שמפיצים טיפשים שימושיים, שמנהיגים אווילים, שאחריהם צועד טור ארוך מאוד של טמבלים. בן גוריון היה תוצר של דור שלם, ולא של יחידוּת סגולה, והדור הזה למד בדרך קשה מדי - קריסת אירופה והשואה. הדור אחריו כבר היה טיפש יותר, והדור אחריו (הנוכחי) כבר חזר לרמת הטיפשות ההיסטורית הממוצעת. לכן עדיף תמיד לצמצם את תחום הפוליטיקה, בדיוק כמו שעדיף לצמצם את תחום המדינה (למעשה, הסיבה שעדיף לצמצם את תחום המדינה היא בדיוק בגלל שעדיף לצמצם את תחום הפוליטיקה, ולא איזו סיבה כלכלית טהורה: הבעיה הכלכלית נובעת מהטמטום הכללי).

האם מהאינדיבידואל תצמח הישועה? גם האינדיבידואל הוא חסר ערך, בניגוד לחשיבה הניטשאנית, ולא היינו זוכרים את ניטשה עצמו - לולא ספריו. רק תרומה בעלת ערך לתרבות - היא תיזכר. ולמעשה המון המטומטמים מבין את זה, וצובא בהמוניו על שערי התרבות, ומנסה לתרום לה את תרומתו החלולה, ולהשחית אף אותה בטמטומו, כפי שהוא מנסה לעשות למגדל השן האקדמי (מה שנקרא - השכלה לכל). מכאן הפוליטיזציה שעוברת התרבות. אך לא אלמן ישראל - כל אלה שעושים רעש בשדה התרבות דהיום, בזכות עיסוקם בענייני היום, סופם להישכח במהרה.

לתרבות יש מנגנון סינון לא דמוקרטי - אלא עתידני. לכן היא עובדת בצורה למידתית. התרבות היא המערכת הלמידתית המרכזית של המין האנושי, ובכלל בכדור הארץ (המדע הוא חלק מהתרבות, כמובן), ולמעשה מערכת הלמידה האפקטיבית היחידה שידועה לנו ביקום. המוח איננו אפקטיבי או מוצלח במיוחד, וגם לא האבולוציה, ולא הופעת המוח היתה המהפכה הגדולה - אלא הופעת התרבות. הדבר היחיד שכן מתקדם, ומשפיע לטובה (איכשהו, חלקית, ובסופו של דבר) אפילו על הפוליטיקה והחברה והאדם האינדיבידואלי, זה התרבות. וזהו גם בסופו של דבר הדבר שמעניין אותנו ב-(הפתעה!) "תרבויות העבר". אף אחד לא זוכר את הפוליטיקה הקטנה שם, אלא רק את התרבות הגדולה. לכן זה גם כנראה לא היה מעניין כל כך לדעת מה היה שם במאות אלפי שנות חברת האדם הקדמון, כמו שהפוליטיקות בעדר קופים אינן מעניינות. העניין האמיתי מתחיל מהולדת התרבות, ומאיזו קפיצה נחשונית שהיא עשתה לפני כעשרת אלפים שנה, כסדר גודל (מהפכת התרבות - הידועה בשם המהפכה הנאוליתית). הסיבה היחידה להצלחת המין האנושי היא התרבות, ולא חכמת האינדיבידואל (שהוא חכם מקוף אחד בפחות מסדר גודל אחד).

אם כן, מה יהא על התרבות? התרבות היא מערכת למידה ארוכת טווח, ולכן מה שצריך עבורה זו סבלנות. אפשר להירגע - הטיפשים לא ישפיעו על התרבות, וגם לא הפוליטיקה. יתכן שהתרבות היום איטית יותר ביכולת הסינון שלה של רעש (פשוט יש הרבה יותר רעש - דהיינו טיפשים - בתחומה). אבל העתיד הוא מסנן רעשים מצויין. הטיפשים יכולים לצעוק עד מחר - אף אחד לא ישמע אותם בעתיד. אף אחד לא יתעניין בכאביהם הבנאליים, או בבנאליות הכואבת שלהם. התרבות לא מעריכה קונפורמיזם, רק הפוליטיקה. הפתרון פשוט מאוד ועתיק כימי התרבות האנושית כולה: פשוט צריך לחכות דור. זו תמיד הבעיה - לחכות דור. לאדם היחיד זו דרישה כמעט בלתי אפשרית, אכזרית, כבדה מיכולת משאו - אבל לתרבות זו דרישת מינימום.

מכאן נובעת האשלייה התרבותית הנצחית, החביבה על אנשי תרבות בעיני עצמם, כאילו בעבר היה ריכוז גבוה יותר של כשרונות ויצירות מופת, ואילו ההווה עלוב ומקופח לעומתו - למרות אי סבירותה הקיצונית (ימיה כימי עולם). זה לא שכיום נכתבות פחות יצירות מופת (כנראה יותר!), אלא שאתה לא שמעת על התפתחויות מהותיות הקרובות מדי להווה, כי לפעמים לוקח אפילו מאות שנים להכרה כזו (הזוהר, למשל, עדיין לא זכה להכרה העולמית הראויה לו!). הסיכוי שלך לשמוע על גדולי דורך הוא קטן - כי רק הלמידה של העתיד תסמן אותם בדיעבד כגדולים. וככל שהכיוון החדש (החידוש) עמוק יותר - כך יקח יותר זמן לסמנו, ולסננו מתוך אלפי כיוונים פחות עמוקים ופחות ארוכי טווח, אך יותר חזקים פוליטית לשעתם - ובוודאי (בימינו) רעשנים יותר. פני הדור כפני הכלב הנובח - ורק בדיעבד מתגלים חתולי הדור, שהיו ספונים בביתם ובסביבתם.

אז האם התרבות מתקדמת לאט יותר מבעבר, בגלל הרעש האדיר, שלוקח לו זמן לדעוך? יתכן, אך כלל לא בטוח. כי יתכן שמה חשוב לתרבות זה רק הדיאלוג בין יחידי הסגולה שמקדמים אותה באמת, שמשוחחים גבוה בהרבה מעל עדר המוני הטיפשים ההומה שמרעיש בקרקוריו עד לב השמיים. לכן, בראייה הזו, השאלה היא בסופו של דבר שאלת תקשורת - היכולת של אנשי התרבות האמיתיים לזהות את קולם של אנשי התרבות המעטים האחרים, אם לא בדור הזה אז לפחות בדור הקודם. וכאן, יתכן שהאינטרנט דווקא תרמה לחיוב.

אבל האמת הלמידתית היא שגם המובן הזה פחות חשוב, ויש הגזמה פרועה בחשיבות הדיאלוג להתקדמות הלמידה, שנובעת מהדומיננטיות של רעיון השפה והתקשורת בימינו, שיוצרים הטייה זמנית (כלומר: בת זמנינו בלבד) לטובת אנלוגיות ומטאפורות שפתיות. נכון שישנה העשרה מיוחדת בהכרת אנשי התרבות של דורך, וזה כנראה קורה פחות מבעבר, אבל ברמת האינדיבידואל המוכשר שתורם לתרבות זה אולי פחות חשוב משנדמה. נכון שהנטל הפסיכולוגי של הבדידות התרבותית של היחיד הולך וגדל במצב הנוכחי, שבו הפוליטיקה של התרבות נשלטת בידי מתחזים, ולכן כבר אין מרכז תרבותי אלא רק איים מנותקים. אבל התרבות צומחת לא רק מדיאלוג, אלא פשוט מלמידה עצמית. וכיום תנאי הלמידה העצמית, מכל בחינה, טובים בהרבה מבעבר. האינטרנט פותחת בפנינו אוצרות של ידע מדעי, שזורם מהר יותר מאשר חלקי התרבות האחרים, ועוד לא הושחת - וזהו אולי הידע התרבותי החשוב ביותר לעידנינו הטכנולוגי.

איי התרבות יכולים להגיב באופן מבודד לזמנם. אמנם לא לתרבות זמנם, הנסתרת מהם, ותתגלה רק בעתיד, בגלל ההמולה התרבותית - אבל יכולת הדיאלוג עם הזמן חשובה יותר מיכולת הדיאלוג עם תרבות הזמן. אפשר ללמוד מהזמן עצמו! והזמן עצמו מתקדם יותר ויותר מהר, לעבר העתיד, ולכן הלמידה עצמה מואצת. לכן, למי שמוכן לוותר על הכרה, אנחנו חיים בגן עדן, ואילו לאנשי תרבות גאוותנים - תקופתינו היא חיים בגיהנום. לכן הויתור על העצמי הוא צו השעה בתרבות הנוכחית, אם יש בכלל עדיין מובן למונח הזה - התרבות הנוכחית - כאשר התרבות מפסיקה לתפקד בזמן הווה, והופכת לתרבות בעתיד בלבד.

כלומר: התרבות הופכת לתרבות עתידנית. תרבות שכל כולה קיימת אך ורק באספקלריא של העתיד, ורק מתוך העתיד בכלל אפשר יהיה לראות אותה כתרבות, כלומר כסימפוניה (מרובת קולות, אך בעלת מהלך מלודי), ולא כקקופוניה. העתיד הוא שיזקק מתוך תקופתינו את הקולות התרבותיים, ויסנן את הפוליטיקאים של הלשון בחוסר הרחמים המוחלט השמור לאדישות המוחלטת. איננו מדברים עם בני זמנינו, ולא נשתתף בתחרות הצעקות, כי מספיק שנלחש - והעתיד ישמע.

ומה מצריך הוויתור על חיי העולם הזה לטובת חיי העולם הבא? אמונה. אמונה בתרבות ואמונה ברוח, ומעל לכל - אמונה בלמידה. אך על סמך מה האמונה הזו מבוססת, בעידן שמאמין רק בחומר? לכל פרדיגמה פילוסופית בהיסטוריה היתה הדרך שלה לבנות עולם רוח תרבותי מעבר לעולם החומר הנראה לעין, כלומר דרך משלה ליצור אמונה:

* הפרדיגמה הקנטיאנית יכלה להאמין מתוך התפיסה שלנו את העולם, גם אם העולם עצמו חומרי. האמונה אמנם באה מתוכי, אבל כמו הקטגוריות, אין לי בעצם אפשרות אחרת להגיע לעולם החומר ללא אמונה. האמונה היא חלק ממני, שאולי איננו תלוי ברצוני (למשל, התוספת הפרוידיאנית שיכנה עולם רוחני בלא מודע - במה שמפעיל אותי עצמי). בפרדיגמה זו התרבות מובנת כדרך תפיסה המובנית במוח האנושי, וזו הצדקתה הפנימית, ללא הצדקה חיצונית.

* הפרדיגמה הלשונית יצרה את עולם האמונה כעולם שיח שיש בו אמונה (למשל, הדתיות הוויטגנשטיינית הנפוחה שלא באמת מאמינה אבל משחקת במשחק הלשון של האמונה - ומתפללת לאל כמשחק שפה). אולי אין עולם רוח, אבל אם נדבר כאילו יש, אז ככה תהיה לנו גישה לרוח (מכאן הזיוף החילוני של פרדיגמה זו, שמקביל לזיוף הדתי). אנו עוטפים את אלוהים (או עולם רוחני/דתי אחר) בעטיפה של השפה - ומעמידים פנים כאילו הוא בפנים. אם יש שיח תרבותי - אז יש תרבות. אז נא לדבר בצורה תרבותית בבקשה.

* לעומתה, הפרדיגמה הלמידתית מצליחה ליצור עולם אמונה שאינו תלוי כלל בשאלה האונטולוגית אם יש אלוהים או אין, אם יש עולם רוח או שהכל חומר, אם יש תרבות או רק אבולוציה ונוירולוגיה ופסיכולוגיה ופוליטיקה ומדעי החברה ומדעי הרוח (שהם כיום לא פעם אויבי התרבות). וזאת מכיוון שכל מה שיש זה צורות למידה - ואין עולם. אם אנו לומדים את עולם הרוח, אין זו טענה בדבר קיום עולם חיצוני כזה שהוא מושא ללמידתינו, אלא שיש צורת למידה אוטונומית וייחודית ומעניינת ומאתגרת - מתודה - שהיא למידת רוח (ובאותו אופן - למידה דתית). בדיוק כמו שיש צורת למידה מדעית-חומרית, או צורת למידה בודהיסטית, או אסתטית, או קבלית, או מתמטית. כך יש גם צורת למידה תרבותית. כבר לא צריך להעמיד פנים שאנחנו מדברים (ברצינות תהומית כמובן) על עולם שאינו קיים מחוץ לשפה, אלא אנחנו באים מבפנים - בתוך הלמידה. דהיינו: הלמידה של הרוח היא עצמה המשמעות של להתקיים בתוך עולם הרוח - מבפנים. לכן כל מה שצריך כדי להיות ברצינות חלק מעולם רוחני כלשהו, שקיים בתרבות כלשהי, זה להתעניין וללמוד. אין מה להתעסק בשאלה אם יש השם בעולם שם בחוץ, אלא כל מה צריך זה שתתקיים למידה מעניינת - שהיא למידה יהודית, או דתית, או חסידית. כי עצם הלימוד הוא האמונה. לימוד המתמטיקה הוא המתמטיקה עצמה, ולימוד התורה הוא התורה עצמה, ולא שיש איזו תורה אונטולוגית (או מתמטיקה אפלטונית אונטולוגית) שצריך להאמין בה כדי ללמוד אותה. זו המשמעות של אמונה בעתיד - זו אינה אמונה באיזשהו עולם עתידי אונטולוגי, והעדפתו על ההווה, אלא עצם הלמידה - היא האמונה בעתיד.

לכן, עצם פיתוח התרבות הוא האמונה בה. והתרבות, מצידה, היא האמונה שהעתיד ישמע. גם אם בדרך שאיננו מעלים על דעתינו, ושהיא לעיתים אירונית וערמומית עד בלי די. בדיוק כמו שהפרעונים שכמהו כל כך לנצח את המוות הצליחו באמת להשיג חיי נצח, אבל לא בעולם המתים - אלא במוזיאונים, כיצירות תרבות. או כמו שברנר הכופר קיבל את האף-על-פי-כן שלו מהחשיבה החב"דית הפרדוקסלית שקיבל בחיידר, ואת הפוזה והפרוזה הווידויית וההלקאה העצמית והציבורית האכזרית מתנועת המוסר בה גדל. כך הוא ייסד את המסורת המתנגדית בתוך הספרות העברית (שמתנגדת לסיפורי חסידים), שממנה צמח המשך עולם הרוח המתנגדי בתוך העולם החילוני (חיבוטי נפש, תוכחה, רטוריקה של אותנטיות, נהמת הנפש וזכות הצעקה שהופכת לחובת הצעקה, תנועת המוסר של הטפת המוסר, וגו'). והנה כיום חוזרת המחלוקת מלפני 250 שנה, והשמאל החילוני המתנגדי מתפלץ מחסידי הימין ואדמו"רם (שלא לדבר על החצר). זמיר עריצים וחרבות צורים! לכן צריך להילחם היום בתרבותינו על זכות הלחישה. ברנר כתב - והעתיד אפילו לא קרא, אבל שמע. אם יש לך מה להגיד לעתיד - אתה לא צריך להיאבק. פשוט תכתוב לו. דווקא המאבק של אנשי ההווה הוא שמראה שאין להם מה ללחוש בסוד לאוזני העתיד. אין להם אמונה בעתידם שלהם עצמם, ולכן הם נוהגים בשוק התרבות כמנהג התגרין. דעות בקילו ואינטלקטואלים בשקל, על הסכין! אתם באים לפייסבוק? המשגיח נותן עכשיו שיחת מוסר (לכן זו חובה מוסרית לעשות לו לייק).

אבל - אם למרות כל זאת ו-"אף-על-פי-כן" נחזור למקום ממנו פתחנו, מה באמת יהא על "האדם"? מה יש לתרבות להציע לאדם מהשורה? כלומר - (בעידנינו השאלה מתהפכת!) מה יש לאדם מהשורה להציע לתרבות? האם תפקידו הוא הערצה ותמיכה כספית גרידא? (עדיף שלא, שהרי מנגוני ההערכה שלו קלוקלים לגמרי ולכן הוא משחית את התרבות בבואו לעזור לה). מה הטקסט הזה מציע לתיקון "האדם" (החירש, הטיפש, שאין שום אשליה שהוא ישמע דבר)? הצרה הגדולה של האינדיבידואליזם העקר עצמו היא התכחשותו שלו למימד העתיד של קיומו. כן, אתה יודע שאתה לא באמת מוכשר, לא ברמה שתיזכר בעתיד, אבל מכיוון שאתה אינדיבידואל בתפיסתך העצמית אתה לא יכול להתאפק מלהפריע לתרבות, להרעיש ולבטא את עצמך (וכמה רעש יש בתוכך! אתה בוודאי חושב שזה ערובה לערכך, בניגוד לשקט הנפשי ולריכוז העצום שמצריכה יצירה אמיתית). אבל הצורך הזה עצמו נובע מהתכחשות למצבך בעולם, כולל להזדמנויות שהוא מציע, ולמעשה להזדמנות הגדולה שהיתה ידועה ומרכזית בעולמו של כל אדם עד לעידן האינדיבידואליסטי.

תנועת המוסר? בבקשה. אתה עץ עקום וטיפש, שלא יתיישר לעולם, ויש לך רק הזדמנות אחת בחיים לעשות פרי אמיתי בשביל התרבות: איינשטיין אתה כבר לא תהיה, אבל אתה עדיין יכול להיות אבא של איינשטיין (שגם לו, באורח פלא, קראו איינשטיין!). מימד הקיום העתידי היחיד של "האדם" הסביר, שבו הוא תורם לתרבות, ידוע בשם: ההורות היהודית (כן, זו לא רק האמא, למרות יחסי הציבור שלה). זוהי ההורות שכל מטרתה היא ליצור ילד גאון שיתרום לתרבות הרבה יותר ממה שהוריו מסוגלים, תוך ויתור על העצמי שלהם ("מה שאני עשיתי בשבילך!"). והישגי התרבות היהודית בעולם - מעידים שזה מצליח. ההורות היהודית היתה מפעל תרבותי מן המעלה הראשונה ברמה העולמית, ואם יש איזשהו אובדן תרבותי שיש לקונן עליו בתקופתינו, ולקוות לחזרת ימיו כקדם, הרי שזו ההורות הזו. וזו בדיוק הצרה עם התרבות. כל מה שהיא דורשת זה לחכות דור. זו דרישה קשה מנשוא בשביל האינדיבידואל, אבל כאינדיבידואל אתה לא שווה כלום, בניגוד למה שמכרו לך. מה לעשות - דרישת המינימום של התרבות (דור!) היא תמיד דרישת המקסימום מהאדם.

לחלק א’

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>התדרדרות הארץ (חלק ג'): שיחת מוסר - מה התרבות דורשת מאיתנו? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut64" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/humansociety.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק ג'): שיחת מוסר - מה התרבות דורשת מאיתנו?

מהו ההבדל בין הדקדנס של סוף המאה ה-19 לשקיעה של תחילת המאה ה-21? מדוע תוחלת החיים הארוכה שלנו מאפשרת לנו התנהלות יצירתית שונה לחלוטין מבעבר? האם הדור שלנו באמת מיוחד, או שהוא רק נמשך יותר מדי? וכיצד ברנר, האבטיפוס של מוכיח הדור המקצועי, אשם במחלוקת החריפה בישראל בין ביבי לאנטי-ביבי? להלן הפתרון לכל בעיות דורינו - באמצעות דור אחד נוסף

מאת: לנבוכי הדור

חברת האדם: המטוטלת האנושית  (מקור)

מדי פעם אני קוראת טקסטים בני זמנינו ששמו להם למטרה לפתור איזו בעיה אצל האדם - כלומר, שמעמידים במרכזם את האדם מן השורה ומנסים לסייע לו - ותחושה אנכרוניסטית הולכת ומשתלטת על הקריאה. בימינו, אלו המנסים לתקן משהו "אצל האדם" ברצינות אינם יכולים שלא לעורר חיוך, שהרי נדמה שכל בר דעת כבר הבין - ה-"אדם" הוא פשוט אידיוט. אין טעם לעסוק בו. ה-"חברה", עוד יעד נחשק למתקני התיקונים, מורכבת כך סתם ממגוון רחב מאוד של טיפשויות - ואין סיבה לענות בה. "הציבור" הוא בסך הכל אוסף אקלקטי של בעיות אישיותיות וחולשות נוירולוגיות חסרות תקנה - דור הולך ודור בא והטפֶשֶת לעולם עומדת. הם תמיד עדר של משהו די דבילי, בתקווה לא רצחני מדי. הם לעולם לא לומדים. ואם הם לומדים משהו בדרך הקשה, למשל במלחמה, דור או שניים אחריהם כבר שוכח. למרבה צערם של אינדיבידואליסטים וקולקטיביסטים כאחד - לא היחיד ולא הציבור הם באמת מערכות לומדות. ומהי אם כן המערכת היחידה בעולמנו שכן לומדת, ושנושאת על גבה את כל ההתקדמות? התרבות.

הפוליטיקה, למשל, איננה מערכת למידה אמיתית. פוליטיקה תמיד היתה ותמיד תהיה אוסף של אידיוטיזמים (לרוב דווקא כן עם כוונות טובות, או לפחות עם איזה אידיוט+איזם), שמפיצים טיפשים שימושיים, שמנהיגים אווילים, שאחריהם צועד טור ארוך מאוד של טמבלים. בן גוריון היה תוצר של דור שלם, ולא של יחידוּת סגולה, והדור הזה למד בדרך קשה מדי - קריסת אירופה והשואה. הדור אחריו כבר היה טיפש יותר, והדור אחריו (הנוכחי) כבר חזר לרמת הטיפשות ההיסטורית הממוצעת. לכן עדיף תמיד לצמצם את תחום הפוליטיקה, בדיוק כמו שעדיף לצמצם את תחום המדינה (למעשה, הסיבה שעדיף לצמצם את תחום המדינה היא בדיוק בגלל שעדיף לצמצם את תחום הפוליטיקה, ולא איזו סיבה כלכלית טהורה: הבעיה הכלכלית נובעת מהטמטום הכללי).

האם מהאינדיבידואל תצמח הישועה? גם האינדיבידואל הוא חסר ערך, בניגוד לחשיבה הניטשאנית, ולא היינו זוכרים את ניטשה עצמו - לולא ספריו. רק תרומה בעלת ערך לתרבות - היא תיזכר. ולמעשה המון המטומטמים מבין את זה, וצובא בהמוניו על שערי התרבות, ומנסה לתרום לה את תרומתו החלולה, ולהשחית אף אותה בטמטומו, כפי שהוא מנסה לעשות למגדל השן האקדמי (מה שנקרא - השכלה לכל). מכאן הפוליטיזציה שעוברת התרבות. אך לא אלמן ישראל - כל אלה שעושים רעש בשדה התרבות דהיום, בזכות עיסוקם בענייני היום, סופם להישכח במהרה.

לתרבות יש מנגנון סינון לא דמוקרטי - אלא עתידני. לכן היא עובדת בצורה למידתית. התרבות היא המערכת הלמידתית המרכזית של המין האנושי, ובכלל בכדור הארץ (המדע הוא חלק מהתרבות, כמובן), ולמעשה מערכת הלמידה האפקטיבית היחידה שידועה לנו ביקום. המוח איננו אפקטיבי או מוצלח במיוחד, וגם לא האבולוציה, ולא הופעת המוח היתה המהפכה הגדולה - אלא הופעת התרבות. הדבר היחיד שכן מתקדם, ומשפיע לטובה (איכשהו, חלקית, ובסופו של דבר) אפילו על הפוליטיקה והחברה והאדם האינדיבידואלי, זה התרבות. וזהו גם בסופו של דבר הדבר שמעניין אותנו ב-(הפתעה!) "תרבויות העבר". אף אחד לא זוכר את הפוליטיקה הקטנה שם, אלא רק את התרבות הגדולה. לכן זה גם כנראה לא היה מעניין כל כך לדעת מה היה שם במאות אלפי שנות חברת האדם הקדמון, כמו שהפוליטיקות בעדר קופים אינן מעניינות. העניין האמיתי מתחיל מהולדת התרבות, ומאיזו קפיצה נחשונית שהיא עשתה לפני כעשרת אלפים שנה, כסדר גודל (מהפכת התרבות - הידועה בשם המהפכה הנאוליתית). הסיבה היחידה להצלחת המין האנושי היא התרבות, ולא חכמת האינדיבידואל (שהוא חכם מקוף אחד בפחות מסדר גודל אחד).

אם כן, מה יהא על התרבות? התרבות היא מערכת למידה ארוכת טווח, ולכן מה שצריך עבורה זו סבלנות. אפשר להירגע - הטיפשים לא ישפיעו על התרבות, וגם לא הפוליטיקה. יתכן שהתרבות היום איטית יותר ביכולת הסינון שלה של רעש (פשוט יש הרבה יותר רעש - דהיינו טיפשים - בתחומה). אבל העתיד הוא מסנן רעשים מצויין. הטיפשים יכולים לצעוק עד מחר - אף אחד לא ישמע אותם בעתיד. אף אחד לא יתעניין בכאביהם הבנאליים, או בבנאליות הכואבת שלהם. התרבות לא מעריכה קונפורמיזם, רק הפוליטיקה. הפתרון פשוט מאוד ועתיק כימי התרבות האנושית כולה: פשוט צריך לחכות דור. זו תמיד הבעיה - לחכות דור. לאדם היחיד זו דרישה כמעט בלתי אפשרית, אכזרית, כבדה מיכולת משאו - אבל לתרבות זו דרישת מינימום.

מכאן נובעת האשלייה התרבותית הנצחית, החביבה על אנשי תרבות בעיני עצמם, כאילו בעבר היה ריכוז גבוה יותר של כשרונות ויצירות מופת, ואילו ההווה עלוב ומקופח לעומתו - למרות אי סבירותה הקיצונית (ימיה כימי עולם). זה לא שכיום נכתבות פחות יצירות מופת (כנראה יותר!), אלא שאתה לא שמעת על התפתחויות מהותיות הקרובות מדי להווה, כי לפעמים לוקח אפילו מאות שנים להכרה כזו (הזוהר, למשל, עדיין לא זכה להכרה העולמית הראויה לו!). הסיכוי שלך לשמוע על גדולי דורך הוא קטן - כי רק הלמידה של העתיד תסמן אותם בדיעבד כגדולים. וככל שהכיוון החדש (החידוש) עמוק יותר - כך יקח יותר זמן לסמנו, ולסננו מתוך אלפי כיוונים פחות עמוקים ופחות ארוכי טווח, אך יותר חזקים פוליטית לשעתם - ובוודאי (בימינו) רעשנים יותר. פני הדור כפני הכלב הנובח - ורק בדיעבד מתגלים חתולי הדור, שהיו ספונים בביתם ובסביבתם.

אז האם התרבות מתקדמת לאט יותר מבעבר, בגלל הרעש האדיר, שלוקח לו זמן לדעוך? יתכן, אך כלל לא בטוח. כי יתכן שמה חשוב לתרבות זה רק הדיאלוג בין יחידי הסגולה שמקדמים אותה באמת, שמשוחחים גבוה בהרבה מעל עדר המוני הטיפשים ההומה שמרעיש בקרקוריו עד לב השמיים. לכן, בראייה הזו, השאלה היא בסופו של דבר שאלת תקשורת - היכולת של אנשי התרבות האמיתיים לזהות את קולם של אנשי התרבות המעטים האחרים, אם לא בדור הזה אז לפחות בדור הקודם. וכאן, יתכן שהאינטרנט דווקא תרמה לחיוב.

אבל האמת הלמידתית היא שגם המובן הזה פחות חשוב, ויש הגזמה פרועה בחשיבות הדיאלוג להתקדמות הלמידה, שנובעת מהדומיננטיות של רעיון השפה והתקשורת בימינו, שיוצרים הטייה זמנית (כלומר: בת זמנינו בלבד) לטובת אנלוגיות ומטאפורות שפתיות. נכון שישנה העשרה מיוחדת בהכרת אנשי התרבות של דורך, וזה כנראה קורה פחות מבעבר, אבל ברמת האינדיבידואל המוכשר שתורם לתרבות זה אולי פחות חשוב משנדמה. נכון שהנטל הפסיכולוגי של הבדידות התרבותית של היחיד הולך וגדל במצב הנוכחי, שבו הפוליטיקה של התרבות נשלטת בידי מתחזים, ולכן כבר אין מרכז תרבותי אלא רק איים מנותקים. אבל התרבות צומחת לא רק מדיאלוג, אלא פשוט מלמידה עצמית. וכיום תנאי הלמידה העצמית, מכל בחינה, טובים בהרבה מבעבר. האינטרנט פותחת בפנינו אוצרות של ידע מדעי, שזורם מהר יותר מאשר חלקי התרבות האחרים, ועוד לא הושחת - וזהו אולי הידע התרבותי החשוב ביותר לעידנינו הטכנולוגי.

איי התרבות יכולים להגיב באופן מבודד לזמנם. אמנם לא לתרבות זמנם, הנסתרת מהם, ותתגלה רק בעתיד, בגלל ההמולה התרבותית - אבל יכולת הדיאלוג עם הזמן חשובה יותר מיכולת הדיאלוג עם תרבות הזמן. אפשר ללמוד מהזמן עצמו! והזמן עצמו מתקדם יותר ויותר מהר, לעבר העתיד, ולכן הלמידה עצמה מואצת. לכן, למי שמוכן לוותר על הכרה, אנחנו חיים בגן עדן, ואילו לאנשי תרבות גאוותנים - תקופתינו היא חיים בגיהנום. לכן הויתור על העצמי הוא צו השעה בתרבות הנוכחית, אם יש בכלל עדיין מובן למונח הזה - התרבות הנוכחית - כאשר התרבות מפסיקה לתפקד בזמן הווה, והופכת לתרבות בעתיד בלבד.

כלומר: התרבות הופכת לתרבות עתידנית. תרבות שכל כולה קיימת אך ורק באספקלריא של העתיד, ורק מתוך העתיד בכלל אפשר יהיה לראות אותה כתרבות, כלומר כסימפוניה (מרובת קולות, אך בעלת מהלך מלודי), ולא כקקופוניה. העתיד הוא שיזקק מתוך תקופתינו את הקולות התרבותיים, ויסנן את הפוליטיקאים של הלשון בחוסר הרחמים המוחלט השמור לאדישות המוחלטת. איננו מדברים עם בני זמנינו, ולא נשתתף בתחרות הצעקות, כי מספיק שנלחש - והעתיד ישמע.

ומה מצריך הוויתור על חיי העולם הזה לטובת חיי העולם הבא? אמונה. אמונה בתרבות ואמונה ברוח, ומעל לכל - אמונה בלמידה. אך על סמך מה האמונה הזו מבוססת, בעידן שמאמין רק בחומר? לכל פרדיגמה פילוסופית בהיסטוריה היתה הדרך שלה לבנות עולם רוח תרבותי מעבר לעולם החומר הנראה לעין, כלומר דרך משלה ליצור אמונה:

הפרדיגמה הקנטיאנית יכלה להאמין מתוך התפיסה שלנו את העולם, גם אם העולם עצמו חומרי. האמונה אמנם באה מתוכי, אבל כמו הקטגוריות, אין לי בעצם אפשרות אחרת להגיע לעולם החומר ללא אמונה. האמונה היא חלק ממני, שאולי איננו תלוי ברצוני (למשל, התוספת הפרוידיאנית שיכנה עולם רוחני בלא מודע - במה שמפעיל אותי עצמי). בפרדיגמה זו התרבות מובנת כדרך תפיסה המובנית במוח האנושי, וזו הצדקתה הפנימית, ללא הצדקה חיצונית.

הפרדיגמה הלשונית יצרה את עולם האמונה כעולם שיח שיש בו אמונה (למשל, הדתיות הוויטגנשטיינית הנפוחה שלא באמת מאמינה אבל משחקת במשחק הלשון של האמונה - ומתפללת לאל כמשחק שפה). אולי אין עולם רוח, אבל אם נדבר כאילו יש, אז ככה תהיה לנו גישה לרוח (מכאן הזיוף החילוני של פרדיגמה זו, שמקביל לזיוף הדתי). אנו עוטפים את אלוהים (או עולם רוחני/דתי אחר) בעטיפה של השפה - ומעמידים פנים כאילו הוא בפנים. אם יש שיח תרבותי - אז יש תרבות. אז נא לדבר בצורה תרבותית בבקשה.

לעומתה, הפרדיגמה הלמידתית מצליחה ליצור עולם אמונה שאינו תלוי כלל בשאלה האונטולוגית אם יש אלוהים או אין, אם יש עולם רוח או שהכל חומר, אם יש תרבות או רק אבולוציה ונוירולוגיה ופסיכולוגיה ופוליטיקה ומדעי החברה ומדעי הרוח (שהם כיום לא פעם אויבי התרבות). וזאת מכיוון שכל מה שיש זה צורות למידה - ואין עולם. אם אנו לומדים את עולם הרוח, אין זו טענה בדבר קיום עולם חיצוני כזה שהוא מושא ללמידתינו, אלא שיש צורת למידה אוטונומית וייחודית ומעניינת ומאתגרת - מתודה - שהיא למידת רוח (ובאותו אופן - למידה דתית). בדיוק כמו שיש צורת למידה מדעית-חומרית, או צורת למידה בודהיסטית, או אסתטית, או קבלית, או מתמטית. כך יש גם צורת למידה תרבותית. כבר לא צריך להעמיד פנים שאנחנו מדברים (ברצינות תהומית כמובן) על עולם שאינו קיים מחוץ לשפה, אלא אנחנו באים מבפנים - בתוך הלמידה. דהיינו: הלמידה של הרוח היא עצמה המשמעות של להתקיים בתוך עולם הרוח - מבפנים. לכן כל מה שצריך כדי להיות ברצינות חלק מעולם רוחני כלשהו, שקיים בתרבות כלשהי, זה להתעניין וללמוד. אין מה להתעסק בשאלה אם יש השם בעולם שם בחוץ, אלא כל מה צריך זה שתתקיים למידה מעניינת - שהיא למידה יהודית, או דתית, או חסידית. כי עצם הלימוד הוא האמונה. לימוד המתמטיקה הוא המתמטיקה עצמה, ולימוד התורה הוא התורה עצמה, ולא שיש איזו תורה אונטולוגית (או מתמטיקה אפלטונית אונטולוגית) שצריך להאמין בה כדי ללמוד אותה. זו המשמעות של אמונה בעתיד - זו אינה אמונה באיזשהו עולם עתידי אונטולוגי, והעדפתו על ההווה, אלא עצם הלמידה - היא האמונה בעתיד.

לכן, עצם פיתוח התרבות הוא האמונה בה. והתרבות, מצידה, היא האמונה שהעתיד ישמע. גם אם בדרך שאיננו מעלים על דעתינו, ושהיא לעיתים אירונית וערמומית עד בלי די. בדיוק כמו שהפרעונים שכמהו כל כך לנצח את המוות הצליחו באמת להשיג חיי נצח, אבל לא בעולם המתים - אלא במוזיאונים, כיצירות תרבות. או כמו שברנר הכופר קיבל את האף-על-פי-כן שלו מהחשיבה החב"דית הפרדוקסלית שקיבל בחיידר, ואת הפוזה והפרוזה הווידויית וההלקאה העצמית והציבורית האכזרית מתנועת המוסר בה גדל. כך הוא ייסד את המסורת המתנגדית בתוך הספרות העברית (שמתנגדת לסיפורי חסידים), שממנה צמח המשך עולם הרוח המתנגדי בתוך העולם החילוני (חיבוטי נפש, תוכחה, רטוריקה של אותנטיות, נהמת הנפש וזכות הצעקה שהופכת לחובת הצעקה, תנועת המוסר של הטפת המוסר, וגו'). והנה כיום חוזרת המחלוקת מלפני 250 שנה, והשמאל החילוני המתנגדי מתפלץ מחסידי הימין ואדמו"רם (שלא לדבר על החצר). זמיר עריצים וחרבות צורים! לכן צריך להילחם היום בתרבותינו על זכות הלחישה. ברנר כתב - והעתיד אפילו לא קרא, אבל שמע. אם יש לך מה להגיד לעתיד - אתה לא צריך להיאבק. פשוט תכתוב לו. דווקא המאבק של אנשי ההווה הוא שמראה שאין להם מה ללחוש בסוד לאוזני העתיד. אין להם אמונה בעתידם שלהם עצמם, ולכן הם נוהגים בשוק התרבות כמנהג התגרין. דעות בקילו ואינטלקטואלים בשקל, על הסכין! אתם באים לפייסבוק? המשגיח נותן עכשיו שיחת מוסר (לכן זו חובה מוסרית לעשות לו לייק).

אבל - אם למרות כל זאת ו-"אף-על-פי-כן" נחזור למקום ממנו פתחנו, מה באמת יהא על "האדם"? מה יש לתרבות להציע לאדם מהשורה? כלומר - (בעידנינו השאלה מתהפכת!) מה יש לאדם מהשורה להציע לתרבות? האם תפקידו הוא הערצה ותמיכה כספית גרידא? (עדיף שלא, שהרי מנגוני ההערכה שלו קלוקלים לגמרי ולכן הוא משחית את התרבות בבואו לעזור לה). מה הטקסט הזה מציע לתיקון "האדם" (החירש, הטיפש, שאין שום אשליה שהוא ישמע דבר)? הצרה הגדולה של האינדיבידואליזם העקר עצמו היא התכחשותו שלו למימד העתיד של קיומו. כן, אתה יודע שאתה לא באמת מוכשר, לא ברמה שתיזכר בעתיד, אבל מכיוון שאתה אינדיבידואל בתפיסתך העצמית אתה לא יכול להתאפק מלהפריע לתרבות, להרעיש ולבטא את עצמך (וכמה רעש יש בתוכך! אתה בוודאי חושב שזה ערובה לערכך, בניגוד לשקט הנפשי ולריכוז העצום שמצריכה יצירה אמיתית). אבל הצורך הזה עצמו נובע מהתכחשות למצבך בעולם, כולל להזדמנויות שהוא מציע, ולמעשה להזדמנות הגדולה שהיתה ידועה ומרכזית בעולמו של כל אדם עד לעידן האינדיבידואליסטי.

תנועת המוסר? בבקשה. אתה עץ עקום וטיפש, שלא יתיישר לעולם, ויש לך רק הזדמנות אחת בחיים לעשות פרי אמיתי בשביל התרבות: איינשטיין אתה כבר לא תהיה, אבל אתה עדיין יכול להיות אבא של איינשטיין (שגם לו, באורח פלא, קראו איינשטיין!). מימד הקיום העתידי היחיד של "האדם" הסביר, שבו הוא תורם לתרבות, ידוע בשם: ההורות היהודית (כן, זו לא רק האמא, למרות יחסי הציבור שלה). זוהי ההורות שכל מטרתה היא ליצור ילד גאון שיתרום לתרבות הרבה יותר ממה שהוריו מסוגלים, תוך ויתור על העצמי שלהם ("מה שאני עשיתי בשבילך!"). והישגי התרבות היהודית בעולם - מעידים שזה מצליח. ההורות היהודית היתה מפעל תרבותי מן המעלה הראשונה ברמה העולמית, ואם יש איזשהו אובדן תרבותי שיש לקונן עליו בתקופתינו, ולקוות לחזרת ימיו כקדם, הרי שזו ההורות הזו. וזו בדיוק הצרה עם התרבות. כל מה שהיא דורשת זה לחכות דור. זו דרישה קשה מנשוא בשביל האינדיבידואל, אבל כאינדיבידואל אתה לא שווה כלום, בניגוד למה שמכרו לך. מה לעשות - דרישת המינימום של התרבות (דור!) היא תמיד דרישת המקסימום מהאדם.

לחלק א’

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

שואה עילאה

מאת:

(מקור)

מי מרמה את מי

חלמתי שאני בורח לגלגול המחילות מתחת לאיפה שהיה פעם גן עדן, לפני החורבן העליון, והיום יש שם גיהנום. וכולם כועסים שלמעלה אנחנו מתים כמו זבובים והשחורים האלה חיים כמו עכברים מתחת לאדמה. והשטן כל הזמן מחפש את התורה השחורה, שהנבלות האלה מחביאות, ומקלף שכבה אחרי שכבה מאלוהים, עוקר את עצי הדעת והחיים, תולש עמודים ומפשיט ענפים, קורע פרגוד תחת פרגוד, פורץ את שומר המסך (סיוע מבפנים?), ולוכד את כל החיות שמסתתרות. אבל תורה - אין. ולמטה העכברים אומרים שאנחנו מצילים את התורה השחורה מהשטן, אבל באותה מידה מצילים את השטן מהתורה השחורה. ומשה של השואה, זה שהיה אמור להוציא את עם ישראל מהמחנות, ולהובילם לגאולה, אומר: תיקון השואה? היטלר בגימטריא חמור, המשיח עמד להגיע, נבנה שם איזה שיא, וזה תמיד הרגע הכי פגיע. אבל, זה דווקא מאוד הגיוני שהגלות תסתיים בקטסטרופה, לא בגאולה. כי השואה זה כבר מעבר לשטן, יותר שמאלה. יש משהו מעבר לסטרא אחרא, הזרוע השמאלית של אלוהים - מתחבר אליה משהו. כי השטן בעצמו מת בשואה, והוא עוד לא יודע את זה. לכן חייבים כאיזון שאלוהים יחזיק משהו ביד ימין, שלא יפול כולו שמאלה לתוך הסטרא אחרא - משהו לפני אברהם. צריך טכנולוגיה רוחנית אחרת וחדשה, שאיננה תיקון, מחוץ לאלוהים בצד ימין, כי יש משהו מחוץ לאלוהים בצד שמאל. וזה כבר לא בר תיקון, כי לשבירה יש תיקון, אבל זה מוות, ולכן צריך תחייה, סוג חדש של חיים, של חיות. והעכבר אומר: יש הרבה נשמות שנחתכו והן לא עולות למעלה, הרבה קצוות, זנבות, ולכן כל אחד צריך להמשיך נשמה אחת, לשאת שתי נשמות, אחת מהשואה והשנייה שלו, ולחתן אותה עם נשמתו, שתיוולד בו נשמה חדשה - ואנוכי עפר ואפר. ובאמת אם ממשיכים באלוהים את האיזון של שמאל קיצוני עם ימין קיצוני, מגלים בסוף שאין סוף ושזה בעצם מעגלי, ושאם מתרחקים לצדדים עוד ועוד יש מקום מאחורה שבו הם נפגשים, בזיווג הקץ ולא המרכז. וכך צריך להילחם בזנבות ולהפוך אותם למעגלים. כי אם בחטא הראשון הנחש הוא הערום ביותר - היום זה השועל. וכמו ששם היו הנחש, האישה והאדם היום השלישיה זה השועל החמור והמשיח, ואסור שהשועל יפתה את החמור, אלא שהמשיח יפתה את החמור. או שעוד פעם מסדרים את החמור? משיח בגימטריא נחש.

הנעלם

חלמתי שיש לנו במשפחה ילד שלא סיפרו לי עליו, שהסתירו אותו ממני, ואני מחליט לקרוא לו בינתיים "הבן הנעלם", עד שאני אגלה מי זה. וכל הילדים מאחורי בית הכנסת בורחים, וכל התינוקות שלי בוכים, לא מספרים להם את האמת, הם לא מבינים. הם רק יודעים שהוא נעלם. ואני נזכר בפרה שאהבה אותי. יכול להיות שהכול היה שקר? מרוב שחשוב לשמור את המסך, דבר לא מוסגר. ואני נזכר, התינוק עם הזקן, למה לא שמעתי עליו יותר, למה. והפרה התמימה, שנעלמה מתחת לאדמה. אלה השמיים? הכחשה אחת חשוכה - מילדים? אז אני מכחיש. כל קשר. ממש כל קשר. הכול היה שקר? ומשה מסתער על הסלע בזעם, מרביץ ומרביץ. ולא יוצאת דמעה אחת. ואני נמלט לעולמות השקופים.

סגור במעגל סגור

חלמתי שלעתיד לבוא מוצאים דרך כשרה איך לעשות עבירות. וצדיקים גדולים לוקחים את המוח שלהם ומשתילים בבעלי חיים, ואז הם כבר לא יהודים, אפילו לא בני אדם. ויש חמורים רוצחים סוסים אנסים, פרה עובדת עבודה זרה, וחסידי בר שאוכלים שניצל בחלב אמו כשלראשם שטריימל שעטנז. ויש מקלדות מיוחדות כדי שיוכלו להדליק את המחשב בשבת, ובכל חדר יש כפתור שמכבה את אלוהים. וכולם חוגגים אבל לי - רע ומר. האדמו"ר לשעבר שוב נכנס למלחמה שהוא לא יוכל לנצח. ולא עזר כלום, התינוקות שלי הם חסידים שרופים של האדמו"ר החדש. וזה שהחדר שלי בגודל של כל העולם גורר שכל העולם בגודל החדר שלי. ויוסף נהרג בחלום. הפיג'מה שלו מלאה דם. ותיבת המוח טבעה באדמה, לא היו ניצולים, היונה חזרה ולא מצאה את התיבה. תרבות הסוד מתה, וגם המוות שלה היה בסוד. ומשתילים את המוח של חיות הקודש ביהודים ופתאום יש כלבים שמחויבים בתפילין והם לא מתאפקים ללעוס את הבתים, ומושכים אותם ברצועות, ושועלים שלובשים שטריימל, ואדמו"רים שתוקעים בשופר עם החדק. והשטן שוכב עם החסידות שלו, הן לובשות ציציות והוא לובש פאות, ואחר כך החסידות מביאות תינוקות עם קרניים. ומשה עולה אל הר העברים וקופץ. וגם את גופתו לא מוצאים. ונשארה רק התורה השחורה בשמחת תורה. ויכולים לקחת לי את התינוקות. את הילד. ואני לוקח אותו להר ומנסה להגיד לו משהו שהוא יזכור, בלי לגלות מה שלא לגלות. ואני אומר: יש עוד! המוות הוא לא סוף העולם. לפני שנים, אבא היה בנאדם. והוא פגש ביער איש, איש חכם. אתה מבין? אתה מבין את המילים? העולם עגול, לא כי המרחב עגול, אלא כי הזמן עגול. ועיגול התורה הוא הוא עיגול הזמן. ולימות המשיח צריך להגיע לזמן שאחרי העתיד ולפני העבר - זמן שעוד לא הגענו אליו, ושכבר נגמר מזמן.

הדור הבא של החמור

חלמתי שמשה קם בתחיית המתים. אבל כמו שהקבר שלו לא ידוע, ככה גם לא ידוע איפה הוא נולד, מאיפה הוא קם. ומחפשים אותו במדבר ולא מוצאים. ויש מבוכה גדולה, מה, כל מיני כלומניקים קמו, רבנים שלא שמעו עליהם, כל התנ"ך מסתובב בארץ ומבקשים סליחה אחד מהשני לפני שיתחילו שוב מריבות, ודווקא משה הגדול - איננו. ויצחק אומר לדוד: וואי, דודו, תמיד רציתי להכיר אותך. ודוד אומר: לא תיארתי אותך ככה, איציק, כזה חתיך. ויצחק אומר: אל תתחיל. בקיצור, מגלים שהם לא כל כך מתים אחד על השני. ויוסף אומר ליהודה, לא תיארתי לעצמי שתכחיד אותי ככה אחרי כל מה שעשיתי בשבילך, ויהונתן מביא סתירה ועוד סטירה לדוד על מה שהוא עשה לזרעו. ורש"י אומר לאברהם: מה זה, אתה גמד? לא תיארתי לעצמי שבתקופת האבות אנשים היו כאלה נמוכים, שבעת האושפיזין ממש שבעת הגמדים. עכשיו אני מבין את המרגלים. והכי גרועים זה דור המדבר, שנכנסים לכל חור בארץ בפעם הראשונה, ואומרים: זה מה שמלמדים? המדבר היה ברמה הרבה יותר גבוהה. באמת צריכים לבקש סליחה מהמרגלים! והחמור של המשיח מבין שהוא צריך לדאוג לדור הבא של הגאולה, כי גם המתים לא יחיו לנצח, ובקרוב תהיה מלחמה. הצדיקים כבר מצחצחים את השופרות, ויש פרויקט סודי שבונים שופר-על, ואף אחד לא יודע מה הוא יעשה. ויש שופרות עם מסך שתוקעים בהם מהעיניים, ושל חדק שתוקעים מהאף, ושופר אידיאולוגי שחובשים אותו כמו כובע על הראש, ולחמור יש שופר מהזנב. וברור שזה רק עניין של זמן עד שהשופר הלא נכון, מהחור הלא נכון, דברים יגיעו לאוזן הלא נכונה - ויתחיל החורבן של הגאולה. השואה של תחיית המתים.

והחמור מנסה להציל את הזמן בעזרת ילדים. כי אם כל הזמנים באותו מקום וכל המקומות באותו זמן, אז הדרך היחידה לנוע קדימה ואחורה זה בתוך הילדים והזקנים. ולכן התשובה, שמחזירה אחורה הזמן, חייבת להיות בתוך הילדים, וההתקדמות בזמן - בתוך האדמו"רים הזקנים. לא פלא שהאדמו"ר חזר להיות ילד, והילד הפך לאדמו"ר. והחמור הקדוש אומר: הצינור החשוב ביותר הוא בין הסבא לנכד, והייחוד של אברהם שהוא היה סבא של הבן שלו. והחיבור של הראש החי לרשת הצמחית, לסבך, היה בצינור ביניים - הצומח לחי - שופר. לכן הפתרון לראש הוא לא כובע, אלא קרניים. ולכן הגאולה היא קרן משיחך, שתאפשר לקשר את כלל הראשים ברשת. כמו שהזיווג הראשון של הראש ברשת היה בראשית, כי תורה נכתבת תמיד ברשת כותבים וכתבים, ולכן בהשראה אלוהית. ועכשיו יהיה - הזיווג של האחרית. והחמור פותח משרד שידוכים שקוראים לו "דור אחרון", ואני נהנה לענות לטלפון ולומר שהבוס שלי הוא חמור. וכל אברהם אני משדך לשרה, יצחק ורבקה, הכול לפי השמות. והחמור כועס: אתה רוצה שספר האחרית יהיה שידור חוזר של ספר בראשית? והוא עושה ניסויים בגילוי עריות בצדיקים: יצחק ושרה, אברהם ורבקה, יוסף ורחל. והוא אומר לי אם תיכנס לאה, מה תעשה, תחפש עשיו? מי קורא לבן שלו עשיו, היא תישאר רווקה. והוא משדך את ראובן ובלהה, יהודה ותמר, וכן הלאה. ואני אומר: לפי ההגיון הזה למה לא אמנון ותמר? והנה נכנסת נערה צדיקה תמימה בדורותיה, ואני שואל אותה איך קוראים לך, והיא עונה: דינה, ואני רואה את המבט בעיניים שלו, ואני אומר לו לא, ואני רואה את - ואומר לא תעז, והוא אומר לה חכי לי במשרד, יש לי בשבילך משהו מיוחד.

שמחת תורה

חלמתי שהגיע הפליט מגן עדן. והוא אומר: כל מה שסיפרו לנו זה שקר. והנה אני רואה אצלו את התנועה של האדמו"ר, כשהיה בצער, מוריד את הראש, ופורש פתאום את הידיים כלפי מעלה. ואני מבין שהוא ראה את זה איפשהו. האדמו"ר אמר שאסור יותר להתפלל, ורק התנועה הזו מותרת בִמקום. וכולם מסביב רוקדים בהתלהבות מסביב לתורת השחורה, רק שהיא חסרה באמצע, ואנחנו מסתודדים בפינה והוא אומר: אני זוכר אותך כשהיית קטן. שמחת תורה! בוא אני אגלה לך משהו, בשמחה יש לשון מחיה: מחה תמחה.
\- מה קרה שם?
\- מתחת לגן עדן יש רשת, מחילות, אלו שלא גורשו מסתתרים שם. ראית פעם נחש מדבר, כמו בתורה? כל מי שנברא ואנחנו לא יודעים עליו כלום, כי הוא מעולם לא יצא מגן עדן. וכשהתחילה השואה העליונה, הרשת הזו היתה האפשרות היחידה, למי שלא ברח מראש לעולמות השחורים. האדמו"ר לא אשם בכלום. ואגב, גם השטן רחוק מלהיות רשע, הוא פשוט צדיק בתחומו. הלוואי שהבעיה היתה השטן.
\- מה קרה לתיבה?
\- בתוך התיבה נמצאת התורה השחורה. אתה הרי יודע מה קרה ללוחות הברית, וזה עוד תורת התיקון, אז תאר לעצמך לגבי תורת התוהו. המלאכים, כמובן, היו הראשונים לשתף פעולה עם השטן, ולהציל את עצמם. החיות, לפחות, היו איתנו. ואז הוא מסתובב ללכת, ואני רואה מאחוריו יוצא מהמכנסיים - זנב.

משה בתיבה בתנור

חלמתי שאני רץ בעולם השחור. וכל העצים בוכים, ויונה אחת שברחה מגן עדן אומרת: זה ההבדל בין מבול של מים למבול של שמים, בין שואה תחתונה - שואה תתאה - לעליונה - שואה עילאה. במבול הקודם לדגים היה מזל, וכל החיות האחרות שרדו בדג מלאכותי, עד שצפור שחררה אותם. ואילו במבול הזה הציפורים חיות, ומי ששורד זה בתוך ציפור מלאכותית, והדגים מתו כולם, חוץ ממי שבתוך הציפור.
\- מה קרה עם כל הצדיקים של גן עדן?
\- הם מתחבאים מהשמים בתוך האדמה של גן עדן, אבל השמים נכנסים לתוך המחילות שלהם וחונקים אותם, רק מי שחי באוויר יכול לשרוד. צריך להתקיים על רוח. כי כשהשטן התקרב כולם ברחו, והעצים בכו שהם לא יכולים לברוח, והתחננו שלא נפקיר אותם, ובשלב השני הם בכו שלא יכרתו אותם, כי היו שנקטו במדיניות האדמה החרוכה, עולמות לבנים שלמים שהפכו לעולמות אדומים שהפכו לעולמות שחורים. והשטן מעולם לא בא.
\- לא בא?
\- אומרים שהוא חולה. שימות.
\- ימות? והאדמו"ר?
\- האדמו"ר שלך חי בעולם הרוח. לא עניין אותו החורבן של המקום, אלא של הזמן. הוא הבין שהשינוי המבני בעולם העליון מצריך תורה מתאימה, וזו כל התורה כולה. התורה השחורה. אסור למשל להתפלל כמו פעם, כי אתה יכול בטעות להתפלל במקום לאלוהים - לשטן. וכל השינויים שקרו באדמה הם פשוט תוצאה של השינויים בשמים. התוהו החדש מצריך כלים חדשים, שלתוכם הוא יוכל לרדת. האדמו"ר פשוט נתן שפה לחושך, לאורות השחורים מלמעלה, לעלטה שמעל לזוהר.
\- את מוכנה לקחת אותי?
והיונה אומרת: אתה לא הבנת. האדמו"ר שלך בעצם סייע להשמדת גן עדן, הוא ומועצת ה"גאונים" שלו. יודנראט. החליט שהוא משה החדש, הרי אדמו"ר הוא נשמת משה שבדור, ושלכן הוא צריך להוציא אותנו מהשמים כמו ממצרים. חי בחלום, וחולם ששמים חדשים יביאו ארץ חדשה, אבל בעצם גורם ומביא שואה שמיימית חדשה. מסתובב עם המטה שלו בכל מקום, ובינתיים - מכות. לא פלא ש"אוהבים" אותו. אני לשם לא חוזרת.

שמיני עצרת

חלמתי שאני פוגש בתוך החושך זוג עיניים, זנב, ומקור. עורב. והשחור קורא: מה אתה עושה כאן מתחת לשמיכה? - שמיכה? - מה חשבת שזה, שמים? אוי ואבוי אם היו כאן שמים. זה היה הסוף. והעורב מקרקר: קרע קרע. אם בעצרת בשביעי של פסח קריעת הים, בשמיני עצרת קריעת השמים,ואנחנו מבקשים על שתי השואות, ברוחניות ובגשמיות: משיב הרוח - שואת השמים, מוריד הגשם - שואת המים. לא פלא שהשטן בדיכאון, כשהשואה החדשה גורמת לו להיראות כמו צדיק, כבש שחור, ועוד מעט יוציאו גם אותו להורג, כמו יצר ע"ז ז"ל. שחור שחור, אבל לשם אני לא אחזור.

וזאת תורת העתיד

חלמתי שהעורב מביא לי לחלון שערה לבנה, מהזקן של אליהו, שנמצא עם תורה במערה שאין לה פתח, תורה שחורה באמת. וכתוב בה שהמלחמה הבין-עולמית הראשונה הייתה: מלחמת העולם השנייה. ושהבעיה היא הקונפליקט שנוצר בין שני העולמות, שגרם למלחמות העולמות: העולם הבא לקח את היהודים, מה שנקרא שואה, ואז העולם הזה כבש את העולם הבא. השמיים והרוח הפכו לאדמה וחול. נשארו רק כמה הרים גבוהים שעליהם חיים מלאכי מוות, שיורדים לפשוט ולחטוף ולגנוב צדיקים מהעולם הזה לעולם הבא, ולהקים מחדש את השמיים מעל הארץ. ולכן נתבקש לשם דווקא הצדיק החדשני ביותר, כלומר הכי משוגע, והמחלוקת במרחב הפכה - למחלוקת בזמן. האדמו"ר החדש, שבעולם הקודם, לא מבין שהאדמו"ר הקודם כבר בעולם החדש. גם בקבר - צעד אחד לפניו. כשהוא עוד עוסק בלהפוך את הארץ, האדמו"ר כבר הופך את השמיים. כי יש בלגן שלם בראש של אלוהים, והראש של הראש שלו זה כתר, ועכשיו שהסתובב לו הראש הכתר מסתובב יותר ויותר מהר, וכל מה שעלה במחשבה נפלט החוצה. פליטים ופריצות וחידושים והמצאות ושטויות ומוטציות - וטכנולוגיות. ואתם מתרוצצים בגשם הרעיונות, קופצים בשלוליות, ולא מבינים שהמקום המסוכן הוא צוואר הבקבוק. כי מה יהיה בסוף, כשהראש יתנתק מהגוף?

חטא הגאולה

חלמתי שהפליט בא בריצה מספר לי, מתלהב: עכשיו יהיו 2 עם ישראל, 2 זרועות: בארץ - לחזור לתקופת המקרא, תקופה שנכתבת בה תורה, חממה פנימית רותחת. בחו"ל - לחזור לתקופה שלפני השואה, עידן הגאונים, ואז להפיץ לעולם חיצונית, פיצוץ! עם הספר - ועם המוח. תור הזהב - ותור הכסף. ויש קשת הפוכה שיורדת מהשמים, עם חץ כלפי מטה, ולמטה כולם רוקדים מסביב לתורה, תורת גאולה מזהב שהם עשו לעצמם, לא מתביישים, ואני מסתכל ורואה שזה מחשב עם קרניים, אוי ואבוי, הוא תכף חוזר. במקום תורת מסך הם עשו תורת מסכה. והם שותים, וצוחקים, ואוכלים קיגעל עם חמוצים, ואני לא יודע איפה לקבור את עצמי. ופתאום נהיה שקט, הנשים מפסיקות לפטפט, וכולם רק מסתכלים. ומשיח בן יוסף בא, מתוך התהום, עולה מן הבקעה, ובידיו שני מסכים שחורים, מבריקים כמו מראה, ואומר: אני המשיח של השואה.

השואה של המשיח

חלמתי שהיונה הלבנה נכנסה לי לשטריימל. והיא הומה: התינוק שלך מיוחד. מורֶה לא יעלה על ראשו. הפוטנציאל הרוחני של השילוב בין תינוקות למחשבים, בין לולים ורשתות, תיבת מוח - הם רצו לשנות את אלוהים לא ברמת הכתר, או ברמת הראש, אלא ברמת המוח. וכל חיות הקודש בתוך התיבה - זכר ונקבה. כל ההוראות לאיברי האלוהות, ימין ושמאל, בתוך המוח, רק הפוך - שמאל וימין. ואז - הקטסטרופה. אז אתה רוצה לשנות את אלוהים ברמת השטריימל?
\- אבל הוא לא ירגיש אפילו. המוח לא מרגיש כאב. רק תענוג. אבל את הכאב מרגישים במוח. לכן אלוהים לא מרגיש שנכנסו לו בפנים. זו הפריצה האולטימטיבית, שהפורץ הופך לחלק ממה שבפנים, בלי שבירת המנעולים.
והיונה כועסת: לא למדתם לקח מהאדמו"ר החדש, והבית ספר שהוא עשה לכם, שאתם באים לפה והופכים לנו את השמיים והארץ, ומבלבלים את המוח? חשבת איך זה שאצלכם בארץ האדמו"ר הקודם הפסיד? איך נפל התלמיד? דברים הם לא מה שהם נראים. ואתם מתעסקים עם המוח של אלוהים מבפנים? אדוני דוקטור לנוירולוגיה תיאולוגית או לתיאולוגיה נוירולוגית? והיא טופחת על פניי: חביבי, אתה יודע מה קורה למי שמרחיק לכת מדיי באלוהים, לתוך הסוד? אתה יודע מה קורה לקרוביו? לחבריו? לתלמידיו? התלמיד הרז כבר אפילו לא נרמז. בטח לא בתוך החזיר, ואפילו לא בחלום הלילה. ולא נודע כי בא אל קרבו. יש במכון חדר - במוח אין הבדל בין חדר לספר - שאפילו קיומו, ששם החזיר שיש בתוכו רז, או הרז שיש בתוכו חזיר, לך תבדיל במצב הזה, מאוחסן, במצב צבירה אחר ממה שאתה מכיר עבור בנאדם, והוא כבר לא יצא משם לעולם. שומרים עליו מבחוץ שני מלאכים שרופים, והקירות של החדר הזה הם גבולות המחשבה, כך שאין לכם דרך אפילו לחשוב מה קורה שם. המסך ירד.
\- אבל יונתי תמתי, זה בדיוק היתרון בפריצה מבפנים. גבולות החלימה רחוקים עוד הרבה יותר מגבולות המחשבה. מי אמר לך שלא יכולים לחלום מה קורה שם? ניתן עוד ללכת רחוק בחלום: יונה אדומה, שחורה, אטומה, שחוטה...
והיא מנקרת אותי: יקירי החלומולוג, יש כל מיני סוגים של התעללות רוחנית, עינויים של הנשמה, כדי להוציא סודות. יש סדום של הספירות. במכון יש מומחים מיוחדים. ויש אדמו"רים מיוחדים ותינוקות מיוחדים. והווידויים שיוצאים משם - הם הוראות. והיא מכניסה את ראשי תחת כנפיה: אתה חושב שאנחנו לא מבינים? ההשתלטות על השמים לא היתה כ"כ מלאה - אם לא היה להם מישהו מבפנים. מאז שחיסלו את השטן בקור דם, הפשע לא נעלם, הוא הפך לשואה. ואנחנו עוד נתגעגע אליו, ועוד נתגעגע אליה. מספרים שבגיהנום החדש כבר אין אש ואנשים בדודים, הכול הייטק. כי בסופו של דבר, רב הטבחים עמוק יותר משומר המסך, דווקא בגלל שהוא מתחת. יש דבר מתחת למצוות והוראות ופקודות ותוכניות - וזה המתכון. הוא מגלה את טעמי התורה, שהם מעבר לשפתיים. אני לבנה, העורב שחור, הפרה אדומה, אבל למה, מה הטעם. זה מה שמגלים בתוך הסיר החם. ואז יוצאים כל הדברים שמסתירים.
\- כן, והשטריימל הוא לא סיר למוח? לך לא נחמד לך פה בקן? חמים ונעים, ממש תיבת מוח. מה את רוצה.
והיא מתעופפת, ואני רואה שנשארה לי בשטריימל - ביצה.

מטֶה המיטה

חלמתי שבא אלי העורב השחור: אני צריך לחזור. והוא מבשר לי בשורה שקיבלתי משרה. במערכת החדשה. האדמו"ר החדש סלח לי. ולוקחים אותי לתוך הבניין. ויש שם דגם עצום של אלוהים, ביחס של אחד לאינסוף. והמטֶה הוא כמו קרחון, למעלה יש איזה בניין עלוב משחיר ומתקלף, אבל יש ממלכה שלמה מתחת לאדמה. וכתוב שם: מטה משה, ואני רואה שמחוק מתחת למשה: האלוהים. ועד שהנמלים למטה יחפרו לי מקום, מושיבים אותי בינתיים ב-"מוח", בחדר השרתים, ואני פותח את הדלת ונופלי עלי מטאטאים. ונותנים לי דף, אבל לא אומרים לי מה לעשות אתו. וכתוב שם: כשהאדם ישן הוא מתחלק לשלוש. החלק התחתון של המלכות והשליטה מנותק מהחלק האמצעי, החולם, של המוח, ולכן הגוף לא זז, אבל הוא מנותק גם מהחלק העליון, ולכן אין מודעות. ולכן צריך לחצלל ולהגיע לחלום גבוה יותר, חלום צלול - להוציא את החושך לאור. ובחלום כזה מותר לעשות עברות דאורייתא, כי זו מציאות מעל עץ הדעת, בחלום, והראש שלך יכול להגיע לכתר, שהוא לא חלק מהגוף, ונמצא מעל למוח, ולכן אין לו מקבילה פיזית, בסוד השטריימל. אין שעיר יותר משטריימל, וכמו שהשיער יוצא מהאיבר הכי חכם, הראש, ככה הזנב יוצא מהחיה הכי חכמה, השועל. וככה גם בעולמות העליונים, המשיח למשל לובש בכלל שטריימל לבן - מזנבות חמור - כנגד האור השחור של רשת השועלים. ואילו השטן לובש שטריימל עור שעשוי מזנבות נחש, וכל הנשים נופלות לרגליו. והכתר הזה שמעל לראש בחלום זה המצוות עשה ולא תעשה בחלום - תורת החלומות, שהיא גבוהה מאוד כי מכילה איסורים ברוחניות, וחובות ברוח, ואילו מצד התורה שלנו האיסורים הם בגוף, ומותר לחשוב מה שירצה, ואין גבול לדמיון. אבל הכתר הוא גבול היצירתיות, מחלקות סיבוביות שגבוהות מהמוח, ובכלל מהעולם הזה. דברים שאפשר רק לשפוט מבחוץ, ולא לגלות מבפנים. סודות עקרוניים, שיש דרך לפתור אותם - אבל לא ניתן לגלות אותה. אתה מבין?

נפש כי תקריב

חלמתי שאני בתוך נפש האדמו"ר הקודם זצוקלל"ה, ואני מגיע לחדר באיבר שהרפואה עוד לא גילתה, ולכן אסור לגלות איפה הוא, והחיות הקדושות מתלחשות ששם זה "עבודת הקורבנות בנפש האדם". וכל החיות באות לראות קורבנות אדם, וכדי להפחיד אותן אומר הכבש: תחשבו שבבית המקדש היו מקריבים חיות אמיתיות! ויש שם פרה אדומה עם בגדים לבנים של כהן גדול, והיא אומרת לילדים של החיות שבאו לראות: עד עכשיו ראיתם איך הוא הקריב את ההורים שלו, ואת אשתו. עכשיו תראו איך הוא מקריב את הבן, בתוך הנפש, יותר מאברהם אבינו שהיה מוכן להקריב את בנו אבל לא להרוג את אהבתו לבנו, הוא מקריב את האהבה עצמה. והשור האדום מתקרב עם הילד שהוא ערום כולו, ובהתחלה הילד מתבייש ומכסה את עצמו בידיים, אבל אחר כך הוא מבין שיש פה רק חיות, והוא מרים את הידיים למעלה כדי להישחט ופתאום כל החיות נבהלות, וכמו עדר הן מנסות לברוח מן החדר - נדחפות נוגחות בועטות מתנגשות דוקרות - אבל הדם כבר מתחיל לצאת מהקירות, והן רק יותר יותר נלחצות, הקרניים שלהן ננעצות בדפנות, פוצעות עוד חורים, הורים מטפסים על ילדים וילדים מטפסים על הורים וגברים על נשים ונשים על בעלים להגיע למעלה, הדם כבר עובר את הצוואר ועולה ועולה, והתקרה גבוהה גבוהה, הבגדים הלבנים אדומים כולם, וכבר ברור שאף אחד לא יצא מכאן חי.

חזון נפרץ

חלמתי שמנסים להגיע לסוף העולם בשמים, כי לא הצליחו להגיע לסוף העולם בארץ, וחזרו לאותו מקום. ומשה ישן בתוך תיבת מוח, ששטה בנהר דם, וכל המוחות הגדולים מקיימים יחסי רב ותלמיד, איכס. והתיבה כבר כמעט טובעת בשמים, כל הצדיקים מתרוצצים, פריצה, ומה שהכי מפחיד אותי זה שאני שומע את המזכירה אומרת בטלפון: אלוהים בפאניקה. ואני נכנס לחדר השרתים, ורואה בשטריימל את היונה ישנה. והיא אומרת: אדון חוליארץ היה בוגד. זה אולי מסביר מה שקרה. הוצאנו מסמכים של השטן. והשואה? בכלל לא היתה רעיון שלו, יש לנו אויב גרוע יותר. אין סיכוי לשמיים, חייבים למצוא פיסת אדמה. והעורב אומר: הפעם את קודם! ואני שואל אותם: חשבתם מה יקרה אם תתחתנו? והיונה קמה, ואני רואה מתחתיה: ביצה אדומה. ואני מתחיל לצעוק: מה זה צריך להיות? ומעורר מהומה. ומשה מתעורר, ונכנס לחדר המלא בדם ונוצות, ואומר: מטה בגימטריא מוח! ולוקח אותי ביד למשרד שלו: קמה מלכות חדשה - שלא ידעה את יוסף. האתגר שלנו זה לא להעביר את המוח שלנו לעולם אחרינו, אלא את הראש שלנו. התורה שלנו. את התרבות. החומרה היא הנקבה של החומר, והתוכנה היא הנקבה של התוכן, אתה מבין? הטרנספורמציה כבר מתחילה, אל השכינה, אל האישה. ומהי גנטיקה אם לא ההפיכה של תוכנה לחומרה. ולכן יהיה לנו יותר קל בהתחלה, לפני סוף העולם עצמו, לייצר מאגר של גאונים בתורה.
\- או מפלצות!
\- או מפלצות.
ומשה אומר ליונה: בואי לישון, ציפורה.

המפרצת

חלמתי שהספינה של משה נעלמה בתוך החלל הפנוי, בעומק המוח, כי מסתבר שאצל אלוהים זה הפוך, המוח של אלוהים גדול מהגוף, מכל שאר הבריאה. ולכן גם המוח גדול מהראש. ואני בורח מאזור העצים בגן עדן, שאותו כבשה השואה העליונה, אל המדבר. והמדבר הוא עולם הדיבור, ויש שם בחול לשון שמונחת מאופק לאופק, ולא ברור באיזה צד היא נגמרת, ובאיזה צד הפה, ואולי לא כדאי לגלות. מי יודע אם זה לשון של נחש. ואני מתקרב במדבר אל ההר, שנראה כמו בטן ענקית בחודש העשירי, ופוגש שם למטה באהרן, שנשאר במדבר עדן, יושב בחול ומחכה עד בוש. ואהרן אומר: אחי כבד הלשון נעלם במוח העליון, שמעל לדיבור, אז פתאום אני מיותר! משה במיטת הנשיקה - השאיר אותי כאן למטה. והפרה האדומה אוטוטו יולדת כאן מהשטן מאחורי המסך, ואני לא יודע מה לעשות עם הילד. איזה עגל תמים, ועוד מזהב. ואני מתחיל לעלות בהר, ופוגש את פנחס מנופף עם החרב: זה כזה מסוכן הם לא מבינים. לעשות שינויים ברשת מסובכת שהם לא מבינים, כמו המוח של אלוהים. הם עלולים לקרוע קשרים חיוניים. ואני עולה עוד יותר למעלה, ופוגש את אליהו עם העורב השחור שותק במערה. והעורב אומר: יש אנשים של תיקון, ויש אנשים של תוהו. אל תעלה לשם. הם מחפשים את המשיח - במוח של אלוהים. הם רוצים לגלות את הסוד בפריצה מבפנים, לא מבחוץ. כי אלוהים הרי יודע, לא?

בן פרצי

חלמתי שאני מעפיל עוד למעלה בהר האלוהים ופוגש את יונה הנביא והיונה באותה מיטה, ואני אומר: תתביישי, לא יכולת לחכות למשה? והם אומרים: בספינה? יונה התיר/ה את העגונה.
\- כן באמת? לפי איזו פירצה בהלכה?
\- לא צריך פירצה כשיש שער, מאחורי המסך - והשומר ברח. כשימות המשיח הכול מותר, זה מים שאין להם סוף, רק שיש סוף לאין. אבל אם אתה צדיק כזה, אל תמשיך בכיוון הזה, זה לא בשבילך.
ואני מטפס בקושי רב, והנה פרת משה רבינו, האדומה התמימה, שחוטה, והדם, והראש הערוף, והלשון הלוחכת עפר, ואני מגלה שם: צנצנת חרדל. מה? ואני רץ למעלה, ובראש ההר אין לוחות, רק עגל מזהב - שרוקד מסביב לאהרן. ואני שואל את אהרן: מה אתה עושה כאן? איך הגעת? ואהרן אומר: אתה באמת לא מבין את המצב, הא?

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שואה עילאה - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ilaaa.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

שואה עילאה

מאת:

(מקור)

מי מרמה את מי

חלמתי שאני בורח לגלגול המחילות מתחת לאיפה שהיה פעם גן עדן, לפני החורבן העליון, והיום יש שם גיהנום. וכולם כועסים שלמעלה אנחנו מתים כמו זבובים והשחורים האלה חיים כמו עכברים מתחת לאדמה. והשטן כל הזמן מחפש את התורה השחורה, שהנבלות האלה מחביאות, ומקלף שכבה אחרי שכבה מאלוהים, עוקר את עצי הדעת והחיים, תולש עמודים ומפשיט ענפים, קורע פרגוד תחת פרגוד, פורץ את שומר המסך (סיוע מבפנים?), ולוכד את כל החיות שמסתתרות. אבל תורה - אין. ולמטה העכברים אומרים שאנחנו מצילים את התורה השחורה מהשטן, אבל באותה מידה מצילים את השטן מהתורה השחורה. ומשה של השואה, זה שהיה אמור להוציא את עם ישראל מהמחנות, ולהובילם לגאולה, אומר: תיקון השואה? היטלר בגימטריא חמור, המשיח עמד להגיע, נבנה שם איזה שיא, וזה תמיד הרגע הכי פגיע. אבל, זה דווקא מאוד הגיוני שהגלות תסתיים בקטסטרופה, לא בגאולה. כי השואה זה כבר מעבר לשטן, יותר שמאלה. יש משהו מעבר לסטרא אחרא, הזרוע השמאלית של אלוהים - מתחבר אליה משהו. כי השטן בעצמו מת בשואה, והוא עוד לא יודע את זה. לכן חייבים כאיזון שאלוהים יחזיק משהו ביד ימין, שלא יפול כולו שמאלה לתוך הסטרא אחרא - משהו לפני אברהם. צריך טכנולוגיה רוחנית אחרת וחדשה, שאיננה תיקון, מחוץ לאלוהים בצד ימין, כי יש משהו מחוץ לאלוהים בצד שמאל. וזה כבר לא בר תיקון, כי לשבירה יש תיקון, אבל זה מוות, ולכן צריך תחייה, סוג חדש של חיים, של חיות. והעכבר אומר: יש הרבה נשמות שנחתכו והן לא עולות למעלה, הרבה קצוות, זנבות, ולכן כל אחד צריך להמשיך נשמה אחת, לשאת שתי נשמות, אחת מהשואה והשנייה שלו, ולחתן אותה עם נשמתו, שתיוולד בו נשמה חדשה - ואנוכי עפר ואפר. ובאמת אם ממשיכים באלוהים את האיזון של שמאל קיצוני עם ימין קיצוני, מגלים בסוף שאין סוף ושזה בעצם מעגלי, ושאם מתרחקים לצדדים עוד ועוד יש מקום מאחורה שבו הם נפגשים, בזיווג הקץ ולא המרכז. וכך צריך להילחם בזנבות ולהפוך אותם למעגלים. כי אם בחטא הראשון הנחש הוא הערום ביותר - היום זה השועל. וכמו ששם היו הנחש, האישה והאדם היום השלישיה זה השועל החמור והמשיח, ואסור שהשועל יפתה את החמור, אלא שהמשיח יפתה את החמור. או שעוד פעם מסדרים את החמור? משיח בגימטריא נחש.

הנעלם

חלמתי שיש לנו במשפחה ילד שלא סיפרו לי עליו, שהסתירו אותו ממני, ואני מחליט לקרוא לו בינתיים "הבן הנעלם", עד שאני אגלה מי זה. וכל הילדים מאחורי בית הכנסת בורחים, וכל התינוקות שלי בוכים, לא מספרים להם את האמת, הם לא מבינים. הם רק יודעים שהוא נעלם. ואני נזכר בפרה שאהבה אותי. יכול להיות שהכול היה שקר? מרוב שחשוב לשמור את המסך, דבר לא מוסגר. ואני נזכר, התינוק עם הזקן, למה לא שמעתי עליו יותר, למה. והפרה התמימה, שנעלמה מתחת לאדמה. אלה השמיים? הכחשה אחת חשוכה - מילדים? אז אני מכחיש. כל קשר. ממש כל קשר. הכול היה שקר? ומשה מסתער על הסלע בזעם, מרביץ ומרביץ. ולא יוצאת דמעה אחת. ואני נמלט לעולמות השקופים.

סגור במעגל סגור

חלמתי שלעתיד לבוא מוצאים דרך כשרה איך לעשות עבירות. וצדיקים גדולים לוקחים את המוח שלהם ומשתילים בבעלי חיים, ואז הם כבר לא יהודים, אפילו לא בני אדם. ויש חמורים רוצחים סוסים אנסים, פרה עובדת עבודה זרה, וחסידי בר שאוכלים שניצל בחלב אמו כשלראשם שטריימל שעטנז. ויש מקלדות מיוחדות כדי שיוכלו להדליק את המחשב בשבת, ובכל חדר יש כפתור שמכבה את אלוהים. וכולם חוגגים אבל לי - רע ומר. האדמו"ר לשעבר שוב נכנס למלחמה שהוא לא יוכל לנצח. ולא עזר כלום, התינוקות שלי הם חסידים שרופים של האדמו"ר החדש. וזה שהחדר שלי בגודל של כל העולם גורר שכל העולם בגודל החדר שלי. ויוסף נהרג בחלום. הפיג'מה שלו מלאה דם. ותיבת המוח טבעה באדמה, לא היו ניצולים, היונה חזרה ולא מצאה את התיבה. תרבות הסוד מתה, וגם המוות שלה היה בסוד. ומשתילים את המוח של חיות הקודש ביהודים ופתאום יש כלבים שמחויבים בתפילין והם לא מתאפקים ללעוס את הבתים, ומושכים אותם ברצועות, ושועלים שלובשים שטריימל, ואדמו"רים שתוקעים בשופר עם החדק. והשטן שוכב עם החסידות שלו, הן לובשות ציציות והוא לובש פאות, ואחר כך החסידות מביאות תינוקות עם קרניים. ומשה עולה אל הר העברים וקופץ. וגם את גופתו לא מוצאים. ונשארה רק התורה השחורה בשמחת תורה. ויכולים לקחת לי את התינוקות. את הילד. ואני לוקח אותו להר ומנסה להגיד לו משהו שהוא יזכור, בלי לגלות מה שלא לגלות. ואני אומר: יש עוד! המוות הוא לא סוף העולם. לפני שנים, אבא היה בנאדם. והוא פגש ביער איש, איש חכם. אתה מבין? אתה מבין את המילים? העולם עגול, לא כי המרחב עגול, אלא כי הזמן עגול. ועיגול התורה הוא הוא עיגול הזמן. ולימות המשיח צריך להגיע לזמן שאחרי העתיד ולפני העבר - זמן שעוד לא הגענו אליו, ושכבר נגמר מזמן.

הדור הבא של החמור

חלמתי שמשה קם בתחיית המתים. אבל כמו שהקבר שלו לא ידוע, ככה גם לא ידוע איפה הוא נולד, מאיפה הוא קם. ומחפשים אותו במדבר ולא מוצאים. ויש מבוכה גדולה, מה, כל מיני כלומניקים קמו, רבנים שלא שמעו עליהם, כל התנ"ך מסתובב בארץ ומבקשים סליחה אחד מהשני לפני שיתחילו שוב מריבות, ודווקא משה הגדול - איננו. ויצחק אומר לדוד: וואי, דודו, תמיד רציתי להכיר אותך. ודוד אומר: לא תיארתי אותך ככה, איציק, כזה חתיך. ויצחק אומר: אל תתחיל. בקיצור, מגלים שהם לא כל כך מתים אחד על השני. ויוסף אומר ליהודה, לא תיארתי לעצמי שתכחיד אותי ככה אחרי כל מה שעשיתי בשבילך, ויהונתן מביא סתירה ועוד סטירה לדוד על מה שהוא עשה לזרעו. ורש"י אומר לאברהם: מה זה, אתה גמד? לא תיארתי לעצמי שבתקופת האבות אנשים היו כאלה נמוכים, שבעת האושפיזין ממש שבעת הגמדים. עכשיו אני מבין את המרגלים. והכי גרועים זה דור המדבר, שנכנסים לכל חור בארץ בפעם הראשונה, ואומרים: זה מה שמלמדים? המדבר היה ברמה הרבה יותר גבוהה. באמת צריכים לבקש סליחה מהמרגלים! והחמור של המשיח מבין שהוא צריך לדאוג לדור הבא של הגאולה, כי גם המתים לא יחיו לנצח, ובקרוב תהיה מלחמה. הצדיקים כבר מצחצחים את השופרות, ויש פרויקט סודי שבונים שופר-על, ואף אחד לא יודע מה הוא יעשה. ויש שופרות עם מסך שתוקעים בהם מהעיניים, ושל חדק שתוקעים מהאף, ושופר אידיאולוגי שחובשים אותו כמו כובע על הראש, ולחמור יש שופר מהזנב. וברור שזה רק עניין של זמן עד שהשופר הלא נכון, מהחור הלא נכון, דברים יגיעו לאוזן הלא נכונה - ויתחיל החורבן של הגאולה. השואה של תחיית המתים.

והחמור מנסה להציל את הזמן בעזרת ילדים. כי אם כל הזמנים באותו מקום וכל המקומות באותו זמן, אז הדרך היחידה לנוע קדימה ואחורה זה בתוך הילדים והזקנים. ולכן התשובה, שמחזירה אחורה הזמן, חייבת להיות בתוך הילדים, וההתקדמות בזמן - בתוך האדמו"רים הזקנים. לא פלא שהאדמו"ר חזר להיות ילד, והילד הפך לאדמו"ר. והחמור הקדוש אומר: הצינור החשוב ביותר הוא בין הסבא לנכד, והייחוד של אברהם שהוא היה סבא של הבן שלו. והחיבור של הראש החי לרשת הצמחית, לסבך, היה בצינור ביניים - הצומח לחי - שופר. לכן הפתרון לראש הוא לא כובע, אלא קרניים. ולכן הגאולה היא קרן משיחך, שתאפשר לקשר את כלל הראשים ברשת. כמו שהזיווג הראשון של הראש ברשת היה בראשית, כי תורה נכתבת תמיד ברשת כותבים וכתבים, ולכן בהשראה אלוהית. ועכשיו יהיה - הזיווג של האחרית. והחמור פותח משרד שידוכים שקוראים לו "דור אחרון", ואני נהנה לענות לטלפון ולומר שהבוס שלי הוא חמור. וכל אברהם אני משדך לשרה, יצחק ורבקה, הכול לפי השמות. והחמור כועס: אתה רוצה שספר האחרית יהיה שידור חוזר של ספר בראשית? והוא עושה ניסויים בגילוי עריות בצדיקים: יצחק ושרה, אברהם ורבקה, יוסף ורחל. והוא אומר לי אם תיכנס לאה, מה תעשה, תחפש עשיו? מי קורא לבן שלו עשיו, היא תישאר רווקה. והוא משדך את ראובן ובלהה, יהודה ותמר, וכן הלאה. ואני אומר: לפי ההגיון הזה למה לא אמנון ותמר? והנה נכנסת נערה צדיקה תמימה בדורותיה, ואני שואל אותה איך קוראים לך, והיא עונה: דינה, ואני רואה את המבט בעיניים שלו, ואני אומר לו לא, ואני רואה את - ואומר לא תעז, והוא אומר לה חכי לי במשרד, יש לי בשבילך משהו מיוחד.

שמחת תורה

חלמתי שהגיע הפליט מגן עדן. והוא אומר: כל מה שסיפרו לנו זה שקר. והנה אני רואה אצלו את התנועה של האדמו"ר, כשהיה בצער, מוריד את הראש, ופורש פתאום את הידיים כלפי מעלה. ואני מבין שהוא ראה את זה איפשהו. האדמו"ר אמר שאסור יותר להתפלל, ורק התנועה הזו מותרת בִמקום. וכולם מסביב רוקדים בהתלהבות מסביב לתורת השחורה, רק שהיא חסרה באמצע, ואנחנו מסתודדים בפינה והוא אומר: אני זוכר אותך כשהיית קטן. שמחת תורה! בוא אני אגלה לך משהו, בשמחה יש לשון מחיה: מחה תמחה.
- מה קרה שם?
- מתחת לגן עדן יש רשת, מחילות, אלו שלא גורשו מסתתרים שם. ראית פעם נחש מדבר, כמו בתורה? כל מי שנברא ואנחנו לא יודעים עליו כלום, כי הוא מעולם לא יצא מגן עדן. וכשהתחילה השואה העליונה, הרשת הזו היתה האפשרות היחידה, למי שלא ברח מראש לעולמות השחורים. האדמו"ר לא אשם בכלום. ואגב, גם השטן רחוק מלהיות רשע, הוא פשוט צדיק בתחומו. הלוואי שהבעיה היתה השטן.
- מה קרה לתיבה?
- בתוך התיבה נמצאת התורה השחורה. אתה הרי יודע מה קרה ללוחות הברית, וזה עוד תורת התיקון, אז תאר לעצמך לגבי תורת התוהו. המלאכים, כמובן, היו הראשונים לשתף פעולה עם השטן, ולהציל את עצמם. החיות, לפחות, היו איתנו. ואז הוא מסתובב ללכת, ואני רואה מאחוריו יוצא מהמכנסיים - זנב.

משה בתיבה בתנור

חלמתי שאני רץ בעולם השחור. וכל העצים בוכים, ויונה אחת שברחה מגן עדן אומרת: זה ההבדל בין מבול של מים למבול של שמים, בין שואה תחתונה - שואה תתאה - לעליונה - שואה עילאה. במבול הקודם לדגים היה מזל, וכל החיות האחרות שרדו בדג מלאכותי, עד שצפור שחררה אותם. ואילו במבול הזה הציפורים חיות, ומי ששורד זה בתוך ציפור מלאכותית, והדגים מתו כולם, חוץ ממי שבתוך הציפור.
- מה קרה עם כל הצדיקים של גן עדן?
- הם מתחבאים מהשמים בתוך האדמה של גן עדן, אבל השמים נכנסים לתוך המחילות שלהם וחונקים אותם, רק מי שחי באוויר יכול לשרוד. צריך להתקיים על רוח. כי כשהשטן התקרב כולם ברחו, והעצים בכו שהם לא יכולים לברוח, והתחננו שלא נפקיר אותם, ובשלב השני הם בכו שלא יכרתו אותם, כי היו שנקטו במדיניות האדמה החרוכה, עולמות לבנים שלמים שהפכו לעולמות אדומים שהפכו לעולמות שחורים. והשטן מעולם לא בא.
- לא בא?
- אומרים שהוא חולה. שימות.
- ימות? והאדמו"ר?
- האדמו"ר שלך חי בעולם הרוח. לא עניין אותו החורבן של המקום, אלא של הזמן. הוא הבין שהשינוי המבני בעולם העליון מצריך תורה מתאימה, וזו כל התורה כולה. התורה השחורה. אסור למשל להתפלל כמו פעם, כי אתה יכול בטעות להתפלל במקום לאלוהים - לשטן. וכל השינויים שקרו באדמה הם פשוט תוצאה של השינויים בשמים. התוהו החדש מצריך כלים חדשים, שלתוכם הוא יוכל לרדת. האדמו"ר פשוט נתן שפה לחושך, לאורות השחורים מלמעלה, לעלטה שמעל לזוהר.
- את מוכנה לקחת אותי?
והיונה אומרת: אתה לא הבנת. האדמו"ר שלך בעצם סייע להשמדת גן עדן, הוא ומועצת ה"גאונים" שלו. יודנראט. החליט שהוא משה החדש, הרי אדמו"ר הוא נשמת משה שבדור, ושלכן הוא צריך להוציא אותנו מהשמים כמו ממצרים. חי בחלום, וחולם ששמים חדשים יביאו ארץ חדשה, אבל בעצם גורם ומביא שואה שמיימית חדשה. מסתובב עם המטה שלו בכל מקום, ובינתיים - מכות. לא פלא ש"אוהבים" אותו. אני לשם לא חוזרת.

שמיני עצרת

חלמתי שאני פוגש בתוך החושך זוג עיניים, זנב, ומקור. עורב. והשחור קורא: מה אתה עושה כאן מתחת לשמיכה? - שמיכה? - מה חשבת שזה, שמים? אוי ואבוי אם היו כאן שמים. זה היה הסוף. והעורב מקרקר: קרע קרע. אם בעצרת בשביעי של פסח קריעת הים, בשמיני עצרת קריעת השמים,ואנחנו מבקשים על שתי השואות, ברוחניות ובגשמיות: משיב הרוח - שואת השמים, מוריד הגשם - שואת המים. לא פלא שהשטן בדיכאון, כשהשואה החדשה גורמת לו להיראות כמו צדיק, כבש שחור, ועוד מעט יוציאו גם אותו להורג, כמו יצר ע"ז ז"ל. שחור שחור, אבל לשם אני לא אחזור.

וזאת תורת העתיד

חלמתי שהעורב מביא לי לחלון שערה לבנה, מהזקן של אליהו, שנמצא עם תורה במערה שאין לה פתח, תורה שחורה באמת. וכתוב בה שהמלחמה הבין-עולמית הראשונה הייתה: מלחמת העולם השנייה. ושהבעיה היא הקונפליקט שנוצר בין שני העולמות, שגרם למלחמות העולמות: העולם הבא לקח את היהודים, מה שנקרא שואה, ואז העולם הזה כבש את העולם הבא. השמיים והרוח הפכו לאדמה וחול. נשארו רק כמה הרים גבוהים שעליהם חיים מלאכי מוות, שיורדים לפשוט ולחטוף ולגנוב צדיקים מהעולם הזה לעולם הבא, ולהקים מחדש את השמיים מעל הארץ. ולכן נתבקש לשם דווקא הצדיק החדשני ביותר, כלומר הכי משוגע, והמחלוקת במרחב הפכה - למחלוקת בזמן. האדמו"ר החדש, שבעולם הקודם, לא מבין שהאדמו"ר הקודם כבר בעולם החדש. גם בקבר - צעד אחד לפניו. כשהוא עוד עוסק בלהפוך את הארץ, האדמו"ר כבר הופך את השמיים. כי יש בלגן שלם בראש של אלוהים, והראש של הראש שלו זה כתר, ועכשיו שהסתובב לו הראש הכתר מסתובב יותר ויותר מהר, וכל מה שעלה במחשבה נפלט החוצה. פליטים ופריצות וחידושים והמצאות ושטויות ומוטציות - וטכנולוגיות. ואתם מתרוצצים בגשם הרעיונות, קופצים בשלוליות, ולא מבינים שהמקום המסוכן הוא צוואר הבקבוק. כי מה יהיה בסוף, כשהראש יתנתק מהגוף?

חטא הגאולה

חלמתי שהפליט בא בריצה מספר לי, מתלהב: עכשיו יהיו 2 עם ישראל, 2 זרועות: בארץ - לחזור לתקופת המקרא, תקופה שנכתבת בה תורה, חממה פנימית רותחת. בחו"ל - לחזור לתקופה שלפני השואה, עידן הגאונים, ואז להפיץ לעולם חיצונית, פיצוץ! עם הספר - ועם המוח. תור הזהב - ותור הכסף. ויש קשת הפוכה שיורדת מהשמים, עם חץ כלפי מטה, ולמטה כולם רוקדים מסביב לתורה, תורת גאולה מזהב שהם עשו לעצמם, לא מתביישים, ואני מסתכל ורואה שזה מחשב עם קרניים, אוי ואבוי, הוא תכף חוזר. במקום תורת מסך הם עשו תורת מסכה. והם שותים, וצוחקים, ואוכלים קיגעל עם חמוצים, ואני לא יודע איפה לקבור את עצמי. ופתאום נהיה שקט, הנשים מפסיקות לפטפט, וכולם רק מסתכלים. ומשיח בן יוסף בא, מתוך התהום, עולה מן הבקעה, ובידיו שני מסכים שחורים, מבריקים כמו מראה, ואומר: אני המשיח של השואה.

השואה של המשיח

חלמתי שהיונה הלבנה נכנסה לי לשטריימל. והיא הומה: התינוק שלך מיוחד. מורֶה לא יעלה על ראשו. הפוטנציאל הרוחני של השילוב בין תינוקות למחשבים, בין לולים ורשתות, תיבת מוח - הם רצו לשנות את אלוהים לא ברמת הכתר, או ברמת הראש, אלא ברמת המוח. וכל חיות הקודש בתוך התיבה - זכר ונקבה. כל ההוראות לאיברי האלוהות, ימין ושמאל, בתוך המוח, רק הפוך - שמאל וימין. ואז - הקטסטרופה. אז אתה רוצה לשנות את אלוהים ברמת השטריימל?
- אבל הוא לא ירגיש אפילו. המוח לא מרגיש כאב. רק תענוג. אבל את הכאב מרגישים במוח. לכן אלוהים לא מרגיש שנכנסו לו בפנים. זו הפריצה האולטימטיבית, שהפורץ הופך לחלק ממה שבפנים, בלי שבירת המנעולים.
והיונה כועסת: לא למדתם לקח מהאדמו"ר החדש, והבית ספר שהוא עשה לכם, שאתם באים לפה והופכים לנו את השמיים והארץ, ומבלבלים את המוח? חשבת איך זה שאצלכם בארץ האדמו"ר הקודם הפסיד? איך נפל התלמיד? דברים הם לא מה שהם נראים. ואתם מתעסקים עם המוח של אלוהים מבפנים? אדוני דוקטור לנוירולוגיה תיאולוגית או לתיאולוגיה נוירולוגית? והיא טופחת על פניי: חביבי, אתה יודע מה קורה למי שמרחיק לכת מדיי באלוהים, לתוך הסוד? אתה יודע מה קורה לקרוביו? לחבריו? לתלמידיו? התלמיד הרז כבר אפילו לא נרמז. בטח לא בתוך החזיר, ואפילו לא בחלום הלילה. ולא נודע כי בא אל קרבו. יש במכון חדר - במוח אין הבדל בין חדר לספר - שאפילו קיומו, ששם החזיר שיש בתוכו רז, או הרז שיש בתוכו חזיר, לך תבדיל במצב הזה, מאוחסן, במצב צבירה אחר ממה שאתה מכיר עבור בנאדם, והוא כבר לא יצא משם לעולם. שומרים עליו מבחוץ שני מלאכים שרופים, והקירות של החדר הזה הם גבולות המחשבה, כך שאין לכם דרך אפילו לחשוב מה קורה שם. המסך ירד.
- אבל יונתי תמתי, זה בדיוק היתרון בפריצה מבפנים. גבולות החלימה רחוקים עוד הרבה יותר מגבולות המחשבה. מי אמר לך שלא יכולים לחלום מה קורה שם? ניתן עוד ללכת רחוק בחלום: יונה אדומה, שחורה, אטומה, שחוטה...
והיא מנקרת אותי: יקירי החלומולוג, יש כל מיני סוגים של התעללות רוחנית, עינויים של הנשמה, כדי להוציא סודות. יש סדום של הספירות. במכון יש מומחים מיוחדים. ויש אדמו"רים מיוחדים ותינוקות מיוחדים. והווידויים שיוצאים משם - הם הוראות. והיא מכניסה את ראשי תחת כנפיה: אתה חושב שאנחנו לא מבינים? ההשתלטות על השמים לא היתה כ"כ מלאה - אם לא היה להם מישהו מבפנים. מאז שחיסלו את השטן בקור דם, הפשע לא נעלם, הוא הפך לשואה. ואנחנו עוד נתגעגע אליו, ועוד נתגעגע אליה. מספרים שבגיהנום החדש כבר אין אש ואנשים בדודים, הכול הייטק. כי בסופו של דבר, רב הטבחים עמוק יותר משומר המסך, דווקא בגלל שהוא מתחת. יש דבר מתחת למצוות והוראות ופקודות ותוכניות - וזה המתכון. הוא מגלה את טעמי התורה, שהם מעבר לשפתיים. אני לבנה, העורב שחור, הפרה אדומה, אבל למה, מה הטעם. זה מה שמגלים בתוך הסיר החם. ואז יוצאים כל הדברים שמסתירים.
- כן, והשטריימל הוא לא סיר למוח? לך לא נחמד לך פה בקן? חמים ונעים, ממש תיבת מוח. מה את רוצה.
והיא מתעופפת, ואני רואה שנשארה לי בשטריימל - ביצה.

מטֶה המיטה

חלמתי שבא אלי העורב השחור: אני צריך לחזור. והוא מבשר לי בשורה שקיבלתי משרה. במערכת החדשה. האדמו"ר החדש סלח לי. ולוקחים אותי לתוך הבניין. ויש שם דגם עצום של אלוהים, ביחס של אחד לאינסוף. והמטֶה הוא כמו קרחון, למעלה יש איזה בניין עלוב משחיר ומתקלף, אבל יש ממלכה שלמה מתחת לאדמה. וכתוב שם: מטה משה, ואני רואה שמחוק מתחת למשה: האלוהים. ועד שהנמלים למטה יחפרו לי מקום, מושיבים אותי בינתיים ב-"מוח", בחדר השרתים, ואני פותח את הדלת ונופלי עלי מטאטאים. ונותנים לי דף, אבל לא אומרים לי מה לעשות אתו. וכתוב שם: כשהאדם ישן הוא מתחלק לשלוש. החלק התחתון של המלכות והשליטה מנותק מהחלק האמצעי, החולם, של המוח, ולכן הגוף לא זז, אבל הוא מנותק גם מהחלק העליון, ולכן אין מודעות. ולכן צריך לחצלל ולהגיע לחלום גבוה יותר, חלום צלול - להוציא את החושך לאור. ובחלום כזה מותר לעשות עברות דאורייתא, כי זו מציאות מעל עץ הדעת, בחלום, והראש שלך יכול להגיע לכתר, שהוא לא חלק מהגוף, ונמצא מעל למוח, ולכן אין לו מקבילה פיזית, בסוד השטריימל. אין שעיר יותר משטריימל, וכמו שהשיער יוצא מהאיבר הכי חכם, הראש, ככה הזנב יוצא מהחיה הכי חכמה, השועל. וככה גם בעולמות העליונים, המשיח למשל לובש בכלל שטריימל לבן - מזנבות חמור - כנגד האור השחור של רשת השועלים. ואילו השטן לובש שטריימל עור שעשוי מזנבות נחש, וכל הנשים נופלות לרגליו. והכתר הזה שמעל לראש בחלום זה המצוות עשה ולא תעשה בחלום - תורת החלומות, שהיא גבוהה מאוד כי מכילה איסורים ברוחניות, וחובות ברוח, ואילו מצד התורה שלנו האיסורים הם בגוף, ומותר לחשוב מה שירצה, ואין גבול לדמיון. אבל הכתר הוא גבול היצירתיות, מחלקות סיבוביות שגבוהות מהמוח, ובכלל מהעולם הזה. דברים שאפשר רק לשפוט מבחוץ, ולא לגלות מבפנים. סודות עקרוניים, שיש דרך לפתור אותם - אבל לא ניתן לגלות אותה. אתה מבין?

נפש כי תקריב

חלמתי שאני בתוך נפש האדמו"ר הקודם זצוקלל"ה, ואני מגיע לחדר באיבר שהרפואה עוד לא גילתה, ולכן אסור לגלות איפה הוא, והחיות הקדושות מתלחשות ששם זה "עבודת הקורבנות בנפש האדם". וכל החיות באות לראות קורבנות אדם, וכדי להפחיד אותן אומר הכבש: תחשבו שבבית המקדש היו מקריבים חיות אמיתיות! ויש שם פרה אדומה עם בגדים לבנים של כהן גדול, והיא אומרת לילדים של החיות שבאו לראות: עד עכשיו ראיתם איך הוא הקריב את ההורים שלו, ואת אשתו. עכשיו תראו איך הוא מקריב את הבן, בתוך הנפש, יותר מאברהם אבינו שהיה מוכן להקריב את בנו אבל לא להרוג את אהבתו לבנו, הוא מקריב את האהבה עצמה. והשור האדום מתקרב עם הילד שהוא ערום כולו, ובהתחלה הילד מתבייש ומכסה את עצמו בידיים, אבל אחר כך הוא מבין שיש פה רק חיות, והוא מרים את הידיים למעלה כדי להישחט ופתאום כל החיות נבהלות, וכמו עדר הן מנסות לברוח מן החדר - נדחפות נוגחות בועטות מתנגשות דוקרות - אבל הדם כבר מתחיל לצאת מהקירות, והן רק יותר יותר נלחצות, הקרניים שלהן ננעצות בדפנות, פוצעות עוד חורים, הורים מטפסים על ילדים וילדים מטפסים על הורים וגברים על נשים ונשים על בעלים להגיע למעלה, הדם כבר עובר את הצוואר ועולה ועולה, והתקרה גבוהה גבוהה, הבגדים הלבנים אדומים כולם, וכבר ברור שאף אחד לא יצא מכאן חי.

חזון נפרץ

חלמתי שמנסים להגיע לסוף העולם בשמים, כי לא הצליחו להגיע לסוף העולם בארץ, וחזרו לאותו מקום. ומשה ישן בתוך תיבת מוח, ששטה בנהר דם, וכל המוחות הגדולים מקיימים יחסי רב ותלמיד, איכס. והתיבה כבר כמעט טובעת בשמים, כל הצדיקים מתרוצצים, פריצה, ומה שהכי מפחיד אותי זה שאני שומע את המזכירה אומרת בטלפון: אלוהים בפאניקה. ואני נכנס לחדר השרתים, ורואה בשטריימל את היונה ישנה. והיא אומרת: אדון חוליארץ היה בוגד. זה אולי מסביר מה שקרה. הוצאנו מסמכים של השטן. והשואה? בכלל לא היתה רעיון שלו, יש לנו אויב גרוע יותר. אין סיכוי לשמיים, חייבים למצוא פיסת אדמה. והעורב אומר: הפעם את קודם! ואני שואל אותם: חשבתם מה יקרה אם תתחתנו? והיונה קמה, ואני רואה מתחתיה: ביצה אדומה. ואני מתחיל לצעוק: מה זה צריך להיות? ומעורר מהומה. ומשה מתעורר, ונכנס לחדר המלא בדם ונוצות, ואומר: מטה בגימטריא מוח! ולוקח אותי ביד למשרד שלו: קמה מלכות חדשה - שלא ידעה את יוסף. האתגר שלנו זה לא להעביר את המוח שלנו לעולם אחרינו, אלא את הראש שלנו. התורה שלנו. את התרבות. החומרה היא הנקבה של החומר, והתוכנה היא הנקבה של התוכן, אתה מבין? הטרנספורמציה כבר מתחילה, אל השכינה, אל האישה. ומהי גנטיקה אם לא ההפיכה של תוכנה לחומרה. ולכן יהיה לנו יותר קל בהתחלה, לפני סוף העולם עצמו, לייצר מאגר של גאונים בתורה.
- או מפלצות!
- או מפלצות.
ומשה אומר ליונה: בואי לישון, ציפורה.

המפרצת

חלמתי שהספינה של משה נעלמה בתוך החלל הפנוי, בעומק המוח, כי מסתבר שאצל אלוהים זה הפוך, המוח של אלוהים גדול מהגוף, מכל שאר הבריאה. ולכן גם המוח גדול מהראש. ואני בורח מאזור העצים בגן עדן, שאותו כבשה השואה העליונה, אל המדבר. והמדבר הוא עולם הדיבור, ויש שם בחול לשון שמונחת מאופק לאופק, ולא ברור באיזה צד היא נגמרת, ובאיזה צד הפה, ואולי לא כדאי לגלות. מי יודע אם זה לשון של נחש. ואני מתקרב במדבר אל ההר, שנראה כמו בטן ענקית בחודש העשירי, ופוגש שם למטה באהרן, שנשאר במדבר עדן, יושב בחול ומחכה עד בוש. ואהרן אומר: אחי כבד הלשון נעלם במוח העליון, שמעל לדיבור, אז פתאום אני מיותר! משה במיטת הנשיקה - השאיר אותי כאן למטה. והפרה האדומה אוטוטו יולדת כאן מהשטן מאחורי המסך, ואני לא יודע מה לעשות עם הילד. איזה עגל תמים, ועוד מזהב. ואני מתחיל לעלות בהר, ופוגש את פנחס מנופף עם החרב: זה כזה מסוכן הם לא מבינים. לעשות שינויים ברשת מסובכת שהם לא מבינים, כמו המוח של אלוהים. הם עלולים לקרוע קשרים חיוניים. ואני עולה עוד יותר למעלה, ופוגש את אליהו עם העורב השחור שותק במערה. והעורב אומר: יש אנשים של תיקון, ויש אנשים של תוהו. אל תעלה לשם. הם מחפשים את המשיח - במוח של אלוהים. הם רוצים לגלות את הסוד בפריצה מבפנים, לא מבחוץ. כי אלוהים הרי יודע, לא?

בן פרצי

חלמתי שאני מעפיל עוד למעלה בהר האלוהים ופוגש את יונה הנביא והיונה באותה מיטה, ואני אומר: תתביישי, לא יכולת לחכות למשה? והם אומרים: בספינה? יונה התיר/ה את העגונה.
- כן באמת? לפי איזו פירצה בהלכה?
- לא צריך פירצה כשיש שער, מאחורי המסך - והשומר ברח. כשימות המשיח הכול מותר, זה מים שאין להם סוף, רק שיש סוף לאין. אבל אם אתה צדיק כזה, אל תמשיך בכיוון הזה, זה לא בשבילך.
ואני מטפס בקושי רב, והנה פרת משה רבינו, האדומה התמימה, שחוטה, והדם, והראש הערוף, והלשון הלוחכת עפר, ואני מגלה שם: צנצנת חרדל. מה? ואני רץ למעלה, ובראש ההר אין לוחות, רק עגל מזהב - שרוקד מסביב לאהרן. ואני שואל את אהרן: מה אתה עושה כאן? איך הגעת? ואהרן אומר: אתה באמת לא מבין את המצב, הא?

לפרק הבא

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קץ האקטואליה מול קץ ההיסטוריה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia42" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/mediaend.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קץ האקטואליה מול קץ ההיסטוריה

סיכום הטור - וסיכום העולם בתחילת המאה ה-21. החתולה מגיבה פעם אחת ולתמיד לכל הפוסטים ולכל התגובות בפיד שלה מאז ומעולם. אמל"ק: קצר מדי, לא קראתי

מאת: חתולה פוליטית

בעיית הז'אנר הקצר כבעיה מרכזית בתרבות ובדמוקרטיה - והמענה לה בז'אנרים שבתורה  (מקור)

"לפי שהוציא את עצמו מן הכלל - כפר בעיקר"

המחאה האתיופית. אונס הילדה. ביבי. הפלאפון של אפי נווה. האונס באי. התבטאות הרב פרץ על טיפולי המרה. ביבי. חזרת ברק. ציוץ של טרומפ. ההתבטאות על מדינת ההלכה (של מי?). עליית פייגלין. המטוס הרוסי. ביבי. התרסקות פייגלין. איזה קשקוש של בני ציפר. איילת שקד כהבטחה החדשה של הימין החדש. ההטרדה המינית של גנץ. ליברמן מחפש רמטכ"ל. ביבי. ארי שביט פורש/מתנצל/מתבכיין שהתנצלותו לא זכתה לכבוד הראוי (החלף במטרידן התורן). מדי פעם: משהו עם עזה. סערת הפונדקאות. רעידת האדמה. ביבי (כבר היה?). המחאה הדרוזית. ספר חדש של יובל נח הררי. משבר הדיור. הכחשת אקלים. עוד משהו עם הומואים. עוד משהו עם סקס (הפלאפון של גנץ?). ביבי.

חושבים שיהיה פה יותר טוב אחרי ביבי? תחשבו שוב. הזירה הציבורית הפכה בשנים האחרונות לתיבת תהודה לרעשנים מקצועיים (ביבי וטרומפ הם רק חקייני פייסבוק וטוויטר של צ'אבס וברלוסקוני, ממציאי הפורמט בעידן הטלוויזיה). השקט לא יחזור לחיינו עם החלפת הרעשן - כי תיבת התהודה השתנתה. כעת - היא מהדהדת תדרים קצרים בהרבה. כלומר: לא ביבי אשם. אתם אשמים. ביבי הוא רעשן (מוכשר, אובססיבי) שמתאים את עצמו לתדר הפנימי שלכם. ואתם מזמן הפסקתם להקשיב לבאסים, שלא לדבר על התפתחויות בהרמוניה. האקטואליה החליפה את ההיסטוריה.

מה גרם לשינוי התדרים החיצוני? בראש ובראשונה - עולמכם הפנימי. פייסבוק, כמו ביבי, היא רעשן (מוכשר, אובססיבי) שמתאים את עצמו לתדר של ההמון (מה שנקרא בלשון מכובסת וכאילו אינדיבידואליסטית - המשתמש). ומסתבר שהתדר הזה הוא באורך של יממה, או לפעמים שעה - הזמן שבו פוסט נדחק מהקיר לשכחה מתמדת. אם פייסבוק הייתה בנויה כך שזמן מחצית החיים של פוסט היה שבוע או חודש (או שנה!) - הדיון הציבורי והתרבותי היה נראה אחרת לגמרי, והקולות השונים היו מתפשטים למרחקים ארוכים בהרבה בתוך החברה, ומאפשרים דיון אפקטיבי, רב-קולי, איכותי בהרבה, ואולי אפילו עם הרמוניה והתפתחות פנימית. כאשר כל פוסט מחזיק מעמד זמן מינימלי התוצאה היא קקופוניה ותחרות צרחות קופית - לא מקהלה. שוב ושוב/מנצח הדחוף/את החשוב.

כפי שההוויה יוצרת את התודעה - הארכיטקטורה של המדיה יוצרת את התודעה הציבורית. התכנים הספציפיים הם כבר תוצאה של מבנה המדיום - ולא בהם האשם בהתמוטטות הסדר המערבי. הדמוקרטיה ותרבותה כסיפור, כרומן רב דמויות ומורכבות (ועומק אידאי!), חזרו אחורה למבנה פיקרסקי ואף אפיזודי ומתחלף, שהוא סוג נחות ופרמיטיבי במיוחד של עלילה: השערוריה הצהובה התורנית שמסעירה אתכם (עד מחר בבוקר). כאשר המלך לא התחלף (עקרונית), תדרי הסיפור היו ארוכים בהרבה והיה בו יציבות ולכן גם משמעות. לכן מורשת הדמוקרטיה - ותוצאה לא צפויה שלה - היא רווחה חומרית במחיר של זיהום רוחני. האקטואליה הנחותה ביותר ("החדשות") השתלטה על התודעה של רבים וטובים (הפיד, הציבור, ולא מעט אנשים שאת פשוט מתפלאת עליהם), על חשבון התרבות, המדע והאמנות. לכן בגרמניה וברוסיה צמחה תרבותנות ייחודית - כי הן איחרו בתהליכי הדמוקרטיה. ואילו כיום אומצו החדשות כמשקפיים הנותנים פשר לעולם - ולכן בהיפוך קנטיאני - כקטגוריות החשיבה. ואיזו חשיבה עלובה היא זו (ואיזו אמנות עלובה היא מצמיחה!).

הפיכת האקטואליה ל-"מוסר" (מה שנקרא "אידיאולוגיה") מאפשרת גם לאינטלקטואל האנין והאינטליגנטי ביותר להתמכר לזבל הזה (כי מוסר זה "חשוב"). כידוע, הטריק החשוב ביותר של יצר הרע הוא להסוות את עצמו כיצר הטוב. הקומפלקס אדיר העוצמה של המדינה-הדמוקרטיה-העיתונות-האקטואליה-המוסר הוא האויב הגדול ביותר של התודעה האנושית והתרבות בימינו - וחונק אותן בעוצמה. מכאן העוינות האדירה שמפלצת זו - התגלמות הסטרא אחרא בעידננו - מעוררת בכותבת טור זה. למעשה, אני לרוב חסרת אונים למול הפיד שלי ולמול העולם הרוחני המשתקף ממנו (שלא לדבר על תקשורת ההמונים). העיתון נדד ממקומו היאה לו - ארגז החול של החתול - לקערת האוכל הראשונה של הבוקר, כשהמוח קם רענן מהשינה.

השאלה החשובה כיום היא לא האם ניתן לחזור אחורה, אלא האם ניתן ליהנות מהרווחה החומרית הדמוקרטית, שמאפשרת יצירת יקומים רעיוניים (כמו "התדרדרות הארץ" למשל), ללא הזיהום הרוחני שמכחיד יקומים כאלה. הטור הזה היה ניסיון חתולי בכתיבה בז'אנר של האויב, דהיינו בז'אנר של העיתון. העולם הקקופוני, מחוסר התדרים הנמוכים והעמוקים, עולם הרעש הצורמני, דהיינו העולם שלכם - מעולם לא היה העולם שלנו, עולם החתולים. אקטואליה וכתיבה עיתונאית לא מעניינים אותנו - מטרת ניסוי הכתיבה הזה היתה להבין אתכם, לזרום עם הפיד בפייסבוק, ולמשוך ניצולים מתוך הסערה היומית החלולה. אבל קשה להתמיד בעיסוק בתחום שאיננו מעניין, ובכתיבה צינית בז'אנר הפובליציסטי. בשביל זה יש לכם את ביבי, שיש לו מנוע פנימי בלתי נדלה לעניין אתכם, לרגש אתכם, להסעיר אתכם. מה תעשו בלעדיו? תמצאו ביבי חדש. אני מבטיחה. לכן: אל דאגה. ביבי הוא מטאפורה, הוא הריק הפנימי שבמרכז הסערה - והריק הפנימי לא הולך לשום מקום. שערוריה הולכת וסחריר בא - והביבי לעולם עומד.

המלצתי האישית היא לקרוא את העיתונות כחצי שנה אחרי התרחשות המאורעות, כמסנן רעשים. כך גם היה עדיף לקרוא את הפייסבוק, כחצי שנה אחרי כתיבת הפוסטים, אם הדבר היה ניתן טכנית. למה שאין ערך אחרי חצי שנה - גם אין ערך בזמן אמת, והחיים קצרים מדי עבורו, וגם קצרים מדי לכתיבה על ביבי (שמה הרלוונטיות שלה בעוד חצי שנה, מלבד כסמל לעידן?). בינתיים, עד שהעולם ישתנה, אפשר ליהנות מתקופת השפע החומרית הנדירה בה יצא לנו לחיות, ולעסוק בחיי עולם במקום בחיי שעה. להתכרבל בסל החתולי - ולהעמיקבכתבי הפילוסוף הנתנייתיהדגול, שהם המילה האחרונה בתחום החשיבה האנושית, או בכתיבתו של העיגול, שהיא המילה האחרונה בתחום הפרוזה. כמות התוכן באתר הזה שווה לספר עב כרס. טוב לי תורת פיך מאלפי לייקים ופוסטים.

אקטואליה אלטרנטיבית