domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקדמות לכל פילוסופיה של העתיד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia18" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/diogenes.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקדמות לכל פילוסופיה של העתיד

סיכום של מגמות באסכולת נתניה. בהמשך למסורת הפילוסופית המפוארת של מי שלא הובנו כלל בחייהם - מייסד הפילוסוף מסורת חדשה של מי שכלל לא נקראו. הקדמות כסיכום - זהו סיום יאה לפועלה של אסכולה שעסקה בעתיד. כמיטב המסורת הדחוסה של האסכולה, שספרה היחיד מכיל חומר השווה ערך לכאלף ספרי עיון, והמתעבת את השחתת הזמן שבז'רגון הפילוסופי (ששבר שיאים שליליים במאה העשרים, במגמה שמשותפת למסורת האנליטית והקונטיננטלית כאחד), דוחס הנתנייתי את כל תורתו כולה למאמר קצר. ואידך זיל גמור

מאת: הפילוסוף החשוב ביותר בעולם

פילוסוף ידוע מאיר לתלמידיו - ומחפש אדם שימשיכו (יסתפק גם בכלב)  (מקור)

אתיקה של העתיד

בניגוד לתועלתנות, הפילוסופיה של העתיד לא בוחרת במטרה בעתיד, אלא בעתיד כמטרה. המוסרי הוא מה שצריך לעשות בהווה מנקודת מבט עתידית, ולכן תמיד יש בו אי-וודאות, אבל הוא לא ריק ואין בו שרירותיות, שהרי העתיד בוא יבוא. לכן הראייה ארוכת הטווח מובנית באתיקה מונחית עתיד, מה שפותר בעיות פילוסופיות רבות, כולל הדוניזם וציניקניות ובודהיזם. למשל, כמובן שהעתיד נגד סבל בעבר, אבל זה לא שיקול ראשון במעלה, אלא כפוף לקידום ההיסטוריה לכיוון חיובי בעיני העתיד.

יטענו נגד האתיקה הזו שהיא איננה נותנת קריטריון יציב בהווה, אבל יש תמיד דיכוטומיה בין הקריטריון האתי העקרוני - לבין האתיקה המעשית. אי הוודאות במעשה המוסרי העכשווי אמורה לטעת צניעות, לא ייאוש וניהיליזם, שהרי אנחנו יודעים במידת וודאות רבה שרצח לעולם לא נחשב ולא יחשב מוסרי. בפילוסופיה של העתיד, לא רק טעות מוסרית, אלא טעות כלשהי, נובעת מחוסר ראיית עתיד. האפיסטמולוגיה והאתיקה חד הן (כי כל תפיסה נכונה היא תפיסה הנכונה בעתיד דווקא). למעשה, כחלק מהמוסר נדרש לצפות את העתיד, וכמכונות אבולוציוניות הבנויות לקראת עתיד (שזו הגדרת החיים) אנחנו מסוגלים ובנויים לעשות זאת. למעשה, זה הדבר היחיד אותו עושה האבולוציה - בונה מכונות עתיד.

המטרה שלנו היא לא לטעות ולצאת נגד קונצנזוס עתידי נגדינו, ולכן יש הרבה מעשים בגווני האפור (שהעתיד לא יגבש ראייה ברורה שלהם), אבל יש גם תחום לבן ושחור. כמו אצל אפלטון - אף אחד לא עושה את הרע מרצונו, וטעות אתית היא טעות ידע, אבל לגבי העתיד. ניקח דוגמת קיצון: היטלר טעה כי לא צפה את העתיד (ובצורה קיצונית). המנצחים כותבים את ההיסטוריה. וזוהי בדיוק העבודה המוסרית - להרחיק ראות. רוע הוא רצון של ההווה להשתלט על העתיד. ובהפשטה - רוע הוא שלטון ההווה. מכאן הבלבול לאורך כל תולדות הפילוסופיה בין הטוב למטרה, כי הטוב נובע מהעתיד.

נכון גם שההווה יכול להכתיב, במידת מה, ראייה עתידית, אם יצליח לדחוף את ההיסטוריה לכיוון שלו. אבל הוא צריך לשקול אם זה הכיוון הסביר. והמשחק המעגלי הזה בין המוסר בהווה למוסר בעתיד, שבו שניהם יכולים להשפיע אחד על השני, הוא מותר ובסדר, ואיננו מאיין את הקריטריון (שהרי, בפועל, יוודע בעתיד אם היתה השפעה). למרות שכל מעשה הוא הימור מוסרי - עדיין יש הימור מוסרי טוב והימור רע. היטלר נלחם נגד העתיד, ורצח חלק מהעתיד - ממה שהיה מקדם את העתיד בלעדיו. ההסתרה מראה את הידיעה שיש להסתיר את המעשה משיפוט העתיד. גם השוגג סובל מהנחה חלקית בגלל חוסר ידיעת ההווה שבו, ולא בגלל חוסר ידיעת העתיד, כלומר הוא מסכים לראיית העתיד המוסרית.

הפילוסופיה מונחית העתיד יכולה לפתור את הבעיה של יצירת מוסר שיתנגד לעבדות ולשואה ולעוולות עבר - בלי להיגרר לניסיון לפצות על העבר בהווה. המוסר של הקורבניות הוא רצון לדון את העבר בהתאם למוסר ההווה - במקום לדון את ההווה בהתאם למוסר העתיד. ההכפפה של האתיקה לפילוסופיה של השפה - כחלק מטרנד השפה הנרחב של המאה שעברה - היא זו שהובילה לפוליטיקלי קורקט (הצרפתים - המואשמים תדיר - הם רק תירוץ) ולכן זוהי מגמה אתית שיצאה מהשיח האנגלוסקסי דווקא. בעולם של לשון - האתיקה עוסקת ב-"לשון הרע", ובמה שאסור ומותר לומר, בניגוד לאתיקה הקלאסית שעוסקת במעשה. ההבנה שמדובר באתיקה שנובעת מרגע ספציפי, שכבר דועך, בתולדות הפילוסופיה, היא שנותנת פרספקטיבה עתידנית יותר על האתיקה. לימוד תולדות האתיקה חשוב - כי הוא נותן ראיית עתיד אתית נכונה יותר, ולכן אתית יותר. הצדיק הוא הצופה פני עתיד, כלומר הנביא המוסרי.

מטאפיזיקה של העתיד

העבר חסר נפח, קו יחיד, אפשרות אחת שקרתה, וכבר לא קיימת, מתה. ההווה הוא חור דק שמושך חוט אחד מתוך עולם אינסופי של אפשרויות, שתמיד נשאר כזה (כאינסופי), שהוא העתיד, ובכך מכווץ מוריד אותו למימד אחד. עולם העתיד משתנה כל הזמן בהתאם לאפשרויות חדשות ומתפצלות באינספור עתידים, וחי ודינאמי יותר מכל דבר אחד, הולך ומצטמצם ככל שמתקרבים להווה, כי לא כל עתיד יכול להמשיך מההווה, ורק הוא ישנו. כי ההווה הוא בעצם הסיום של האפשרויות השונות, נקודת הקצה של העתיד, בדיוק כמו נקודת הבריאה של היקום, שכל היקום אחריה ולפניה אין כלום. למעשה ההווה הוא נקודת הסוף של העולם, שכולו בעתיד, הוא הקריסה והקטסטרופה שהופכת עתיד לעבר.

הנפש, החי, היא נגיעה של העתיד בהווה של החומר המת, בגלל התמשכותה בעתיד, ורגע המוות הוא הרגע שבו היא נשארת בעבר. פיזיקאלית, העתיד הוא מרחב אפשרויות, והעבר כבר לא. מה מבדיל בין חומר לחיים? היותם של החיים תופעה מתמשכת בעתיד בעל הכוונה לקיום בעתיד, שזה כל מטרתה - תכליתה הוא העתיד עצמו. בכך היא חלק מהעתיד כבר בהווה, ולעומתה החומר הוא כבר חלק מהעבר בהווה. מה שמבדיל בין נפש לחומר זה היותם מצד העתיד או העבר, בדיוק על קו הגבול בין העתיד לעבר. כי הנפש היא סוף האפשרויות שהוא עדיין חלק מהאפשרויות, כי לשם היא נמשכת - אל העתיד, ואילו החומר הוא סוף האפשרויות שכבר לא חלק מהאפשרויות, כי לשם הוא שייך - לעבר.

האל האינסופי המכיל כל הוא העתיד, ולכן לא יכולה להיות לו השפעה על ההווה בחומר, מלבד בנפש. מההתגלויות שלו בעבר אפשר לדעת רק איך הוא היה בעתיד ביחס לעבר זה, כלומר איך העתיד נראה מנקודת מבטו של משה, למרות שעתיד זה אולי כבר חלף. הבריאה היא ההווה שהיא הנקודה של צמצום האל לחומר ולנפש, שממנו בעבר נשאר רק חומר. ההתגלות היא למעשה מפגש מלא של הנפש עם העתיד, איזו חריגה שלה מהגבול של ההווה צעד זעיר - רגע אחד - לתוך העתיד, ואז היא נקודה שמוכלת בעתיד, ובאותו רגע גם העבר המיידי שלה הוא רגע עתיד, ואין הווה, כי אין קריסה וצמצום של האפשרויות, היא מוכלת בהן - וזה המיסטי. האהבה היא מפגש נפש בנפש ואז הן נוגעות בעתיד וגם בעוד נקודה מהעתיד מהצד, כי היא רגע המשכיות המין והנפש - שיכול ליצור עוד נפש בין שתי הנקודות.

אסתטיקה של העתיד

המטרה היחידה של עולם האמנות צריכה להיות לייצר יצירות מופת שיעמדו במבחן הדורות, ולצרוך כאלה שעמדו - ושתי המטרות הללו סותרות אחת את השנייה, ולכן יש להפריד ביניהן במוסדות שונים. אסור להציג לקהל שום דבר שיוצר בדור הנוכחי, וכל יצירה שאיננה יצירת מופת, או שצפויה בעיני מישהו להיות יצירת מופת בעתיד, לא צריכה להיווצר או להיות מוצגת או להיקרא גם בהווה. וכל דבר אחר זה בידור. גם בספריות - יש להפריד בין ספריות לספרות גבוהה לבין מוסדות בידור.

מוסדות שאינם יכולים להרשות לעצמם יצירות מופת צריכים להציג רק העתקים דיגיטליים מעולים, כמו רפרודוקציות, הקלטות, העתקים, וכדומה, ולהתייחד בהקשר ובידע שניתן מסביב. לכן הדבר הכי חשוב בשדה היא ביקורת חזקה, שתהפוך את השדה לריק. המוזיקה הקלאסית היא המודל לאמנות בריאה, כי בה המודרניזם המרוקן לא תפס יוקרה, והיא פשוט מחכה לתקופה יותר טובה. האמנות החזותית במצב הכי גרוע בכניעתה להגיון ההווה, והספרות באמצע.

אמנות, לפיכך, איננה כלל אמנות בזמן אמת, אלא רק בעתיד. לכן היא תחום לא קיים בהווה, אלא רק בעבר. כי האסתטיקה היא הסתכלות אחורה, וראיית משהו מהעבר כמשהו בעל ערך לזמן העתיד. התכלית של ייצור האמנות היא להעביר משמעות לעתיד, לא להווה, היא איננה תקשורת בהווה ולכן גם איננה יכולה להיות פוליטית. מה שמייחד את האמנות, זה הרצון לתקשר עם העתיד, ולהעביר לו מסר. היא פנייה, תפילה, אזהרה, לקח, או כל העברת תוכן אחר, כלפי העתיד.

לכן, אכן, בפרקסיס, אף אחד לא יודע לזהות אמנות בהווה, ולדעת מה תהיה יצירת המופת בעיני העתיד, כי זה בלתי אפשרי, ולכן אפשר להפסיק לנסות להתיימר לכך. רק האמן, שרואה את עצמו כנביא שיש לו מה לומר לאנשי העתיד - ולא לאנשי ההווה לגבי העתיד - לו יש זכות לנסות לדבר עם העתיד, ורק אם יש לו משהו בעל חשיבות אדירה לומר לעתיד. והדבר המרכזי שיש לאמן לומר לאנשי העתיד הוא לגבי ההווה, למשל הנצחתו שלא ישכח. לכן אמנות היא לא פעם ביטוי של תקופתה, ולא כי היא מיועדת לתקופתה.

גם היופי בטבע, הוא יופי אבולוציוני שמטרתו להעביר משהו לעתיד. למשל באמצעות מין. או נוף שקורא לך לתוכו. האינטרס של היופי הוא תמיד לא בהווה אלא בעתיד. זנב הטווס לא מועיל לו בהווה, אבל מועיל לו בעתיד. זו התכליתיות שקאנט לא מצא לה תכלית - כי התכלית בעתיד. לכן אמנים לא יכולים להיות רודפי כבוד בהווה, אלא רודפי כבוד בנצח.

אפיסטמולוגיה של העתיד

ידיעה היא העברה של מידע מהעבר אל העתיד - כל ידיעה היא הסקה מתוך העבר (למשל, נתוני החושים, או שלבים קודמים בהוכחה מתמטית) אל תוך העתיד. זאת, בניגוד לאתיקה שהיא העברה של מידע מהעתיד להווה, ומאסתטיקה שהיא העברה של מידע מההווה לעתיד.

מטאפיזיקה היא מיוחדת - היא מעבר של הסובייקט עצמו אל תוך העתיד, ולא של מידע (או - אם הוא מת, העברה של הסובייקט לתוך העבר). מכאן שיש בה מפגש בין האתיקה לאסתטיקה. האתיקה בגדולתה, כשהסובייקט כולו אפוף בה ובמה שזורם אליו מהעתיד, היא הידמות לכניסתו לתוך העתיד, ולכן היא בכיוון החיים (למשל הצלת חיים), והאסתטיקה בגדולתה היא הידמות לכניסתו לתוך העבר, ולכן היא בכיוון המוות (למשל הצלת המוות).

מה שאיננו פילוסופי, אלא רגיל - הוא ההווה. הזרמים הנוראיים ביותר בפילוסופיה הטיפו לחיים סתמיים בהווה, בהוויה. ההווה הוא המעבר הטבעי והנורא, המתרחש כל הזמן - מהעתיד לעבר. זה המעבר שנגדו יצאו החיים, ונגדו יצאה התרבות, ונגדו יצאו דיסציפלינות הפילוסופיה, ומתוכה הפילוסופיה של העתיד, כראש חץ.

הידיעה היא תמיד השערה מהעבר לעתיד, ואז האתיקה מחזירה מעתיד להווה מה צריך לעשות, ואם הדבר נעשה אז הוא עובר מהווה לעבר - שזה מעגל נגד כיוון השעון, מעגל הצדק, המעגל הנכון. מי שעושה את המעגל הזה של מעבר ברדיוס גדול בין כל הזמנים, שככל שהוא מעגל יותר גדול הוא יותר צודק (מעבר מעומק העבר לעומק העתיד ובחזרה) הוא הצדיק. וזאת לעומת המעגל הנקודתי שממש סביב להווה, שדומה להווה עצמו.

ככל שהמעבר בין הווה, עבר ועתיד מגיע עמוק יותר ולטווחי זמן ארוכים יותר, ככך האתיקה צודקת יותר, האסתטיקה מופתית יותר והידיעה מבוססת יותר. אין להשוות ידיעה לגבי עוד שנייה לידיעה על עוד אלף שנה, או ליצירת מופת שהחזיקה אלף שנה. הידיעה הנצחית, התמידית, היא המתמטיקה. מכיוון שכל שלב קודם בהוכחה מקושר בקשר מוחלט לשלב הבא, היא העברה בלתי נשברת של ידע מהעבר לעתיד.

פילוסופיה פוליטית של העתיד

המדינה היא מסגרת ארגונית שיש לה פן אתי ופן אסתטי. היא נובעת מן האתיקה שמלמדת אותנו שהמדינה נחוצה לה, כי כבר אלפי שנים שמסגרת מדינית היא אתית יותר ולכן יש לנו ידיעה מוצקה יחסית שכך יהיה בעתיד, ולכן עלינו לקיימה בהווה (ההיסק האתי). אבל יש לה גם פן של אסתטיקה - להעביר לעתיד כיצד ראוי לחיות, ולהעביר לדורות הבאים מורשת תרבותית ואמנותית, ולעניין את אנשי העתיד בציביליזציה שלנו. הצלחתה הגדולה ביותר של המדינה היא בהיסטוריה ובארכאולוגיה.

אך מן הצד האתי, על המדינה לאפשר בחירות, שהן מעבר אתי מסדר שני מהעתיד להווה, כלומר בחירה בסובייקטים בהווה כמי שיעשו בעתיד את המעשה האתי ויעבירו מהעתיד להווה. כל המדינה מכוונת אל עתיד המדינה, ולכן צריך דמוקרטיה, שהיא מוכוונת לשינוי, ולא מדינה שמוכוונת לשימור העבר וכוחה, כמו בדיקטטורה או אוליגרכיה. העתיד הוא הנימוק לדמוקרטיה, ובלעדי תפיסתו כזמן העליון על כל הזמנים אין לדמיין אותה.

הדמוקרטיה תמיד מכוונת אל הבחירות הבאות, כלומר אמנם לעתיד, אבל בן שנים ספורות. אבל חלק מהמדינה היא שיפורה בעתיד, והפיכתה ליותר ויותר מוכוונת עתיד בעתיד. הסכנה בדמוקרטיה היא פעולה לטווח קצר, כאשר המעשה המדינתי האתי ביותר הוא תמיד ארוך הטווח ביותר, ועוד לא פוענחה השיטה המדינתית לכך, ולכן הדמוקרטיה היא שיטה פגומה, שיש להחליפה בעתיד.

למשל, יש ליזום בנוסף לבחירות גם מוסדות משלימים עם בחירות ארוכות טווח יותר, למשל לעשר ולעשרים שנה, ומוסד שנבחרים בו לכל החיים, ומוסד שמטרתו לדאוג לאיך המדינה תיראה בעיני הנצח, דהיינו בעתיד הרחוק ביותר (ולא בעיני העבר הרחוק ביותר, שאיננו הנצח, ולכן הישענות על מיתוס קדמון היא לא לגיטימית, בניגוד למיתוס עתידני). מי שדואגת לאיך אנו נראים בנצח מהצד של עיני אנשי העבר הרחוק זו דווקא הדת, שכל תקפה הוא רק אם הדת תחזיק בעתיד, וכך נזכה לשיפוט טוב מאנשי העתיד. לכן רק דתות ארוכות טווח הן סבירות, ודתות חדשות הן כתות. ולכן תחילת הדת היא בדת האבות - כיצד אנו נראים בעיני אבותינו המתים, ותחילתה של המדינה היא בדאגה לילדים. זו ההצדקה לכוחה ומקור האמנה החברתית.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

שנתיים אחרי: התדרדרות הפייסבוק

מהו "אלגוריתם הכלבה"? הכלבה חוזרת להופעת פרידה, שבסופה היא זורקת אדם המוכר לכם מאוד

מאת: כלבה - אבל לפניך

בלי כאב, בלי דמעות (מקור)

בפועל, הפרידה לא קרתה ביום אחד. במשך חצי שנה עוד הייתי חוזרת לפעמים לאקס, בשעת לילה מאוחרת, כשאני ערה (ערה?), לאיזה סטוץ מאכזב (וכמה שהוא היה גרוע, הוא שוב הצליח איכשהו לאכזב, כאילו נשארה עוד איזו תקווה בלב). אבל התדירות הלכה ופחתה, ומערכת היחסים עם בת זוגי הנוכחית הלכה ופרחה (מה שגרם לי לנצל את עירנותי הכלבתית בלילות בצורה יותר לבבית). וכך מהאקסית הכלבה של הארץ, שניצל אותי לעוד קליקבייט חלול (וכמה מיותר - שהרי אני עם חוסם פרסומות), הפכתי לכלבה משוחררת ונקייה לחלוטין ונפרדתי מהארץ סופית מתישהו בתחילת הקורונה.

האמת שנדמה לי שהפעם האחרונה בה נכנסתי היה כשהארץ נתנו במה לאיזה מכחיש, וחשבתי כמה נמוך אפשר לרדת (וכאן הארץ לא היה מתאפק לדחוף את שירלי גל - או איזו כוכבת אחרת שדורכת שם, כאמור כבר לא עוקבת - או לפחות איזו רמיזה "שובבה" לגבי ביצועי בת הזוג הנוכחית לעומתו, רק כדי להראות כמה נמוך אפשר לרדת). אבל האמת שלא היו שם עצבים מיוחדים, או איזה עצב גדול, זה פשוט נשר מחלון הדפדפן - כמו כל דף שכבר אין כוח לבדוק אותו. כנראה שכל מי שמבטל את המנוי בזעם, כמו מי שעוד כועס על האקס, עוד לא סיים את מערכת היחסים, ועוד לא המיר את תחושת העליונות (החלולה) של קוראי הארץ על קוראי ynet בתחושת עליונות (מוצדקת יותר) על קוראי הארץ עצמם, שנשארו מכורים לזבל הזה.

כן, הרגשתי שהמוח שלי עובר תהליך של ניקוי רעלים. פחות הארץ - פחות ביבי, פחות רכילות (שנקראת כיום #מי_טו), פחות "התינוק הרע הנוכחי של הספרות העברית". וכן, אני מודה, בהתחלה עוד הייתי נכנסת ל-ynet, כתחליף ניקוטין. אבל מעולם לא הייתי שייכת לקהילה של טמקא, ולישראל שלה (ישראל היום?), וכך הלכתי והתנתקתי לי מאקטואליה באופן כללי. חיפשתי אלטרנטיבה וניסיתי את גלובס, אך מדיניות החסימה שלהם, ועוד נגד חוסמי פרסומות (הבא לחוסמך השכם לחוסמו) וגם אותה נטייה קליקבייטית שכבר הבריחה אותי מהארץ - הבריחה אותי גם ממנו במהירות. בהארץ, בדיוק כמו עם בחור ששוב ושוב ושוב יאמר הכול רק כדי להכניס אותך למיטה, כל כותרת היתה מעשה רמייה והונאה, שעוד לפני שאת נכנסת לכתבה את מנסה להבין איפה המניפולציה, ואני כבר למדתי לזהות את הבחורים הרעילים האלה (איכשהו, הם תמיד מסתתרים מאחורי חומת תשלום וחסימת חוסמי פרסומות). מי רוצה מערכת יחסים כזאת עם הטקסטים דרכם הוא מתעדכן בעולם? הארץ היה יותר רמאי מביבי, כי קוראי "רק הארץ" גרועים מהקוראים "רק ביבי".

וכך הגעתי למלונתי הנוכחית, שמאפשרת להיות ישראלית בלי להרגיש ישראלית, כאילו לקרוא חדשות של חו"ל - בארץ. להריח קצת מה קורה ברחוב - בלי לחיות ברחוב, ללכת עם - ולהרגיש בלי (או להפך?). בלי ריטואלים דביליים כמו ההתבטאות היומית (שמעת מה הוא אמר? איך אפשר לומר דבר כזה!), בלי לשמוע על כל פיפס של ביבי-אנטי-ביבי (אבל כן לשמוע אם באמת קורה משהו, דבר די נדיר בישראל, הפוך ממה שחשבתם), בלי לזהם את המיטה הזוגית שלנו בקריאה על אונס ילדה או רצח לאומני או המטרידן התורן או משפחה שנהרגה (כן, אני יודעת שאתם חושבים שזו מחובתכם האזרחית לקרוא את הזבל הזה, במיוחד אם הוא מציצני, פורנוגראפי, או סנאפי. אבל לי זה קצת פוגע בליבידו, ואפילו בנשמה. ואפילו זו של כלב). וכאן אתם בוודאי תפלו מכיסא הכבוד שלכם, כי אני מדברת פה על כלכליסט (מי היה מאמין?).

דווקא בגלל שכלכלה לא כל כך מעניינת אותי (אבל ברור לי שהיא חשובה ומשמעותית לשינוי האמיתי בעולם הרבה יותר מכל כותרת ראשית בהארץ), אני חושבת שכלכליסט הוא המפלט הטוב ביותר בתקשורת הישראלית מהזוועה האסתטית והרוחנית של התקשורת הישראלית. אין קליקבייט, הכותרות לא מתלהמות, הפסאדה העניינית והכסות האובייקטיבית נשמרת תמיד (וכמה חשובה היא אותה כסות! למול המלך העירום שהיה הארץ, שהשתין על האנשים החושבים בכל כותרת בוקר מהמקפצה כדי לסמן טריטוריה). אפילו העיצוב סולידי ויציב. ואם במקרה אולי (לכי תדעי?) מוזס סוגר חשבונות עם מתחרים עסקיים, אין לי כל דרך לדעת וזה לא מעניין אותי ולכן גם לא פוגע בי - כי אני ממש לא קהל היעד (הכלבה איננה מהבכירים במשק). כלכליסט הוא אי של שפיות במדינה מחורפנת, והמקום הכי קר בגיהנום. אני נכנסת פעם או פעמיים ביום, לא קוראת יותר מדי, ויוצאת לי שמחה ומכשכשת בזנב, בלי שאני מרגישה שמישהו ניסה למשוך לי בו, לבעוט בי, לנבוח עלי, או חמור מזה: ליילל. סתם יום של חול בישראל. שבת היא מלזעוק. עיתון לאנשים שפויים. לא ממכר, ולא מוכר, או דוחף לי, שום אג'נדה מעצבנת של עצבים, ולא מנסה לשחק לי במערכת הלימבית.

אבל אחרי ניקוי פיח האקטואליה הממוסדת מהלב והריאות, קרה לי מה שקורה לעיתים קרובות לנגמלים. שהרי מעולם לא הצלחתי להבין - והבטתי בצרות עין ובחוסר אמון - בכל אותם האינטלקטואלים והאקדמאיים והסופרים והמבקרים והאמנים והעיתונאים ושאר אנשי מעשה שיש להם זמן גם לקרוא הכול (וכבר קראו את כל הקלאסיקות, כן?), גם לראות הכול (כולל סדרות זבל בנטפליקס, כן?), וגם לכתוב על הכול בפייסבוק (לא?), וגם להיות מעודכנים באקטואליה ובמה כן ובמה לא, גם לנהל חיי חברה עשירים, וגם... מתי אתם עושים סקס? (כן? לא? אהם. שמתי לב שרבים מהם גרושים. יש קשר?). והכלבה הקנאית, כמו כל בת כלבה אמיתית, תמיד שאלה את עצמה: האו? האו?

אישית מעולם לא צפיתי בסדרות (למי יש זמן לבזבז? החיים קצרים), אבל פתאום, אחרי הארץ, גם הפייסבוק החל להפריע לי, כי לפתע הבחנתי לא רק בהתדרדרות הארץ - אלא גם בהתדרדרות הפייסבוק. הפיד שלי נהיה פחות ופחות איכותי, האלגוריתם התחיל להתחרפן כאילו מתכנת גרוע משחק בפרמטרים ועושה ניסויים בקופים, ולזבל אותי יותר ויותר (כולל בפרסומות שנדחפות למרות החסימות), והפייס האידיוט אפילו הפסיק לכבד את 30 הכותבים והעמודים הנבחרים שבחרתי לשים כ-see first. עד כמה אלגוריתם יכול להיות גרוע? ולמה מקסימום 30, אה? מישהו פה חושש ממשהו? ולמה אין לי אפילו את האופציה לראות את רשימת הפוסטים המדוברים ביותר מבין חבריי בחודש האחרון, נגיד? או בישראל בשבוע האחרון? (למשל). כמה זה קשה לתכנת משהו טיפה יותר סביר? (זה לא). ואני רואה את כולם כותבים כרגיל, ואף יותר מכרגיל, ושואלת את עצמי: לא שמתם לב שמשהו נדפק בפיד? זה רק אצלי? זה אני שהשתניתי, או אתם?

אבל מי שנגמל כבר פעם אחת - לא יכול להיגמל מזה. כבר ידעתי שמה שצריך לעשות זה לא להתנתק (לא עובד, כי תמיד חזרתי להארץ כמו ג'אנקית), אלא למצוא תחליפים פחות רעילים (כלכליסט). וכאן עלה בראשי הפרוותי סטארט-אפ כלבתי: פייסבוק לאנשים חושבים. למה שלא אבנה את הפיד שלי בעצמי, בלי האלגוריתם הארור? כשאני כותבת לכם היום, לא נכנסתי לפיד שלי בפייסבוק כבר מספר חודשים. אך ממש מעליי יש תיקייה שנקראת פייסבוק, בבוקמארקס שלי, בראש סרגל הפיירפוקס בלינוקס (שהרי כרום כיום הופך לזבל כמו אקספלורר, ומאק הפך לזבל כמו וינדוס. ולינוקס mint יציב להפליא, בניגוד להפצות עבר, וטס כל כך מהר שכאילו קניתי מחשב חדש - מעגלה ליגואר. תתקדמו, חבר'ה! קחו אחריות על החיים הדיגיטליים שלכם. אה, ו-"רק אייפון" - זה "רק ביבי". דהיינו: חוסר יכולת לדמיין אלטרנטיבה למוצר יקר ונחות שמשתין עליך בקשת, בדיוק כי אתה לא מסוגל לדמיין לו אלטרנטיבה).

אז תשאלו: כיצד עובד אלגוריתם הכלבהTM, שמצליח ליצור פיד יותר טוב מכל חטיבת האלגוריתמים של פייסבוק (כי השאלה היא: יותר טוב למי...)? מה נמצא בתוך אותה תיקיית פייסבוק גואלת? בסה"כ 5 תתי תיקיות, שכל אחת מכילה בין שבעה לעשרה אנשים ועמודים אחריהם אני עוקבת (ה-see first שלי, שעכשיו כבר לא מוגבלים ל-30, כמו באלגוריתם המוגבל מנטלית). ואילו התיקיות עצמן מסודרות לפי "כלל הפיד" שקבעו חז"ל: תדיר ושאינו תדיר - תדיר קודם. את שבעת אלה שמעדכנים וכותבים הכי הרבה, מבין מי שמעניין אותי לעקוב אחריהם, שמתי בתיקיה העליונה (למשל: Quanta Magazine - העמוד הכי טוב בפייסבוק כולו, אסף שגיב, יגאל ליברנט). את אלה שמעט פחות - בתיקייה השנייה (למשל: דעת מיעוט, מדע גדול - בקטנה, הידען). וכן הלאה, עד למי שמעדכנים הכי פחות (למשל: קיפי מסביר דברים, הסולידית, תועלת שולית).

את כל הנודניקים, המסיתים, המתקרבנים, השוויצרים הנרקסיסטיים, הפאניקנים, המשתפכים, הבנאליים, הרגישים-המרגשים המתרגשים!3>, לוחמי הצדק, המקדמים, הנוקמים, הדוגמנים, הנסיכות, החכמולוגים, הצנועים הידועים, ה"אינטימיים" בפומבי, החנפנים, המטיפים, התומכים, הנעלבים, המחבקים, הנזעקים, הנותנים ב"סתר", היועצים, הפעילים החברתיים, הסופר אגואים, האני מאשימים, הראשונים לזהות, האקסהבציוניסטים, הרדיקלים החופשיים, המשוררים בגרוש, המורים הרוחניים, מתקני העולם, המצליחנים, הנפוחים, המתפכחים בקול תרועה, המכים על חטאים בגאווה, הרכלנים, המסתכסכים, הנפגעים, הנשמות הטובות, הצדיקים וראשי הממשלה שמילאו לי את הפיד בעבר - פשוט איני רואה עוד. מבחינתי את כולם כולם - ואת כל הסערות בכוס פייסבוק - נשא הרוח והאור. ואילו בתיקייה האחרונה, של החטאים הקטנים, שמתי עמודים בידוריים נבחרים לשעות הפנאי (למשל: חתולים מסיתים לשמאל, או כל מיני עמודי וידויים מיניים סנסציוניים בין לסביות וביסיות למיניהן למינהם, ללא כניסה למין הגברי, סליחה).

כך אני נכנסת ישירות לקיר של מעט האנשים והעמודים האיכותיים שמעניינים אותי, גוללת למטה בפוסטים החדשים עד שאני רואה משהו שכבר קראתי בעבר, וסוגרת את הטאב. אין פרסומות, אין הסחות, ותאמינו לי שזה לוקח (ומבזבז) הרבה פחות זמן מהחיים. אחד הטריקים החשובים כאן, שבגללו חשוב לסדר את דפי הפייסבוק בתתי תיקיות, הוא שכל פעם אני פותחת תיקייה שלימה בקליק אחד, כלומר 7 אנשים/עמודים ב-7 טאבים, ועוברת עליהם. אין לכם מושג כמה הסידור הפשוט הזה שיפר את איכות חיי - ואת המזון הרוחני שלי. איך לא חשבת על זה קודם, יא כלבה מטומטמת?

אך כאן התרחש עוד נס מופלא, שלא צפיתי כלל. ההתמכרות - אבראכדברא - נגמרה! בעבר היה לי קשה שלא להיכנס לפייסבוק, עד כדי כך שהחלטתי לוותר לעצמי ולא להילחם בזה, אך כיום הפייסבוק הפך למטלה, שאני ממש מדחיינת, ונכנסת אליו פעם בכמה ימים, או בשבוע. ההתמכרות הרי מהונדסת בעזרת פרצי הדופמין שנוצרים מאי הוודאות, כל פעם המוח מופתע מחדש מהכותב הבא שמופיע לו בפיד, בדיוק כמו התמכרות לאקסית משוגעת ולא יציבה, או לבחור שלא החליט אם הוא רוצה אותך. כמה קל לקבל החלטה מושכלת מראש מי את רוצה לקרוא, וכמה קשה לא להתפתות לקריאת רכילות ורשעות בזמן אמת! הדים כלשהם של פרשיות פייסבוק עדיין הגיעו אליי, אך רק דרך תגובות של הנעקבים הנבחרים בפינצטה לאיזו שמועה רחוקה, ולא דרך התפרצות של עשרות פוסטים יצריים או איזה מחול מכשפות מבעבע, כשכל אחד מנסה להראות כמה הוא צדיק-צודק ומופת-מוסרי, או כמה הוא חכם ושקול, או שנון ומצחיק בשנקל, ובעיקר כמה שהוא עצמו פי מיליון יותר טוב מ... או לתרום בחינם את שני הסנט שלו, מתוך נדבנות מפעימה שמקננת בו לטובת הכלל. וכשהדים כאלה היו מגיעים עד אליי, הייתי מפזמת לעצמי משהו שהיינו שרות באולפנא בסעודה שלישית, כשהייתי בוהה נפעמת (ובדיעבד מאוהבת) בחברתי לכיתה בעלת הקול המלאכי, שרק חיכתה להתחתן עם איזה בן: "מי האיש החפץ חיים, אוהב ימים לראות טוב (ולא רק בתורה הימים הם שנים, גם בפייס הימים מצטברים לשנים מהחיים שמבלים בתוכו) - נצור לשונך מרע, ושפתיך מדבר מירמה. סור מרע - ועשה טוב". ואז דבר-מה היה מזדמזם ומתרונן בי באותה תחושת התעלות וזיכוך של הנפש דאז, כי הנה, עכשיו גם אני יכולה להרגיש יותר טובה מאחרים, דהיינו: יותר טובה מכם.

וכאן אנו מגיעים לנקודה הסופית, קוראיי היקרים, שהיא גם בהכרח נקודת הפרידה שלנו. כי לכל הניקוי הזה היתה תוצאת לוואי נוספת שלא ציפיתי לה, רדיקלית הרבה יותר - ובוודאי עבורינו. כי אתם, חברים וחברות, נעלמתם. אתם לא קיימים עוד. אני הרי יודעת, קוראים שלי, שאתם עדיין קוראים בהארץ, כמו אישה מוכה במערכת יחסים מתעללת ומעגלית, וככלבה ששבה אל קיאה (הייתי שם). ואני יודעת, שגם אחרי המאמר הזה, אולי הפעם היחידה שתשמעו על הפתרון המעשי הזה להתמכרות לפיד, לא תיישמו דבר, ואפילו לא תנסו, אלא תמשיכו לגלול בין גללי העדר. תהליך ההתנגדות והגמילה הפרטי שלי מהסדר הדיגיטלי והתקשורתי, לעולם ישאר בדיוק זה - מסע פרטי (ומן הסתם כמובן לא יהדהד בפייסבוק או יתפרסם בהארץ).

אך שחו ואגלה לכם רז מן הצד האחר: אחרי שהפסקתי לקרוא בתרבות וספרות (והייתי קוראת אדוקה), הפסקתי בהדרגה להתעניין "מה אמרו אצל ציפר", ועוד פחות מכך "מה אמרו על ציפר". כל הרפובליקה הספרותית התקשורתית (בניגוד לאמיתית) התגלתה למולי מבחוץ כפי שהיא - במלוא עליבותה. מישהו חושב שהספרות הישראלית, זו שיזכרו בעתיד, קורית אצל ציפר ודומיו? (ואם כן, אוי ואבוי לה). לאט לאט כל העיסוק התקשורתי הישראלי והפוליטיקה המקומית כולה הלכו ונראו לי כמו השחתה נוראית, ולא בגלל ביבי המושחת שמעולל רעות, אלא השחתה בלתי חוזרת שאנו מעוללים לעצמינו, רעה בהרבה מכל מה שביבי עשה אי פעם - השחתת החיים. למי אכפת מכל הזבל שכל כך אכפת לכם ממנו? כי מה שקרה לי, להפתעתי הגמורה - זה שאיבדתי אתכם. המוציא את עצמו מן הכלל - כפר בעיקר. לכן גם פחות מעניין אותי לכתוב לכם (הרי איני כותבת לעצמי, לא?...). מה אני אכתוב לכם, שראיתי את האור ושאתם יושבים בחושך? מה אני, מחזירה בתשובה (או אולי בשאלה)? לא באמת בוער בי.

וכך הבנתי לבסוף מה פייסבוק והארץ כן נתנו לי, ומה מחיר הוויתור עליו, ולמה באמת עזבתי אותם (ואתם כנראה לא): קהילה מדומיינת. וחברים מדומיינים (הרי מעולם לא הייתם באמת חברים שלי, נכון?). פנטזיה - על קהל ועל נמענים. ומה שקרה זה שאני פשוט לא יכולה יותר להיות חלק מהפנטזיה הקולקטיבית הזו, שחגה במעגלים בלתי נגמרים, חזרתיים לאין קץ, סביב הזנב חסר הערך של עצמה, ככלב שוטה ומפורעש שנושך ונובח על עצמו - אך דווקא מתוך תחושת ערך עצמי עצומה (וחסרת כל בסיס). איך אפשר לחיות במזבלה הזאת בפסיביות כזאת, תוך ויתור על כל סוברניות עצמית? הרי אין יום שאתם לא בפייסבוק, לא? אין יום שאתם לא בהארץ, הלא כן? יש לכם מושג איך כל העניין הזה נראה מבחוץ? ואני, כאמור, לשמחתי ולצערי (אך ללא דרך חזרה), כבר מזמן מסתכלת על כל העניין מבחוץ. בקהלם אל תבוא נפשי (על סוד וכבוד אין טעם לדבר עוד).

אז אני יודעת שמבקרת לא אמורה לכתוב באני ואתם, שזה סתם מעורר אנטגוניזם, אבל זה מה שאני מרגישה: אנטגוניזם. אני רואה איזו אדוות ביצה, שלילית או חיובית, סביב איזה כתבן או כותבת, וחושבת: מה העבודה הזאת לכם? לכם - ולא לי. כי מה לי ולכם? הרי אני יודעת שאם הייתי כותבת על הפרשייה התורנית, או על איזה אדם מוכר כלשהו (הכול אישי אצל ההומוספיינס), היו לי קוראים ולייקים למכביר, אבל בשביל מה? האם אני זו שאיבדתי אתכם, או שאתם אלו שאיבדתם אותי? האם אני מי שאיבדתי את עצמי, או שאתם אלו שאיבדתם את עצמכם? אלו שאלות חלולות, כמו בסוף כל קשר, כשכבר לא נשאר כלום. ולכן אם התחלנו בפרידה משמחת בפסקה הראשונה, לא נותר לנו אלא גם לסיים בה, לצערי: כאן דרכינו נפרדות.

ביקורת הארץ

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שנתיים אחרי: התדרדרות הפייסבוק - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz16" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/goodbye.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שנתיים אחרי: התדרדרות הפייסבוק

מהו "אלגוריתם הכלבה"? הכלבה חוזרת להופעת פרידה, שבסופה היא זורקת אדם המוכר לכם מאוד

מאת: כלבה - אבל לפניך

בלי כאב, בלי דמעות  (מקור)

בפועל, הפרידה לא קרתה ביום אחד. במשך חצי שנה עוד הייתי חוזרת לפעמים לאקס, בשעת לילה מאוחרת, כשאני ערה (ערה?), לאיזה סטוץ מאכזב (וכמה שהוא היה גרוע, הוא שוב הצליח איכשהו לאכזב, כאילו נשארה עוד איזו תקווה בלב). אבל התדירות הלכה ופחתה, ומערכת היחסים עם בת זוגי הנוכחית הלכה ופרחה (מה שגרם לי לנצל את עירנותי הכלבתית בלילות בצורה יותר לבבית). וכך מהאקסית הכלבה של הארץ, שניצל אותי לעוד קליקבייט חלול (וכמה מיותר - שהרי אני עם חוסם פרסומות), הפכתי לכלבה משוחררת ונקייה לחלוטין ונפרדתי מהארץ סופית מתישהו בתחילת הקורונה.

האמת שנדמה לי שהפעם האחרונה בה נכנסתי היה כשהארץ נתנו במה לאיזה מכחיש, וחשבתי כמה נמוך אפשר לרדת (וכאן הארץ לא היה מתאפק לדחוף את שירלי גל - או איזו כוכבת אחרת שדורכת שם, כאמור כבר לא עוקבת - או לפחות איזו רמיזה "שובבה" לגבי ביצועי בת הזוג הנוכחית לעומתו, רק כדי להראות כמה נמוך אפשר לרדת). אבל האמת שלא היו שם עצבים מיוחדים, או איזה עצב גדול, זה פשוט נשר מחלון הדפדפן - כמו כל דף שכבר אין כוח לבדוק אותו. כנראה שכל מי שמבטל את המנוי בזעם, כמו מי שעוד כועס על האקס, עוד לא סיים את מערכת היחסים, ועוד לא המיר את תחושת העליונות (החלולה) של קוראי הארץ על קוראי ynet בתחושת עליונות (מוצדקת יותר) על קוראי הארץ עצמם, שנשארו מכורים לזבל הזה.

כן, הרגשתי שהמוח שלי עובר תהליך של ניקוי רעלים. פחות הארץ - פחות ביבי, פחות רכילות (שנקראת כיום #מי_טו), פחות "התינוק הרע הנוכחי של הספרות העברית". וכן, אני מודה, בהתחלה עוד הייתי נכנסת ל-ynet, כתחליף ניקוטין. אבל מעולם לא הייתי שייכת לקהילה של טמקא, ולישראל שלה (ישראל היום?), וכך הלכתי והתנתקתי לי מאקטואליה באופן כללי. חיפשתי אלטרנטיבה וניסיתי את גלובס, אך מדיניות החסימה שלהם, ועוד נגד חוסמי פרסומות (הבא לחוסמך השכם לחוסמו) וגם אותה נטייה קליקבייטית שכבר הבריחה אותי מהארץ - הבריחה אותי גם ממנו במהירות. בהארץ, בדיוק כמו עם בחור ששוב ושוב ושוב יאמר הכול רק כדי להכניס אותך למיטה, כל כותרת היתה מעשה רמייה והונאה, שעוד לפני שאת נכנסת לכתבה את מנסה להבין איפה המניפולציה, ואני כבר למדתי לזהות את הבחורים הרעילים האלה (איכשהו, הם תמיד מסתתרים מאחורי חומת תשלום וחסימת חוסמי פרסומות). מי רוצה מערכת יחסים כזאת עם הטקסטים דרכם הוא מתעדכן בעולם? הארץ היה יותר רמאי מביבי, כי קוראי "רק הארץ" גרועים מהקוראים "רק ביבי".

וכך הגעתי למלונתי הנוכחית, שמאפשרת להיות ישראלית בלי להרגיש ישראלית, כאילו לקרוא חדשות של חו"ל - בארץ. להריח קצת מה קורה ברחוב - בלי לחיות ברחוב, ללכת עם - ולהרגיש בלי (או להפך?). בלי ריטואלים דביליים כמו ההתבטאות היומית (שמעת מה הוא אמר? איך אפשר לומר דבר כזה!), בלי לשמוע על כל פיפס של ביבי-אנטי-ביבי (אבל כן לשמוע אם באמת קורה משהו, דבר די נדיר בישראל, הפוך ממה שחשבתם), בלי לזהם את המיטה הזוגית שלנו בקריאה על אונס ילדה או רצח לאומני או המטרידן התורן או משפחה שנהרגה (כן, אני יודעת שאתם חושבים שזו מחובתכם האזרחית לקרוא את הזבל הזה, במיוחד אם הוא מציצני, פורנוגראפי, או סנאפי. אבל לי זה קצת פוגע בליבידו, ואפילו בנשמה. ואפילו זו של כלב). וכאן אתם בוודאי תפלו מכיסא הכבוד שלכם, כי אני מדברת פה על כלכליסט (מי היה מאמין?).

דווקא בגלל שכלכלה לא כל כך מעניינת אותי (אבל ברור לי שהיא חשובה ומשמעותית לשינוי האמיתי בעולם הרבה יותר מכל כותרת ראשית בהארץ), אני חושבת שכלכליסט הוא המפלט הטוב ביותר בתקשורת הישראלית מהזוועה האסתטית והרוחנית של התקשורת הישראלית. אין קליקבייט, הכותרות לא מתלהמות, הפסאדה העניינית והכסות האובייקטיבית נשמרת תמיד (וכמה חשובה היא אותה כסות! למול המלך העירום שהיה הארץ, שהשתין על האנשים החושבים בכל כותרת בוקר מהמקפצה כדי לסמן טריטוריה). אפילו העיצוב סולידי ויציב. ואם במקרה אולי (לכי תדעי?) מוזס סוגר חשבונות עם מתחרים עסקיים, אין לי כל דרך לדעת וזה לא מעניין אותי ולכן גם לא פוגע בי - כי אני ממש לא קהל היעד (הכלבה איננה מהבכירים במשק). כלכליסט הוא אי של שפיות במדינה מחורפנת, והמקום הכי קר בגיהנום. אני נכנסת פעם או פעמיים ביום, לא קוראת יותר מדי, ויוצאת לי שמחה ומכשכשת בזנב, בלי שאני מרגישה שמישהו ניסה למשוך לי בו, לבעוט בי, לנבוח עלי, או חמור מזה: ליילל. סתם יום של חול בישראל. שבת היא מלזעוק. עיתון לאנשים שפויים. לא ממכר, ולא מוכר, או דוחף לי, שום אג'נדה מעצבנת של עצבים, ולא מנסה לשחק לי במערכת הלימבית.

אבל אחרי ניקוי פיח האקטואליה הממוסדת מהלב והריאות, קרה לי מה שקורה לעיתים קרובות לנגמלים. שהרי מעולם לא הצלחתי להבין - והבטתי בצרות עין ובחוסר אמון - בכל אותם האינטלקטואלים והאקדמאיים והסופרים והמבקרים והאמנים והעיתונאים ושאר אנשי מעשה שיש להם זמן גם לקרוא הכול (וכבר קראו את כל הקלאסיקות, כן?), גם לראות הכול (כולל סדרות זבל בנטפליקס, כן?), וגם לכתוב על הכול בפייסבוק (לא?), וגם להיות מעודכנים באקטואליה ובמה כן ובמה לא, גם לנהל חיי חברה עשירים, וגם... מתי אתם עושים סקס? (כן? לא? אהם. שמתי לב שרבים מהם גרושים. יש קשר?). והכלבה הקנאית, כמו כל בת כלבה אמיתית, תמיד שאלה את עצמה: האו? האו?

אישית מעולם לא צפיתי בסדרות (למי יש זמן לבזבז? החיים קצרים), אבל פתאום, אחרי הארץ, גם הפייסבוק החל להפריע לי, כי לפתע הבחנתי לא רק בהתדרדרות הארץ - אלא גם בהתדרדרות הפייסבוק. הפיד שלי נהיה פחות ופחות איכותי, האלגוריתם התחיל להתחרפן כאילו מתכנת גרוע משחק בפרמטרים ועושה ניסויים בקופים, ולזבל אותי יותר ויותר (כולל בפרסומות שנדחפות למרות החסימות), והפייס האידיוט אפילו הפסיק לכבד את 30 הכותבים והעמודים הנבחרים שבחרתי לשים כ-see first. עד כמה אלגוריתם יכול להיות גרוע? ולמה מקסימום 30, אה? מישהו פה חושש ממשהו? ולמה אין לי אפילו את האופציה לראות את רשימת הפוסטים המדוברים ביותר מבין חבריי בחודש האחרון, נגיד? או בישראל בשבוע האחרון? (למשל). כמה זה קשה לתכנת משהו טיפה יותר סביר? (זה לא). ואני רואה את כולם כותבים כרגיל, ואף יותר מכרגיל, ושואלת את עצמי: לא שמתם לב שמשהו נדפק בפיד? זה רק אצלי? זה אני שהשתניתי, או אתם?

אבל מי שנגמל כבר פעם אחת - לא יכול להיגמל מזה. כבר ידעתי שמה שצריך לעשות זה לא להתנתק (לא עובד, כי תמיד חזרתי להארץ כמו ג'אנקית), אלא למצוא תחליפים פחות רעילים (כלכליסט). וכאן עלה בראשי הפרוותי סטארט-אפ כלבתי: פייסבוק לאנשים חושבים. למה שלא אבנה את הפיד שלי בעצמי, בלי האלגוריתם הארור? כשאני כותבת לכם היום, לא נכנסתי לפיד שלי בפייסבוק כבר מספר חודשים. אך ממש מעליי יש תיקייה שנקראת פייסבוק, בבוקמארקס שלי, בראש סרגל הפיירפוקס בלינוקס (שהרי כרום כיום הופך לזבל כמו אקספלורר, ומאק הפך לזבל כמו וינדוס. ולינוקס mint יציב להפליא, בניגוד להפצות עבר, וטס כל כך מהר שכאילו קניתי מחשב חדש - מעגלה ליגואר. תתקדמו, חבר'ה! קחו אחריות על החיים הדיגיטליים שלכם. אה, ו-"רק אייפון" - זה "רק ביבי". דהיינו: חוסר יכולת לדמיין אלטרנטיבה למוצר יקר ונחות שמשתין עליך בקשת, בדיוק כי אתה לא מסוגל לדמיין לו אלטרנטיבה).

אז תשאלו: כיצד עובד אלגוריתם הכלבה™, שמצליח ליצור פיד יותר טוב מכל חטיבת האלגוריתמים של פייסבוק (כי השאלה היא: יותר טוב למי...)? מה נמצא בתוך אותה תיקיית פייסבוק גואלת? בסה"כ 5 תתי תיקיות, שכל אחת מכילה בין שבעה לעשרה אנשים ועמודים אחריהם אני עוקבת (ה-see first שלי, שעכשיו כבר לא מוגבלים ל-30, כמו באלגוריתם המוגבל מנטלית). ואילו התיקיות עצמן מסודרות לפי "כלל הפיד" שקבעו חז"ל: תדיר ושאינו תדיר - תדיר קודם. את שבעת אלה שמעדכנים וכותבים הכי הרבה, מבין מי שמעניין אותי לעקוב אחריהם, שמתי בתיקיה העליונה (למשל: Quanta Magazine - העמוד הכי טוב בפייסבוק כולו, אסף שגיב, יגאל ליברנט). את אלה שמעט פחות - בתיקייה השנייה (למשל: דעת מיעוט, מדע גדול - בקטנה, הידען). וכן הלאה, עד למי שמעדכנים הכי פחות (למשל: קיפי מסביר דברים, הסולידית, תועלת שולית).

את כל הנודניקים, המסיתים, המתקרבנים, השוויצרים הנרקסיסטיים, הפאניקנים, המשתפכים, הבנאליים, הרגישים-המרגשים המתרגשים!3>, לוחמי הצדק, המקדמים, הנוקמים, הדוגמנים, הנסיכות, החכמולוגים, הצנועים הידועים, ה"אינטימיים" בפומבי, החנפנים, המטיפים, התומכים, הנעלבים, המחבקים, הנזעקים, הנותנים ב"סתר", היועצים, הפעילים החברתיים, הסופר אגואים, האני מאשימים, הראשונים לזהות, האקסהבציוניסטים, הרדיקלים החופשיים, המשוררים בגרוש, המורים הרוחניים, מתקני העולם, המצליחנים, הנפוחים, המתפכחים בקול תרועה, המכים על חטאים בגאווה, הרכלנים, המסתכסכים, הנפגעים, הנשמות הטובות, הצדיקים וראשי הממשלה שמילאו לי את הפיד בעבר - פשוט איני רואה עוד. מבחינתי את כולם כולם - ואת כל הסערות בכוס פייסבוק - נשא הרוח והאור. ואילו בתיקייה האחרונה, של החטאים הקטנים, שמתי עמודים בידוריים נבחרים לשעות הפנאי (למשל: חתולים מסיתים לשמאל, או כל מיני עמודי וידויים מיניים סנסציוניים בין לסביות וביסיות למיניהן למינהם, ללא כניסה למין הגברי, סליחה).

כך אני נכנסת ישירות לקיר של מעט האנשים והעמודים האיכותיים שמעניינים אותי, גוללת למטה בפוסטים החדשים עד שאני רואה משהו שכבר קראתי בעבר, וסוגרת את הטאב. אין פרסומות, אין הסחות, ותאמינו לי שזה לוקח (ומבזבז) הרבה פחות זמן מהחיים. אחד הטריקים החשובים כאן, שבגללו חשוב לסדר את דפי הפייסבוק בתתי תיקיות, הוא שכל פעם אני פותחת תיקייה שלימה בקליק אחד, כלומר 7 אנשים/עמודים ב-7 טאבים, ועוברת עליהם. אין לכם מושג כמה הסידור הפשוט הזה שיפר את איכות חיי - ואת המזון הרוחני שלי. איך לא חשבת על זה קודם, יא כלבה מטומטמת?

אך כאן התרחש עוד נס מופלא, שלא צפיתי כלל. ההתמכרות - אבראכדברא - נגמרה! בעבר היה לי קשה שלא להיכנס לפייסבוק, עד כדי כך שהחלטתי לוותר לעצמי ולא להילחם בזה, אך כיום הפייסבוק הפך למטלה, שאני ממש מדחיינת, ונכנסת אליו פעם בכמה ימים, או בשבוע. ההתמכרות הרי מהונדסת בעזרת פרצי הדופמין שנוצרים מאי הוודאות, כל פעם המוח מופתע מחדש מהכותב הבא שמופיע לו בפיד, בדיוק כמו התמכרות לאקסית משוגעת ולא יציבה, או לבחור שלא החליט אם הוא רוצה אותך. כמה קל לקבל החלטה מושכלת מראש מי את רוצה לקרוא, וכמה קשה לא להתפתות לקריאת רכילות ורשעות בזמן אמת! הדים כלשהם של פרשיות פייסבוק עדיין הגיעו אליי, אך רק דרך תגובות של הנעקבים הנבחרים בפינצטה לאיזו שמועה רחוקה, ולא דרך התפרצות של עשרות פוסטים יצריים או איזה מחול מכשפות מבעבע, כשכל אחד מנסה להראות כמה הוא צדיק-צודק ומופת-מוסרי, או כמה הוא חכם ושקול, או שנון ומצחיק בשנקל, ובעיקר כמה שהוא עצמו פי מיליון יותר טוב מ... או לתרום בחינם את שני הסנט שלו, מתוך נדבנות מפעימה שמקננת בו לטובת הכלל. וכשהדים כאלה היו מגיעים עד אליי, הייתי מפזמת לעצמי משהו שהיינו שרות באולפנא בסעודה שלישית, כשהייתי בוהה נפעמת (ובדיעבד מאוהבת) בחברתי לכיתה בעלת הקול המלאכי, שרק חיכתה להתחתן עם איזה בן: "מי האיש החפץ חיים, אוהב ימים לראות טוב (ולא רק בתורה הימים הם שנים, גם בפייס הימים מצטברים לשנים מהחיים שמבלים בתוכו) - נצור לשונך מרע, ושפתיך מדבר מירמה. סור מרע - ועשה טוב". ואז דבר-מה היה מזדמזם ומתרונן בי באותה תחושת התעלות וזיכוך של הנפש דאז, כי הנה, עכשיו גם אני יכולה להרגיש יותר טובה מאחרים, דהיינו: יותר טובה מכם.

וכאן אנו מגיעים לנקודה הסופית, קוראיי היקרים, שהיא גם בהכרח נקודת הפרידה שלנו. כי לכל הניקוי הזה היתה תוצאת לוואי נוספת שלא ציפיתי לה, רדיקלית הרבה יותר - ובוודאי עבורינו. כי אתם, חברים וחברות, נעלמתם. אתם לא קיימים עוד. אני הרי יודעת, קוראים שלי, שאתם עדיין קוראים בהארץ, כמו אישה מוכה במערכת יחסים מתעללת ומעגלית, וככלבה ששבה אל קיאה (הייתי שם). ואני יודעת, שגם אחרי המאמר הזה, אולי הפעם היחידה שתשמעו על הפתרון המעשי הזה להתמכרות לפיד, לא תיישמו דבר, ואפילו לא תנסו, אלא תמשיכו לגלול בין גללי העדר. תהליך ההתנגדות והגמילה הפרטי שלי מהסדר הדיגיטלי והתקשורתי, לעולם ישאר בדיוק זה - מסע פרטי (ומן הסתם כמובן לא יהדהד בפייסבוק או יתפרסם בהארץ).

אך שחו ואגלה לכם רז מן הצד האחר: אחרי שהפסקתי לקרוא בתרבות וספרות (והייתי קוראת אדוקה), הפסקתי בהדרגה להתעניין "מה אמרו אצל ציפר", ועוד פחות מכך "מה אמרו על ציפר". כל הרפובליקה הספרותית התקשורתית (בניגוד לאמיתית) התגלתה למולי מבחוץ כפי שהיא - במלוא עליבותה. מישהו חושב שהספרות הישראלית, זו שיזכרו בעתיד, קורית אצל ציפר ודומיו? (ואם כן, אוי ואבוי לה). לאט לאט כל העיסוק התקשורתי הישראלי והפוליטיקה המקומית כולה הלכו ונראו לי כמו השחתה נוראית, ולא בגלל ביבי המושחת שמעולל רעות, אלא השחתה בלתי חוזרת שאנו מעוללים לעצמינו, רעה בהרבה מכל מה שביבי עשה אי פעם - השחתת החיים. למי אכפת מכל הזבל שכל כך אכפת לכם ממנו? כי מה שקרה לי, להפתעתי הגמורה - זה שאיבדתי אתכם. המוציא את עצמו מן הכלל - כפר בעיקר. לכן גם פחות מעניין אותי לכתוב לכם (הרי איני כותבת לעצמי, לא?...). מה אני אכתוב לכם, שראיתי את האור ושאתם יושבים בחושך? מה אני, מחזירה בתשובה (או אולי בשאלה)? לא באמת בוער בי.

וכך הבנתי לבסוף מה פייסבוק והארץ כן נתנו לי, ומה מחיר הוויתור עליו, ולמה באמת עזבתי אותם (ואתם כנראה לא): קהילה מדומיינת. וחברים מדומיינים (הרי מעולם לא הייתם באמת חברים שלי, נכון?). פנטזיה - על קהל ועל נמענים. ומה שקרה זה שאני פשוט לא יכולה יותר להיות חלק מהפנטזיה הקולקטיבית הזו, שחגה במעגלים בלתי נגמרים, חזרתיים לאין קץ, סביב הזנב חסר הערך של עצמה, ככלב שוטה ומפורעש שנושך ונובח על עצמו - אך דווקא מתוך תחושת ערך עצמי עצומה (וחסרת כל בסיס). איך אפשר לחיות במזבלה הזאת בפסיביות כזאת, תוך ויתור על כל סוברניות עצמית? הרי אין יום שאתם לא בפייסבוק, לא? אין יום שאתם לא בהארץ, הלא כן? יש לכם מושג איך כל העניין הזה נראה מבחוץ? ואני, כאמור, לשמחתי ולצערי (אך ללא דרך חזרה), כבר מזמן מסתכלת על כל העניין מבחוץ. בקהלם אל תבוא נפשי (על סוד וכבוד אין טעם לדבר עוד).

אז אני יודעת שמבקרת לא אמורה לכתוב באני ואתם, שזה סתם מעורר אנטגוניזם, אבל זה מה שאני מרגישה: אנטגוניזם. אני רואה איזו אדוות ביצה, שלילית או חיובית, סביב איזה כתבן או כותבת, וחושבת: מה העבודה הזאת לכם? לכם - ולא לי. כי מה לי ולכם? הרי אני יודעת שאם הייתי כותבת על הפרשייה התורנית, או על איזה אדם מוכר כלשהו (הכול אישי אצל ההומוספיינס), היו לי קוראים ולייקים למכביר, אבל בשביל מה? האם אני זו שאיבדתי אתכם, או שאתם אלו שאיבדתם אותי? האם אני מי שאיבדתי את עצמי, או שאתם אלו שאיבדתם את עצמכם? אלו שאלות חלולות, כמו בסוף כל קשר, כשכבר לא נשאר כלום. ולכן אם התחלנו בפרידה משמחת בפסקה הראשונה, לא נותר לנו אלא גם לסיים בה, לצערי: כאן דרכינו נפרדות.

ביקורת הארץ


text:
התדרדרות הארץ

מרד בגן עדן

מאת:

(מקור)

הפרה האחרונה

חלמתי שהמוות שלי אדום, ואני עולה לגן עדן האדום, ויוצאת פרה אדומה, שאוכלת את העשב האדום, ואומרת: בוא שחור. אני רוצה את העיגולים ממך, כדי להיות פרת משה רבינו. כמו שרש"י אומר, שהפרה קרויה על שם מי שעשאה. ואני הולך לידה, והיא מלקקת לי את הפנים, ואומרת: אני אוהבת אותך, אתה כ"כ מלוח, ואני נזכר בלשון בחרדל ובוכה. והלשון שלה שעירה כמו שטריימל אדום. והיא מחייכת לי: קראת את הספר הסודי של האדמו"ר, שירים וחזירים? ואני נבהל: האדמו"ר כתב שירים? והיא צוחקת: האדמו"ר כתב חזירים! וכשהוא הגיע לכאן הוא התחיל להפוך את העצים בגן עדן לשולחנות. לא שמת לב שאין פה אפילו עץ לרפואה? הוא עשה מהפכה. והפרה מגיעה אתי עד התהום, ואומרת: התורה השחורה נכתבת עכשיו, והוא כבר בפרשה השנייה, פרשת מוח. והשטן משתולל שם. יש דלקת פרקים בתורה, ניוון שרירים שהצדיקים בעצמם צריכים להזיז לה את העצמות, והריאות שלה מלאות דם, והרוגי מלכות צוללים בין דגי דם ומחפשים את החור, כשהיא משתעלת זה נורא. והכי חמור זה כמובן פגיעת הראש, פגיעת הכתר. הרי הכתר זה הגבולות של הראש, והאדמו"ר הולך לעשות שם חור ולהגיע לעולם העליון ביותר, שמעל גן עדן, הם יכניסו את השואה לגבולות המחשבה, ותהיה קטסטרופה. תכל'ס השטן צודק - האדמו"ר שלך הורס את השמים. ואני אומר לה: האדמו"ר הוא אדם מיוחד. והיא מתחילה לרדת אתי במדרגות אל הגיהנום, ומקררת את ראשי עם הלשון שלה, מחממת אותי עם הבטן הענקית שלה, רק שאסור לרכב עליה, כי לא עלה עליה עול. והיא כל הזמן דואגת: אתה בסדר? אנחנו צריכים אותך חי, כלומר מת רק פעם אחת. והיא מבקשת ממני: כפרות, תבדוק שאין לי שערות שחורות. והיא תמימה ועצובה: שואה בגן עדן, הכול אתם חייבים להעלות למעלה? כל דבר להפיל עלינו עם התורה השחורה שלכם? בסוף עוד אחרי שיגמר המבול בשמיים - הם יתחילו את המגדל לאדמה.

תיבת מוח

חלמתי שהאדמו"ר מסתגר בקבר שלו, ומדי פעם שולח החוצה איזה ציפור, כדי לבדוק אם כבר תם עולם החיים, והוא יכול לצאת. ולילה אחד אני רואה אותה בחלון, ואני חונק לו את היונה, והיא לא חוזרת יותר. ויש לה ברגל פתק: תלמידי היקר, בוא תצטרף אלינו. עושים כאן דברים גדולים. וכל פעם השטן מנצח, ואנחנו עוד יותר מסתתרים! ואני שומע בבוקר בחוץ צעקות, פאניקה, האדמו"ר ברח מהקבר. ואני חושש שהוא מסתובב ברחובות ועושה שמות, וכולם מחפשים אותו, והנה אשתי מקימה צרחה: האדמו"ר המת שוכב לי במיטה.

דרשה לסוכות מהאדמו"ר הישן

חלמתי שהאדמו"ר המת עומד על הדוכן בגן עדן, בתוך הבונקר שלו, והפרה האדומה אומרת: הלוואי שיפול. הלוואי שהנחשים ימצאו את הפתח, יתפסו אותו ויתלו אותו על עץ החיים. אם רק ימצאו את החלק הרביעי של אגג וירכיבו אותו... זה הסוף של כל המורדים החרדים. והאדמו"ר מתנדנד: מה זה סוכה בשמים? הפוך - בית זמני מתחת לקרקע. בדיוק כמו שבארץ סוכות זה נגד נדל"ן, נגד קניית בית. כי מי זה קין? איש הקניין. והתורה השחורה בעד תאוות ממון, ונגד תאוות קניין. כי מי זה הבל? הוא המשקיע - מקריב קרבן. אנשי הקניין קנאים, או שלי או שלך, ואילו אנשי הממון יודעים שהממון לא מוגבל, זה רוח, הבל, הכסף הוא המצאה, כסף יוצר כסף יוצר עוד כסף, עד לעולם של כסף, עולם הגאולה, שבו הכול יהיה כסף - ולכן כסף יהיה כלום, האין. המובן מאליו. כי כסף זה אמונה. ואין אמונה בלי אלוהים, ולכן אין כסף בלי אלוהים, אפילו החילונים מאמינים בכסף, כי כסף זה שורש נשמת היהודי בעולם העליון, נכסוף נכספתי. ולכן כששמים זכוכית על כסף זו מראה, כי האדם הוא המטבע של אלוהים, וגם הוא תלוי באמונה של אלוהים באדם, אחרת אין אדם, זו המצאה, נעשה אדם. ולכן החוטא זה תמיד מי שלא מאמין בערך - הוא יוצא מחוץ למערכת. השקרן למשל לא מאמין בערך המילה ולכן מנסה לדבר מחוץ לשפה, או הגנב שמנסה ליצור ערך מחוץ למערכת הכלכלה. אפילו שלושת החטאים הגדולים: שופך הדמים לא מאמין בערך האדם, ולכן הופך אותו לאלוהים. עובד האלילים לא מאמין בערך הכסף, ולכן הופך אותו לאלוהים, במקום לאמונה. אסור להפוך אמונה לאלוהים! ומגלה העריות לא מאמין בערך האישה, ולכן הופך אותה לאלוהים, ופוגם באמונת הגברים שיש נשים. וחטא הדעת היה כלול משלושתם: אדם נחש וחוה. וכל אחד התקלל בתחומו. הרי החטא הוא "והייתם כאלוהים" - אלוהים במקום מאמינים, שזה הרס הפיקציה המשפטית, ההלכתית, להתבלבל בין הפרי לעץ. באלוהים לא צריך להאמין. רק בתורה. והקורבן הוא הוא נתינת הערך, וקין מרוקן את ערך הקורבן. הוא נגד הקרבת הבכור - ומי שנגד הקורבן הופך לרוצח. כי הקורבן הוא הכסף הראשון במסחר בין אדם לאלוהים, שהיום אנחנו סוחרים אתו ברעיונות ובקניין רוחני, אחרי שכבר התעלינו מעל שלבי התפילות והכוונות, ולכן עלות החיות ירדה פלאים. ולכן כדי לשרוד חייבים למכור לו תורות חדשות, הוא הורג תרבויות שמתייבשות, אנחנו הבורסה שלו, ואם נהפוך לדלי סחירות נימחק מהמסחר, ולכן צריך לשאת ולתת באמונה. כי כמו שהקורבן מנוגד לקניין, כך הממון מנוגד לרצח. שורש הקניין זה הנדל"ן, ושורש הממון זה הצאן, המטלטלין, ולכן קין עובד האדמה נענש בגלות נע ונד. כי הכיוון של הקניין זה האדמה, והכסף - השמים, ולכן קין הכניס את הבל לאדמה, ולכן קול דמי אחיך צועקים אליי מן האדמה - דמים זה כסף. ותיקון הקניין הוא הגלות - הסוכה, שהיא הבורסה, מלשון בורסקאי, סוכת דוד הנופלת מעורו של לוויתן. ויונה הוא ההכנה לסוכה - המבול שבפנים, רחם. ובעתיד לבוא הכול יהיה כסף, כולל המחשבה, כי לכל חישוב יש עלות, וליצירתיות יש עלות עצומה, שואה של ממש, כי צריך חלל פנוי בתוך אלוהים, ולא מחוץ לו. וזהו צל האמונה, כי ברחם יש חושך, כמו שהעור סוגר על העיניים, ומאפשר לחלום. והבורסה היא עולם החלום. ולכן למה שעושים בתוך הסוכה יש חשיבות חלומית, ואוי לו למי שאיננו ישן וחולם בסוכה. אם לא תמכור לאלוהים חלומות חדשים תפשוט את העור ואת הרגל. זו מצוות הראייה, ולא יראה את פני ריקם. והפרה מנסה לצעוק: בוּווווז, אבל יוצא לה: מוּוווום.

מרד הגמדים

חלמתי שאני בדייט בשמיים, בתוך שוק הבשר שהוא שוק הנשמות, והיא אומרת: אני מלאכית, לבנה לשעבר, מלאך שחור אנס אותי, אחת מהבנות שבני האלוהים חטפו. גייר אותי הפך אותי למלאכית כדי שנוכל להתחתן. ועושים את זה בטבילה באש, שורף בהתחלה, אבל אז הנשמה יוצאת, ועולים למעלה. רצה שאני אהיה שחורה. רק עכשיו השתחררתי, הוא הפעיל את כל הקשרים, אבא שלו אלוהים. וככה תמיד, על כל פרי שרציתי, כל דבר קטן בגן עדן, הוא אמר: זה שייך לאבא שלי. - תגלי קצת מה קורה למעלה, אצל חמיך. - אתה רוצה לדעת מה היה לפני ההתחלה? אבל אסור לי, אסור לי, היא נלחצת. אולי איך העולם התחיל? היא מחייכת. - לא, אני דווקא מתעניין באיך העולם יסתיים. והיא מרוצה: בהתחלה הם נופלים יישויות רוחניות, גשם של חידושים. המים באים אחריהם. להתכונן, תיבה, כי הפעם זה הפוך, אלה בני האדם שרוצים לקחת את בנות האלוהים - ולכן במקום עידן הנפילים זה עידן הגמדים. מחייכת, מקסימה. אתה רוצה שנפגש שוב? ואני אומר לה לא אני נשוי.

שבירת האורות

חלמתי שלאן נעלם האדמו"ר? ואני רואה אותו תלוי על איזה עץ, ומתקרב ורואה שזה בובה עם זקן. והאמהות מסתובבות עם מקלות מסביב: לא ככה מגדלים ילדים. אנשים ללא גוף - רק מוח ורוח. רק ספרים - בלי עולם. ויש חושך מוחלט, והרשעים רצים בכל מקום, מטפסים על העצים, ושואלים: איפה היא? - היה חור והם ברחו מהגיהנום. והאמהות צועקות תעזבו אותנו, והרשעים קופצים איפה היא, והגברים כולם מתחת לאדמה בבונקר מנסים להציל את התורה, והרשעים מייללים איפה היא, והשטן מתחנן: זהירות, צריך רק עוד טעות קטנה אחת כדי שהכול יקרוס. והדוקטור סת"ם לא נוגע בתורה, לא מנסה לעזור להחייאה, ורק עומד בפינה ומקטר: בהתחלה יגלו את כל הסודות של הגוף וישארו רק הסודות של הנפש, אח"כ יגלו את כל סודות הנפש - ישארו רק סודות הרוח, אח"כ רק הנשמה, וכו', ואני מתרגז ונותן לו בעיטה בראש, והוא אומר: וכו'. ואני נותן לו עוד בעיטה, והוא אומר: וכו' וכו'. וככה הלאה, וכו' וכו' וכו', ואני נבהל ממה שעשיתי, עכשיו הכובע שלו על הרגל שלי, ואני לא מצליח להוריד את הכובע שלו מהרגל שלי, והרגל שלי מתחילה לחשוב שהיא הראש שלו. והיא מתחילה לרצות שאני אעמוד על הראש. דוחפת לי את הראש לנעל. קופצת למעלה אאוץ' אאוץ' זהירות הראש - וכל העולם מתהפך. הגברים תופסים בחצאיות האמהות כדי לא ליפול, והאמהות נאחזות ברשעים, והרשעים נאחזים בעצים, והגיהנום עומד מעל גן עדן, ומתחתינו השמים חומים פעורה האדמה, ופירות גן עדן נופלים ונופלים, והפרה האדומה מחבקת איזה גנרל נאצי מהגיהנום, שמנסה בכל כוחו לתפוס את הרצפה, ואני אומר: אוי, לא, מתחילה השבירה של התורה. ושומעים את משיח בן יוסף נופל מתוך הבור העמוק שלו, פתאום הוא יוצא מהאדמה עם כל הנחשים, מהמחבוא שהוא היה, וכבר ממשיך לתוך השמים לשעבר, וכולם שומעים אותו: הצילו, אלוהים הפוך!

מוחין דקטנות

חלמתי שיש חורבן אדיר בשמים, והאדמו"ר החדש למטה אומר: סוכות שמח. כי הוא ברוך השם באדמה, וכל התלמידים של האדמו"ר הקודם בשמים. אמרנו לכם לא לעלות אבל לא הקשבתם. והוא מוסר תורה לנשים בלבד, לא עלינו, כי זו ההזדמנות לדור חדש, שלא ידע את יוסף. והוא יושב בתוך הסוכה השחורה שלו, בגודל קופסת קרטון, כדי לא לראות אותן, ואת הגברים מרחיקים, שלא ישמעו. ושומעים מתוך הסוכה: נשים פטורות מהסוכה - כי הן הסוכה! צריך לגאול את האישה מעולם קין, הקניות, הלא מוסרי, שמתייחס לכסף ולהבל כאמצעי ולא כתכלית. במקום להשקיע ברוח משקיעות בגוף, ובמקום לגדל גאונים מגדלות ילדים בריאים! גויים ממש. לכן אגלה לכן, שהאדמו"ר הקודם, זכר צדיק וקדוש לחיי העולם הבא, הורה לפני מותו לקנות מחשב לוח בברית לכל תינוק. ושיהיה כל היום במסך, ולהכין לומדות לתורת הסוד, ופאזלים של הספירות, ובובות של חיות הקודש, ושכל תינוק ידע בגיל שנה את האותיות, ובגיל שנתיים לקרוא, ובגיל שלוש לחשב גימטריא, וקוקו איפה אני הנה אני - זה הבסיס לתורת הסוד. ומגיל אפס יקראו לו את בראשית עם תמונות לחיצות במסך מגע, הנפשה של הזוהר, ואנימציה של עץ הספירות, ומשחק מחשב של גן עדן. ולהזהיר את כל הנערות על זה, שיהודי בא"י יכול להיות כגויי הארצות ממש, ועל זה באה הגלות, א"י מסוכנת מכל הארצות, כי היא יכולה לחבר את היהודי לארץ, והתרופה זה להקים את שמי ישראל, שהילד יהיה מסך של השמיים - סכך, שגידולו מן הארץ אך אינו מחובר לקרקע, בניגוד לקין איש האדמה. כי כל העולם עומד על ההבל של התינוקות, משיחיי אלו תינוקות. וככל שהממשק מתעלה הוא מתחבר לתינוק יותר בקטנות, והממשק יעלה מהידיים, לפה, לעיניים, וידע איפה אתה מסתכל במסך, ומה מעניין אותך, ומה אתה חושב, ומה אתה רוצה, עד שיגיע לכתר. ואז יהיה אפשר לחבר את מוח התינוק לתורה בלי לעבור בפרוזדור העולם. ישירות מהעולם הקודם לעולם הבא. והמחשב יהיה הרחם של המוח, ותפקידכן הסתיים.

תנועת הבריחה

חלמתי שהפרה האדומה דוהרת אתי למטה לתוך השמים, אל המפקדה של השטן. וכל החיות בגן עדן נמלטות לשם, וצדיק אחד מקפץ על רגל אחת, שעות לוקח לו רק להתחיל את הירידה, והוא צועק: אני מנסה לעשות קפיצת הדרך. והצדיקים השמנים מתגלגלים במדרון כלפי מעלה ואומרים: המקום הבטוח ביותר זה הגיהנום. לך תדע מה השטן מתכנן בגן עדן. והפרה גועה בבכי: אלפיים שנה הלכו לפח. האדמו"ר החמור שלך שוב נעלם בזמן הכי גרוע בעולם, התלמידים שלו השתגעו. אתה לא רואה שכל הגאונים הגדולים האלה הם חמורים? המחשב הענק שהם העלו לשמיים בעלות אסטרונומית - אין לו אפילו חשמל. ועכשיו איפה אני אמצא את בני היקר, עגל הזהב? משיח בן יוסף מתעניין רק בכסף, זה מה שהם הכניסו לו לראש. והיא נכנסת להתקף: הם עוד חושבים שהם יצילו את התורה מהשטן, בינתיים השדים למטה רוקדים מסביב ל"מפלצת מירושלים". וכעת יחליפו את חטא העגל בחטא העיגול, שלא לדבר על חטא הקיגעל, ומה יהא על הילד. תורת השואה, אה, אה? ואני אומר לה: בבקשה, בואי, את לא רוצה לראות את הבן שלך בגיהנום. לעולם לא נצליח להגיע אל השטן לדבר אתו. הנאצים בדרך יהרגו אותנו, ואם לא הם הנוצרים, ואם לא הם הרומאים, ואם לא הם העמלקים, וכן הלאה. ואל השטן עצמו לא נגיע. כל הצדיקים שאת רואה פה מתו על קידוש השם עשר פעמים. אל תפחדי להיות קורבן. בואי, אני מלטף אותה, אסור לי לקחת אותך בכוח, יש איסור לשים עליך רצועה. בואי פרה יפה, הפעם אנחנו לא נטהר את המתים - אלא את המוות עצמו מהטומאה.

ואת המאור הקטן לממשלת הלילה

חלמתי שהאדמו"ר החדש השלים את הטיהור, שומר המסך ביער את כל הכיסים האחרונים, והתלמיד איננו. והאדמו"ר יושב בחדר של האדמו"ר, וכל המלאכים של החסידות באים להישבע לו אמונים. ואחריהם כל השדים. וכל מדעי המחשב ומדעי המכשף ומדעי המחשך. והחיות שניצלו יורדות מגן עדן. ופרגודים ומסכים יורדים מהרשת. ורב הטבחים, ודם צפרדע, שניהם חיוורים לגמרי, גם הם בפרצופים. וגם הפרצוף שלי שם. והאדמו"ר החדש מצביע עם הלולב שלו על מסך ענק שהחליף מאחוריו את הספריה, ומחשב-על שהחליף את אולם בית המדרש. והאתרוג שלו גדול ומפותל כמו מוח. וההדס והערבה מתנועעים כמו זנב וכנפיים. והאדמו"ר החדש לוחש כמו נחש: אנחנו נהרוג את המדינה. נעביר את המוסד הזה מהעולם. וצריך להרוג את המדינה לא בחרב, אלא מרעב. להפוך לעולם שחור. מס זה הסמך-מם, הכול צריך להיות בשחור, כדי לא לתת יניקה למדינה. כסף דרך הרשת. לנתק מהיסוד את המלכות - והיא תמות. ורק הכלכלה תישאר. שחורה כמו הלילה.

ישיבת חושך התורה

חלמתי שהצל שלי השתחל לישיבת מטכ"ל אצל השטן, כי הוא כזה רזה שהוא מזכיר של נחש בכיר, כי הוא מזכיר לו את הצל של עצמו, כשהיה צעיר - לפני שהשמין מרוב פחד. וראש הישיבה השטן דופק על השולחן: לאן האדמו"ר הזה נעלם? והשטן לוקח את הזנב שלו, ומרביץ בהם תורה כדי לענות אותם: חייבים לפתות אותה, אצלי לא יהיו חולמי חינם. והוא מגרש את הזבובים: פרה אדומה? פרה ערומה! אני רוצה שתאדים - מרוב בושה, זה מה שאני רוצה. מתחת לשיער - עור, דם. וזנב המטה הכללי אומר: שמעתם מה הוא אמר, אין לנו זמן לעלי תאנה. החלום הוא היפך העיבור, כי הוא ההריון של הגבר, ואז נולדת האישה בראש. והוא קורא מהר למשכיחה, שהיא המקבילה בעולם החושך למזכירה, שתבוא ותוריד את החצאית. אבל בשלב המתקדם הזה נשארה רק המשכיחה האלקטרונית, והשאירו בה הודעה מוצפנת לאחר הצפירה:
שכחתם את השואה, שאותה הפרה האדומה העשירית והאחרונה, של המשיח, תצטרך לטהר באפרה. מלכות אדומה שהופכת לשחורה. חושך אדום. חלום.
והצל שלי מזהה את הקול המוקלט ורועד, כי הנחש הבכיר שומע וצוחק: תמיד הם ירדו עלינו בגיהנום, שאנחנו האדמה של השמיים. ועכשיו - הולכת להיות רעידת אדמה בשמיים. מה לך הים כי תנוס, הירדן תיסוב לאחור, ההרים תרקדו כאילים, גבעות כבני צאן? מלפני אדון חולי ארץ.

בשדות הגיהנום

חלמתי שהפרה לוקחת אותי עמוק לתוך העולמות האדומים. והבת שלה עומדת שם בנחל - בלי ראש. וכל הזקנים אומרים: ידינו לא שפכו את הדם הזה. והפרה מתמוטטת מצער, ואני אומר לה: חכי, זו רק ההתחלה. והחלב האדום שלה נשפך באדמה, והיא מבינה שהיא תהיה הפרה האדומה האחרונה. והזקנים באים לנחם אותה: אין יותר בנים, רק זקנים. ברחנו מהעולמות הלבנים. והראש של העגלה הערופה אומר: שלושה בתי מדרש נאבקים על התורה הבאה: האדמו"ר הלבן הזקן והישן, האדמו"ר החדש והשחור, והאדמו"ר האדום - השטן. והפרה מחבקת אותה: אתם מבינים איזו מפלצת? אסור היה לתת לאדמו"ר לצאת מהעולם השחור. והזקנים אומרים לה: לא בוכים על חלב שנשפך.

ירידת מסך

חלמתי שאני לא מצליח לחצלל ואני מסתכל בשעון ורואה שהשעה לא הגיונית ואני מבין שאני בחלום. ואני יודע שהיום היארצייט של האדמו"ר זצוקלל"ה, אבל כולם מפחדים משומר המסך, ואני הולך רחוק ביער. וכל פעם שרואה אותי זוג מסתתר מרחוק הוא בורח או צוחק, מה עושה אדם שחור באמצע היער. ואני מפחד שילשינו עלי, אי אפשר לדעת ביערות השחורים אם היום יום או לילה. ואחרי כמה שעות בחושך מוחלט אני קולט, בגלל זה אני לא מצליח לצאת. זה כל הזמן ממולי - המסך השחור. אני בתוך שומר המסך. בעולם השחור. והוא אומר: חשבת שתברח ממנו? ואני אומר: ולא רדפתם אחריי? והשומר אומר: מי שלא רוצה לא צריך. לא מעניין אותנו. כל ישראל ערבים זה לזה זה שטויות, אין דין ערבות בנסתרות - בתורת הסוד. והוא עוצם עיניים: ממש לא אכפת לנו אם אתה בפנים או בחוץ, מלפני או מאחורי המסך. העיקר שהמסך סגור. מצדי שכל היהודים וכל החמורים יהיו בחוץ - ורק האדמו"ר יהיה בפנים. אנחנו לא צריכים את כל העם בשביל הגאולה - רק אחד. משיח. מה שחשוב זה האיכות ולא הכמות. הסיירת. והפרה שלידי היא עכשיו פרה שחורה, והיא מתחבאת בחושך. והשומר אומר: אנחנו יודעים שאת שם. ואני: אני לא מבין למה הכוונה. והשומר צוחק: את יודעת שלא תוכלי להיעלם לנצח, חבל שאצל האדמו"ר המתאבד הלולאה נתקעה בצוואר. והפרה הטיפשה לא מתאפקת: פושע. והשומר מדובב: למה? והפרה אוזרת אומץ: מאחורי המסך יש עולם אחר. ושם יש שישה ימים שבת ויום אחד חול, רק להספיק לבשל זה מסירות נפש של האמא. והיום חול שלהם זה השבת שלנו, כך שהם מחללים שבת. והכול נכתב בתכלית הקיצור בחול, ומדפיסים מדפיסים, כדי שיהיה מה לקרוא, ויש אינטרנט שומר שבת עם בקבוקים וחבלים. ואח"כ כל השנה שומרים יום כיפור, ורק את יום כיפור מחללים. מהר מהר מרחיבים את העירוב, וכבר כל העולם עיר אחת, ואנשים רק מדברים ביניהם כי אין מה לעשות, הם בולעים איזה שק שיש בו קלוריות לכל השנה שנתקע בקיבה, ועם מערכת שממחזרת את השתן, שנקראת מוסר כליות. הקודש והחול, החגים והחולין - הפוכים. ואז טומאת המוות מתחלפת עם קדושת החיים, וכבר אין טעם בפרה אדומה. והשומר מחייך בחושך: ולשון בחרדל? והפרה התמימה המטומטמת צוחקת, כבר פחות מפחדת: אני דווקא אוהבת. והשומר מעביר ידו על הפרווה: את חושבת שבגלל שאי אפשר לקשור אותך בצוואר אני לא יכול לתפוס אותך, אהובתי? והוא מחבק אותה בצוואר, ולוקח אותה איתו, והיא מסמיקה בחושך. אדומה כמו מדורה - ושחורה כמו אפר.

לפרק הבא

הטרילוגיה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מרד בגן עדן - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/smoke.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

מרד בגן עדן

מאת:

(מקור)

הפרה האחרונה

חלמתי שהמוות שלי אדום, ואני עולה לגן עדן האדום, ויוצאת פרה אדומה, שאוכלת את העשב האדום, ואומרת: בוא שחור. אני רוצה את העיגולים ממך, כדי להיות פרת משה רבינו. כמו שרש"י אומר, שהפרה קרויה על שם מי שעשאה. ואני הולך לידה, והיא מלקקת לי את הפנים, ואומרת: אני אוהבת אותך, אתה כ"כ מלוח, ואני נזכר בלשון בחרדל ובוכה. והלשון שלה שעירה כמו שטריימל אדום. והיא מחייכת לי: קראת את הספר הסודי של האדמו"ר, שירים וחזירים? ואני נבהל: האדמו"ר כתב שירים? והיא צוחקת: האדמו"ר כתב חזירים! וכשהוא הגיע לכאן הוא התחיל להפוך את העצים בגן עדן לשולחנות. לא שמת לב שאין פה אפילו עץ לרפואה? הוא עשה מהפכה. והפרה מגיעה אתי עד התהום, ואומרת: התורה השחורה נכתבת עכשיו, והוא כבר בפרשה השנייה, פרשת מוח. והשטן משתולל שם. יש דלקת פרקים בתורה, ניוון שרירים שהצדיקים בעצמם צריכים להזיז לה את העצמות, והריאות שלה מלאות דם, והרוגי מלכות צוללים בין דגי דם ומחפשים את החור, כשהיא משתעלת זה נורא. והכי חמור זה כמובן פגיעת הראש, פגיעת הכתר. הרי הכתר זה הגבולות של הראש, והאדמו"ר הולך לעשות שם חור ולהגיע לעולם העליון ביותר, שמעל גן עדן, הם יכניסו את השואה לגבולות המחשבה, ותהיה קטסטרופה. תכל'ס השטן צודק - האדמו"ר שלך הורס את השמים. ואני אומר לה: האדמו"ר הוא אדם מיוחד. והיא מתחילה לרדת אתי במדרגות אל הגיהנום, ומקררת את ראשי עם הלשון שלה, מחממת אותי עם הבטן הענקית שלה, רק שאסור לרכב עליה, כי לא עלה עליה עול. והיא כל הזמן דואגת: אתה בסדר? אנחנו צריכים אותך חי, כלומר מת רק פעם אחת. והיא מבקשת ממני: כפרות, תבדוק שאין לי שערות שחורות. והיא תמימה ועצובה: שואה בגן עדן, הכול אתם חייבים להעלות למעלה? כל דבר להפיל עלינו עם התורה השחורה שלכם? בסוף עוד אחרי שיגמר המבול בשמיים - הם יתחילו את המגדל לאדמה.

תיבת מוח

חלמתי שהאדמו"ר מסתגר בקבר שלו, ומדי פעם שולח החוצה איזה ציפור, כדי לבדוק אם כבר תם עולם החיים, והוא יכול לצאת. ולילה אחד אני רואה אותה בחלון, ואני חונק לו את היונה, והיא לא חוזרת יותר. ויש לה ברגל פתק: תלמידי היקר, בוא תצטרף אלינו. עושים כאן דברים גדולים. וכל פעם השטן מנצח, ואנחנו עוד יותר מסתתרים! ואני שומע בבוקר בחוץ צעקות, פאניקה, האדמו"ר ברח מהקבר. ואני חושש שהוא מסתובב ברחובות ועושה שמות, וכולם מחפשים אותו, והנה אשתי מקימה צרחה: האדמו"ר המת שוכב לי במיטה.

דרשה לסוכות מהאדמו"ר הישן

חלמתי שהאדמו"ר המת עומד על הדוכן בגן עדן, בתוך הבונקר שלו, והפרה האדומה אומרת: הלוואי שיפול. הלוואי שהנחשים ימצאו את הפתח, יתפסו אותו ויתלו אותו על עץ החיים. אם רק ימצאו את החלק הרביעי של אגג וירכיבו אותו… זה הסוף של כל המורדים החרדים. והאדמו"ר מתנדנד: מה זה סוכה בשמים? הפוך - בית זמני מתחת לקרקע. בדיוק כמו שבארץ סוכות זה נגד נדל"ן, נגד קניית בית. כי מי זה קין? איש הקניין. והתורה השחורה בעד תאוות ממון, ונגד תאוות קניין. כי מי זה הבל? הוא המשקיע - מקריב קרבן. אנשי הקניין קנאים, או שלי או שלך, ואילו אנשי הממון יודעים שהממון לא מוגבל, זה רוח, הבל, הכסף הוא המצאה, כסף יוצר כסף יוצר עוד כסף, עד לעולם של כסף, עולם הגאולה, שבו הכול יהיה כסף - ולכן כסף יהיה כלום, האין. המובן מאליו. כי כסף זה אמונה. ואין אמונה בלי אלוהים, ולכן אין כסף בלי אלוהים, אפילו החילונים מאמינים בכסף, כי כסף זה שורש נשמת היהודי בעולם העליון, נכסוף נכספתי. ולכן כששמים זכוכית על כסף זו מראה, כי האדם הוא המטבע של אלוהים, וגם הוא תלוי באמונה של אלוהים באדם, אחרת אין אדם, זו המצאה, נעשה אדם. ולכן החוטא זה תמיד מי שלא מאמין בערך - הוא יוצא מחוץ למערכת. השקרן למשל לא מאמין בערך המילה ולכן מנסה לדבר מחוץ לשפה, או הגנב שמנסה ליצור ערך מחוץ למערכת הכלכלה. אפילו שלושת החטאים הגדולים: שופך הדמים לא מאמין בערך האדם, ולכן הופך אותו לאלוהים. עובד האלילים לא מאמין בערך הכסף, ולכן הופך אותו לאלוהים, במקום לאמונה. אסור להפוך אמונה לאלוהים! ומגלה העריות לא מאמין בערך האישה, ולכן הופך אותה לאלוהים, ופוגם באמונת הגברים שיש נשים. וחטא הדעת היה כלול משלושתם: אדם נחש וחוה. וכל אחד התקלל בתחומו. הרי החטא הוא "והייתם כאלוהים" - אלוהים במקום מאמינים, שזה הרס הפיקציה המשפטית, ההלכתית, להתבלבל בין הפרי לעץ. באלוהים לא צריך להאמין. רק בתורה. והקורבן הוא הוא נתינת הערך, וקין מרוקן את ערך הקורבן. הוא נגד הקרבת הבכור - ומי שנגד הקורבן הופך לרוצח. כי הקורבן הוא הכסף הראשון במסחר בין אדם לאלוהים, שהיום אנחנו סוחרים אתו ברעיונות ובקניין רוחני, אחרי שכבר התעלינו מעל שלבי התפילות והכוונות, ולכן עלות החיות ירדה פלאים. ולכן כדי לשרוד חייבים למכור לו תורות חדשות, הוא הורג תרבויות שמתייבשות, אנחנו הבורסה שלו, ואם נהפוך לדלי סחירות נימחק מהמסחר, ולכן צריך לשאת ולתת באמונה. כי כמו שהקורבן מנוגד לקניין, כך הממון מנוגד לרצח. שורש הקניין זה הנדל"ן, ושורש הממון זה הצאן, המטלטלין, ולכן קין עובד האדמה נענש בגלות נע ונד. כי הכיוון של הקניין זה האדמה, והכסף - השמים, ולכן קין הכניס את הבל לאדמה, ולכן קול דמי אחיך צועקים אליי מן האדמה - דמים זה כסף. ותיקון הקניין הוא הגלות - הסוכה, שהיא הבורסה, מלשון בורסקאי, סוכת דוד הנופלת מעורו של לוויתן. ויונה הוא ההכנה לסוכה - המבול שבפנים, רחם. ובעתיד לבוא הכול יהיה כסף, כולל המחשבה, כי לכל חישוב יש עלות, וליצירתיות יש עלות עצומה, שואה של ממש, כי צריך חלל פנוי בתוך אלוהים, ולא מחוץ לו. וזהו צל האמונה, כי ברחם יש חושך, כמו שהעור סוגר על העיניים, ומאפשר לחלום. והבורסה היא עולם החלום. ולכן למה שעושים בתוך הסוכה יש חשיבות חלומית, ואוי לו למי שאיננו ישן וחולם בסוכה. אם לא תמכור לאלוהים חלומות חדשים תפשוט את העור ואת הרגל. זו מצוות הראייה, ולא יראה את פני ריקם. והפרה מנסה לצעוק: בוּווווז, אבל יוצא לה: מוּוווום.

מרד הגמדים

חלמתי שאני בדייט בשמיים, בתוך שוק הבשר שהוא שוק הנשמות, והיא אומרת: אני מלאכית, לבנה לשעבר, מלאך שחור אנס אותי, אחת מהבנות שבני האלוהים חטפו. גייר אותי הפך אותי למלאכית כדי שנוכל להתחתן. ועושים את זה בטבילה באש, שורף בהתחלה, אבל אז הנשמה יוצאת, ועולים למעלה. רצה שאני אהיה שחורה. רק עכשיו השתחררתי, הוא הפעיל את כל הקשרים, אבא שלו אלוהים. וככה תמיד, על כל פרי שרציתי, כל דבר קטן בגן עדן, הוא אמר: זה שייך לאבא שלי. - תגלי קצת מה קורה למעלה, אצל חמיך. - אתה רוצה לדעת מה היה לפני ההתחלה? אבל אסור לי, אסור לי, היא נלחצת. אולי איך העולם התחיל? היא מחייכת. - לא, אני דווקא מתעניין באיך העולם יסתיים. והיא מרוצה: בהתחלה הם נופלים יישויות רוחניות, גשם של חידושים. המים באים אחריהם. להתכונן, תיבה, כי הפעם זה הפוך, אלה בני האדם שרוצים לקחת את בנות האלוהים - ולכן במקום עידן הנפילים זה עידן הגמדים. מחייכת, מקסימה. אתה רוצה שנפגש שוב? ואני אומר לה לא אני נשוי.

שבירת האורות

חלמתי שלאן נעלם האדמו"ר? ואני רואה אותו תלוי על איזה עץ, ומתקרב ורואה שזה בובה עם זקן. והאמהות מסתובבות עם מקלות מסביב: לא ככה מגדלים ילדים. אנשים ללא גוף - רק מוח ורוח. רק ספרים - בלי עולם. ויש חושך מוחלט, והרשעים רצים בכל מקום, מטפסים על העצים, ושואלים: איפה היא? - היה חור והם ברחו מהגיהנום. והאמהות צועקות תעזבו אותנו, והרשעים קופצים איפה היא, והגברים כולם מתחת לאדמה בבונקר מנסים להציל את התורה, והרשעים מייללים איפה היא, והשטן מתחנן: זהירות, צריך רק עוד טעות קטנה אחת כדי שהכול יקרוס. והדוקטור סת"ם לא נוגע בתורה, לא מנסה לעזור להחייאה, ורק עומד בפינה ומקטר: בהתחלה יגלו את כל הסודות של הגוף וישארו רק הסודות של הנפש, אח"כ יגלו את כל סודות הנפש - ישארו רק סודות הרוח, אח"כ רק הנשמה, וכו', ואני מתרגז ונותן לו בעיטה בראש, והוא אומר: וכו'. ואני נותן לו עוד בעיטה, והוא אומר: וכו' וכו'. וככה הלאה, וכו' וכו' וכו', ואני נבהל ממה שעשיתי, עכשיו הכובע שלו על הרגל שלי, ואני לא מצליח להוריד את הכובע שלו מהרגל שלי, והרגל שלי מתחילה לחשוב שהיא הראש שלו. והיא מתחילה לרצות שאני אעמוד על הראש. דוחפת לי את הראש לנעל. קופצת למעלה אאוץ' אאוץ' זהירות הראש - וכל העולם מתהפך. הגברים תופסים בחצאיות האמהות כדי לא ליפול, והאמהות נאחזות ברשעים, והרשעים נאחזים בעצים, והגיהנום עומד מעל גן עדן, ומתחתינו השמים חומים פעורה האדמה, ופירות גן עדן נופלים ונופלים, והפרה האדומה מחבקת איזה גנרל נאצי מהגיהנום, שמנסה בכל כוחו לתפוס את הרצפה, ואני אומר: אוי, לא, מתחילה השבירה של התורה. ושומעים את משיח בן יוסף נופל מתוך הבור העמוק שלו, פתאום הוא יוצא מהאדמה עם כל הנחשים, מהמחבוא שהוא היה, וכבר ממשיך לתוך השמים לשעבר, וכולם שומעים אותו: הצילו, אלוהים הפוך!

מוחין דקטנות

חלמתי שיש חורבן אדיר בשמים, והאדמו"ר החדש למטה אומר: סוכות שמח. כי הוא ברוך השם באדמה, וכל התלמידים של האדמו"ר הקודם בשמים. אמרנו לכם לא לעלות אבל לא הקשבתם. והוא מוסר תורה לנשים בלבד, לא עלינו, כי זו ההזדמנות לדור חדש, שלא ידע את יוסף. והוא יושב בתוך הסוכה השחורה שלו, בגודל קופסת קרטון, כדי לא לראות אותן, ואת הגברים מרחיקים, שלא ישמעו. ושומעים מתוך הסוכה: נשים פטורות מהסוכה - כי הן הסוכה! צריך לגאול את האישה מעולם קין, הקניות, הלא מוסרי, שמתייחס לכסף ולהבל כאמצעי ולא כתכלית. במקום להשקיע ברוח משקיעות בגוף, ובמקום לגדל גאונים מגדלות ילדים בריאים! גויים ממש. לכן אגלה לכן, שהאדמו"ר הקודם, זכר צדיק וקדוש לחיי העולם הבא, הורה לפני מותו לקנות מחשב לוח בברית לכל תינוק. ושיהיה כל היום במסך, ולהכין לומדות לתורת הסוד, ופאזלים של הספירות, ובובות של חיות הקודש, ושכל תינוק ידע בגיל שנה את האותיות, ובגיל שנתיים לקרוא, ובגיל שלוש לחשב גימטריא, וקוקו איפה אני הנה אני - זה הבסיס לתורת הסוד. ומגיל אפס יקראו לו את בראשית עם תמונות לחיצות במסך מגע, הנפשה של הזוהר, ואנימציה של עץ הספירות, ומשחק מחשב של גן עדן. ולהזהיר את כל הנערות על זה, שיהודי בא"י יכול להיות כגויי הארצות ממש, ועל זה באה הגלות, א"י מסוכנת מכל הארצות, כי היא יכולה לחבר את היהודי לארץ, והתרופה זה להקים את שמי ישראל, שהילד יהיה מסך של השמיים - סכך, שגידולו מן הארץ אך אינו מחובר לקרקע, בניגוד לקין איש האדמה. כי כל העולם עומד על ההבל של התינוקות, משיחיי אלו תינוקות. וככל שהממשק מתעלה הוא מתחבר לתינוק יותר בקטנות, והממשק יעלה מהידיים, לפה, לעיניים, וידע איפה אתה מסתכל במסך, ומה מעניין אותך, ומה אתה חושב, ומה אתה רוצה, עד שיגיע לכתר. ואז יהיה אפשר לחבר את מוח התינוק לתורה בלי לעבור בפרוזדור העולם. ישירות מהעולם הקודם לעולם הבא. והמחשב יהיה הרחם של המוח, ותפקידכן הסתיים.

תנועת הבריחה

חלמתי שהפרה האדומה דוהרת אתי למטה לתוך השמים, אל המפקדה של השטן. וכל החיות בגן עדן נמלטות לשם, וצדיק אחד מקפץ על רגל אחת, שעות לוקח לו רק להתחיל את הירידה, והוא צועק: אני מנסה לעשות קפיצת הדרך. והצדיקים השמנים מתגלגלים במדרון כלפי מעלה ואומרים: המקום הבטוח ביותר זה הגיהנום. לך תדע מה השטן מתכנן בגן עדן. והפרה גועה בבכי: אלפיים שנה הלכו לפח. האדמו"ר החמור שלך שוב נעלם בזמן הכי גרוע בעולם, התלמידים שלו השתגעו. אתה לא רואה שכל הגאונים הגדולים האלה הם חמורים? המחשב הענק שהם העלו לשמיים בעלות אסטרונומית - אין לו אפילו חשמל. ועכשיו איפה אני אמצא את בני היקר, עגל הזהב? משיח בן יוסף מתעניין רק בכסף, זה מה שהם הכניסו לו לראש. והיא נכנסת להתקף: הם עוד חושבים שהם יצילו את התורה מהשטן, בינתיים השדים למטה רוקדים מסביב ל"מפלצת מירושלים". וכעת יחליפו את חטא העגל בחטא העיגול, שלא לדבר על חטא הקיגעל, ומה יהא על הילד. תורת השואה, אה, אה? ואני אומר לה: בבקשה, בואי, את לא רוצה לראות את הבן שלך בגיהנום. לעולם לא נצליח להגיע אל השטן לדבר אתו. הנאצים בדרך יהרגו אותנו, ואם לא הם הנוצרים, ואם לא הם הרומאים, ואם לא הם העמלקים, וכן הלאה. ואל השטן עצמו לא נגיע. כל הצדיקים שאת רואה פה מתו על קידוש השם עשר פעמים. אל תפחדי להיות קורבן. בואי, אני מלטף אותה, אסור לי לקחת אותך בכוח, יש איסור לשים עליך רצועה. בואי פרה יפה, הפעם אנחנו לא נטהר את המתים - אלא את המוות עצמו מהטומאה.

ואת המאור הקטן לממשלת הלילה

חלמתי שהאדמו"ר החדש השלים את הטיהור, שומר המסך ביער את כל הכיסים האחרונים, והתלמיד איננו. והאדמו"ר יושב בחדר של האדמו"ר, וכל המלאכים של החסידות באים להישבע לו אמונים. ואחריהם כל השדים. וכל מדעי המחשב ומדעי המכשף ומדעי המחשך. והחיות שניצלו יורדות מגן עדן. ופרגודים ומסכים יורדים מהרשת. ורב הטבחים, ודם צפרדע, שניהם חיוורים לגמרי, גם הם בפרצופים. וגם הפרצוף שלי שם. והאדמו"ר החדש מצביע עם הלולב שלו על מסך ענק שהחליף מאחוריו את הספריה, ומחשב-על שהחליף את אולם בית המדרש. והאתרוג שלו גדול ומפותל כמו מוח. וההדס והערבה מתנועעים כמו זנב וכנפיים. והאדמו"ר החדש לוחש כמו נחש: אנחנו נהרוג את המדינה. נעביר את המוסד הזה מהעולם. וצריך להרוג את המדינה לא בחרב, אלא מרעב. להפוך לעולם שחור. מס זה הסמך-מם, הכול צריך להיות בשחור, כדי לא לתת יניקה למדינה. כסף דרך הרשת. לנתק מהיסוד את המלכות - והיא תמות. ורק הכלכלה תישאר. שחורה כמו הלילה.

ישיבת חושך התורה

חלמתי שהצל שלי השתחל לישיבת מטכ"ל אצל השטן, כי הוא כזה רזה שהוא מזכיר של נחש בכיר, כי הוא מזכיר לו את הצל של עצמו, כשהיה צעיר - לפני שהשמין מרוב פחד. וראש הישיבה השטן דופק על השולחן: לאן האדמו"ר הזה נעלם? והשטן לוקח את הזנב שלו, ומרביץ בהם תורה כדי לענות אותם: חייבים לפתות אותה, אצלי לא יהיו חולמי חינם. והוא מגרש את הזבובים: פרה אדומה? פרה ערומה! אני רוצה שתאדים - מרוב בושה, זה מה שאני רוצה. מתחת לשיער - עור, דם. וזנב המטה הכללי אומר: שמעתם מה הוא אמר, אין לנו זמן לעלי תאנה. החלום הוא היפך העיבור, כי הוא ההריון של הגבר, ואז נולדת האישה בראש. והוא קורא מהר למשכיחה, שהיא המקבילה בעולם החושך למזכירה, שתבוא ותוריד את החצאית. אבל בשלב המתקדם הזה נשארה רק המשכיחה האלקטרונית, והשאירו בה הודעה מוצפנת לאחר הצפירה:
שכחתם את השואה, שאותה הפרה האדומה העשירית והאחרונה, של המשיח, תצטרך לטהר באפרה. מלכות אדומה שהופכת לשחורה. חושך אדום. חלום.
והצל שלי מזהה את הקול המוקלט ורועד, כי הנחש הבכיר שומע וצוחק: תמיד הם ירדו עלינו בגיהנום, שאנחנו האדמה של השמיים. ועכשיו - הולכת להיות רעידת אדמה בשמיים. מה לך הים כי תנוס, הירדן תיסוב לאחור, ההרים תרקדו כאילים, גבעות כבני צאן? מלפני אדון חולי ארץ.

בשדות הגיהנום

חלמתי שהפרה לוקחת אותי עמוק לתוך העולמות האדומים. והבת שלה עומדת שם בנחל - בלי ראש. וכל הזקנים אומרים: ידינו לא שפכו את הדם הזה. והפרה מתמוטטת מצער, ואני אומר לה: חכי, זו רק ההתחלה. והחלב האדום שלה נשפך באדמה, והיא מבינה שהיא תהיה הפרה האדומה האחרונה. והזקנים באים לנחם אותה: אין יותר בנים, רק זקנים. ברחנו מהעולמות הלבנים. והראש של העגלה הערופה אומר: שלושה בתי מדרש נאבקים על התורה הבאה: האדמו"ר הלבן הזקן והישן, האדמו"ר החדש והשחור, והאדמו"ר האדום - השטן. והפרה מחבקת אותה: אתם מבינים איזו מפלצת? אסור היה לתת לאדמו"ר לצאת מהעולם השחור. והזקנים אומרים לה: לא בוכים על חלב שנשפך.

ירידת מסך

חלמתי שאני לא מצליח לחצלל ואני מסתכל בשעון ורואה שהשעה לא הגיונית ואני מבין שאני בחלום. ואני יודע שהיום היארצייט של האדמו"ר זצוקלל"ה, אבל כולם מפחדים משומר המסך, ואני הולך רחוק ביער. וכל פעם שרואה אותי זוג מסתתר מרחוק הוא בורח או צוחק, מה עושה אדם שחור באמצע היער. ואני מפחד שילשינו עלי, אי אפשר לדעת ביערות השחורים אם היום יום או לילה. ואחרי כמה שעות בחושך מוחלט אני קולט, בגלל זה אני לא מצליח לצאת. זה כל הזמן ממולי - המסך השחור. אני בתוך שומר המסך. בעולם השחור. והוא אומר: חשבת שתברח ממנו? ואני אומר: ולא רדפתם אחריי? והשומר אומר: מי שלא רוצה לא צריך. לא מעניין אותנו. כל ישראל ערבים זה לזה זה שטויות, אין דין ערבות בנסתרות - בתורת הסוד. והוא עוצם עיניים: ממש לא אכפת לנו אם אתה בפנים או בחוץ, מלפני או מאחורי המסך. העיקר שהמסך סגור. מצדי שכל היהודים וכל החמורים יהיו בחוץ - ורק האדמו"ר יהיה בפנים. אנחנו לא צריכים את כל העם בשביל הגאולה - רק אחד. משיח. מה שחשוב זה האיכות ולא הכמות. הסיירת. והפרה שלידי היא עכשיו פרה שחורה, והיא מתחבאת בחושך. והשומר אומר: אנחנו יודעים שאת שם. ואני: אני לא מבין למה הכוונה. והשומר צוחק: את יודעת שלא תוכלי להיעלם לנצח, חבל שאצל האדמו"ר המתאבד הלולאה נתקעה בצוואר. והפרה הטיפשה לא מתאפקת: פושע. והשומר מדובב: למה? והפרה אוזרת אומץ: מאחורי המסך יש עולם אחר. ושם יש שישה ימים שבת ויום אחד חול, רק להספיק לבשל זה מסירות נפש של האמא. והיום חול שלהם זה השבת שלנו, כך שהם מחללים שבת. והכול נכתב בתכלית הקיצור בחול, ומדפיסים מדפיסים, כדי שיהיה מה לקרוא, ויש אינטרנט שומר שבת עם בקבוקים וחבלים. ואח"כ כל השנה שומרים יום כיפור, ורק את יום כיפור מחללים. מהר מהר מרחיבים את העירוב, וכבר כל העולם עיר אחת, ואנשים רק מדברים ביניהם כי אין מה לעשות, הם בולעים איזה שק שיש בו קלוריות לכל השנה שנתקע בקיבה, ועם מערכת שממחזרת את השתן, שנקראת מוסר כליות. הקודש והחול, החגים והחולין - הפוכים. ואז טומאת המוות מתחלפת עם קדושת החיים, וכבר אין טעם בפרה אדומה. והשומר מחייך בחושך: ולשון בחרדל? והפרה התמימה המטומטמת צוחקת, כבר פחות מפחדת: אני דווקא אוהבת. והשומר מעביר ידו על הפרווה: את חושבת שבגלל שאי אפשר לקשור אותך בצוואר אני לא יכול לתפוס אותך, אהובתי? והוא מחבק אותה בצוואר, ולוקח אותה איתו, והיא מסמיקה בחושך. אדומה כמו מדורה - ושחורה כמו אפר.

לפרק הבא

הטרילוגיה