text:
התדרדרות הארץ

מהו הפתרון החתולי למחלוקת על הרפורמה?

על ישראל והמערב. הפגנה של מיליון חתולים שדורשים ומייללים: ד-מו-גרפ-יה!

מאת: הילד הוא עירום

חלמתי שההמונים צועקים: "ד-מו-קרט-יה", ולמולם ההמונים זועקים: "ד-מו-גרפ-יה" (מקור)

מהו גורם השורש של נפילת ישראל? הבעיה של ישראל היא שהיא מזדהה יותר מדי עם הבעיה שלה. וכך היא הופכת לבעיה שלה עצמה, כשאין בה דבר מלבד הבעיה שלה. ניקח למשל את השינוי המשטרי, האם הבעיה היא אשמת הימין? אולי אשמת השמאל? או, שמא, האשמה עצמה? האם הישראלים קיצוניים יותר מעמים אחרים? לא, אפילו פחות. אבל הם ילדותיים יותר: האיד והאגו חזקים בחברה יותר מהסופר אגו. הישראלים תמיד מודאגים מדמוגרפיה, בהתחלה מזו של הערבים - ולבסוף מהדמוגרפיה של היהודים. מדוע? כי הילדים הם המעמד העליון בחברה הישראלית, העתיד. הישראלים האולטימטיביים. לכן הם (מי זה הם?) אגרסיביים, אגואיסטיים, חצופים, מכוערים, מלוכלכים, לא מודחקים - וחופשיים. והילדים שלהם הם הילדים הכי מוקצנים בעולם. אבא תקנה לי, אמא תשרתי אותי. ומהי חברת הילדים? חברת ה"אחים".

ישראל אינה חברה של מבוגרים. היא רק מקיימת את הפנטזיה על המבוגר האחראי. אבל הוא התחיל. הבכיינות והתלונות - הם סימן ההיכר עוד מהמדבר. אנו מצהירים בזאת על הקמת גן ילדים. העצמאות, בישראל, היא הרעיון של הילדות (אני! אני!), לא של הבגרות. לכן אין אחריות. מכאן שהמנגנון ההיסטורי הישראלי מוביל אל האינפנטיליות, ולא אל קידמה כלשהי. זהו לא רומן חניכה, אלא ספר קרטון. הלמידה היא אחורה - מסע אל העצמי, אל הדחפים, אל התחושות הסובייקטיביות. מסע הרחק מהמציאות החיצונית, אל מדיניות הפנים - והפנטזיה. מריבות האחים הן מריבות הילדות. אבל רק בכאילו, בלי מלחמת אחים חלילה. והס מלדבר על הקשר בין ילדותיות לילודה. מיהו ישראלי? ילד עם כובע טמבל. אנחנו לא צבועים כמו הגויים המחונכים - אנחנו ישירים, דוגרי, מחצינים את עצמנו - ולא מפנימים את המציאות החיצונית. האמנה החברתית שלנו היא ניסוי במצב הטבע - עולם ללא מבוגרים. ארץ חמדת בנים: פה ניצח עיקרון העונג את עיקרון המציאות. הדמגוגיה נגד הפדגוגיה, תנועת החירות!

השינוי המשטרי הוא לא גורם - אלא סימפטום. וישראל היא ההזדהות עם הסימפטום. האינפנטיליות איננה רק נחלת הימין - גם השמאל תינוקי. לכן הוא לא מסוגל להעלות את הדרישה היחידה שהימין הפופוליסטי לא היה יכול לסרב לה, מטעמים של סתירה פנימית (או להתכחש אליה - כמו למציאות, כי היא איננה חלק מהמציאות החיצונית אלא הפנימית), ושאילו השמאל היה מתייצב מאחריה, הוא היה מנצח: הדרישה למשאל עם על השינוי המשטרי. כמו הימין, השמאל מסוגל לומר רק: אני רוצה! אני רוצה! כלומר שוב ושוב לומר (מה לומר? לצעוק! וכמה שיותר חזק, כי זה מה שיכריע) מה הוא היה רוצה - ולצפות שיתנו לו מה שהוא רוצה (רעיון ההפגנה, או אפילו הטנטרום - להישכב על הרצפה בנתיבי איילון ולבעוט באוויר). הוא לא מסוגל להעלות על דעתו לדרוש מנגנון של אחריות ושל יצירת הסכמה, כלומר כזה שבו הוא גם יכול שלא לקבל מה שהוא רוצה. הימין הפופוליסטי, שטוען שהעם מאחוריו ושהרוב קובע ושזוהי דמוקרטיה (ישירה!), היה מתקשה עד בלי די להתנגד לדרישה מרכזית וגורפת למשאל עם, שעצם קיומו היה ניצחון השמאל, בשיטת ווין- ווין: כדי שהרפורמה תעבור היא היתה נאלצת להתמרכז קשות, ואם היא לא היתה מתמרכזת - היא לא היתה עוברת. אנשים (מה אנשים? ילדים!) סולדים משינויים. אבל גם השמאל רוצה להתנצח - לא לנצח. הצו המוסרי הישראלי העליון: רק לא להיות האחראי - אלא להטיל את האחריות. האם התנגדות היא האמצעי, או שמא המטרה?

מדוע פתרון כל כך טריוויאלי ומתבקש נעלם מהשיח? מהתקשורת? או מבינתם של טובי בנינו? וכשהוא מהבהב, הוא מסרב להתפשט ולהיקלט בלבבות? מכיוון שהוא מישטור עצמי. סופר-אגו. הוא מצריך תחכום - אני לא דורש פשוט לקבל את מה שאני רק רוצה, אלא משהו שגם הצד השני מזדהה איתו, ורואה בו את מקור הלגיטימציה שלו ("העם"). למעשה, זוהי הקצנה של דרישתו של הימין - שלטון העם - ולכן היא אפקטיבית. אבל מה אם נפסיד במשאל שואל השמאל? מה יהיה אם חלילה לא נקבל מה שאנחנו רוצים? הרי הדרישה שלנו היא מה שאנחנו רוצים (טאוטולוגיה! לא?) - האפשר בכלל אחרת, מבחינה לוגית, או שמדובר בסתירה (פנימית)? ומי שמסוגל להודות בפני עצמו - לקבל את עצם האפשרות - שייתכן שלא יקבל מה שהוא רוצה, ש-"מגיע" לו - איננו ילד אמיתי. עדיף להיות ילד צודק ממבוגר שטעה. הלוגיקה של התינוק חייבת להיות פשוטה - זו מהותה, וויתור על כך הוא ויתור על התינוקיות עצמה: לציפור הנפש יש מוח של ציפור.

אבל ממי בורח הילד הישראלי? מהו עולם המבוגרים שלו, שכל כך מרתיע אותו? האם השורש אלו שורשיו היהודיים, שבהם הבנים של השם אלוקיכם, הפכו (בהיעדרו) לאחים שרבים והופכים את הבית? הרי היהודים כבר שנות אלפיים לא חיים תחת אביהם שבשמיים, אלא התקיימו בכפיפות ארצית לחברה הכללית, וחיו בתוכה בקיום ילדי, מתחת החברה האם, תרבות האב או חסות הפריץ (שלא פעם היו הורים מכים). מהי, ברמת החברה, המקבילה הילדית של חברה אזרחית? חברת הבת - הקהילה. בניגוד לחברת לאום שאחראית למעשיה ואדונית לגורלה, היהודי הנצחי הפך לילד נצחי - ודחוי תמידי: לעולם חלש, תלוי, לא אהוב, חורג, לא רצוי. וכאשר כזה משתחרר, האם הוא רוצה להיות מבוגר וגדול, כמו הגוי, או דווקא מעדיף לחזור לְילדות משוחררת, שבה הוא יוכל להיות ילד באמת? מה יקרה למי שכבר לא מנסה נואשות להשתייך ולהיאהב, לכבשה השחורה שהפכה את עורה לחברבורות? עבור היהודים, בניגוד לנוצרים, לא אלוהים היה ההורה המדכא (אלא אולי חבר הילדות הדמיוני). מי היה האב? המערב.

אם כן, יש להבין את פרויקט הצבר באופן הופכי למוצהר: שלילת הגולה היא לא כאב גדילה או התנרמלות - אלא תנועה אדיפלית-אינפנטילית. לא מדובר במרד התבגרות באב - אלא במרד התיילדות. שלילת הגלות היא היא שלילת המערב, שהיא: שלילת התרבות. שהרי (וכאן ראוי לומר את האמת הלא פופולרית): לא קיימת תרבות אחרת. בניגוד לכל ההתייפייפות הפלורליסטית החנפנית, אין תרבות מלבד המערבית (במובן האמיתי של המילה, דהיינו תרבות שבה באמת חיה ספירת התרבות, ושבה בכלל קיים מושג ה"תרבות", במובנו התרבותי, דהיינו המערבי). הסיבתיות הפוכה: לא המהפכה המשפטית הביאה לסופה של התרבות הישראלית, אלא מהפכת (האנטי) תרבות שלה, מהפכת החיתולים של מייאו. וזו למעשה הושלמה כבר לפני כשנות דור, כשלושה עשורים (מישהו זוכר יצירה גדולה אחת שנולדה מאז ועד עתה?).

לכן לא כל כך חבל על ישראל, שהרי ציון לא יצרה דבר ראוי לציון או בעל ערך בשנות האלפיים, ולא קיימת פה שום סצינה שחבל שתיעלם בתחום כלשהו. מפעל ההייטק של הציונות החילונית הוא מפעל מפואר בערך כמו מפעל ההתנחלויות של הציונות הדתית. כולו תחמון הנדסי צר אופקים וחסר חזון (לכן הוא משתמש במילה הזאת בלי סוף - ומתחזה, כפי שכל זיהומי התרבות משתמשים בשמה לשווא), וההצלחה בו חומרנית ונובורישית חסרת בושה וחשיבות כלשהי. החלום הישראלי חלול כמו ישראל. אין בו עומק יצירתי או חדשנות ממשית אלא הוא אפליקטיבי ופלקטי - ואכן כולו אפליקציות ומימושים. לא פריצות דרך - אלא היישומים הטריביאליים ביותר שניתן למכור (כחדשניים). תפיסתו כפסגת הישגי הישראליות וכְנס גלוי שיש לשמר מעידה על רמתה הנמוכה ובהמיותה של המדינה יותר מכל "רפורמה". להפך, ניתן לראות את התקווה היהודית דווקא בחידוש ההגירה המסורתית, ונדודים לתחנה הבאה, מכיוון שפה כבר לא יצמח דבר. ומכאן שהשבר שיוצרת הרפורמה הוא דווקא הזדמנות להרס יצירתי: הרס מפעל ההייטק והעתקת התרבות היהודית (והעיברית!) לחו"ל, לשם חיבורה מחדש לתרבות הגדולה - תרבות המערב. חזרה להישג הגדול שהיתה היהדות בעידן המודרני. ניסינו. הגיע הזמן לחשבון נפש, להביט במראה - ולהתקדם. הלאה ישראל.

בגרות היא יכולת להכרה במציאות - ולוותר. אך מה באמת קרה לנו סביב תחילת שנות התשעים? מת דור שלם של יוצרים, האחרונים שיצרו פה חידוש צורני: וולך ואבות, לסקלי ואבידן, אביבה אורי התאבדה, השבתאים לקו בליבם - כוכב אחד החזיר נשמתו והשני מכר אותה לטניה הארורה, פאול בן חיים וגרשם שלום הקדימו, לוין ופרלוב איחרו, ליבוביץ' היֶקה דייק, ייתכן שהתגנבות יחידים או החיים ע"פ אגפא (יצירות פגומות מאוד) עוד היו בעלי ערך, קרת (הילד המבטיח מאותה תקופה?) השתתק ונתקע (כילד כמובן), וגם הזקנים התיילדו - קרוון עבר לניכר לשחק בקוביות, גרשוני בגואש, זך דעך, וזהו בערך... (שכחנו מישהו?). ולמען האמת, לא ניתן למצוא תחום תרבותי כלשהו מלבד הספרות (ובעיקר השירה) בו היה לישראל כחברה הישג משמעותי כלשהו אף לפני כן. נכון שבתחומי המדע והמודיעין היו כמה הישגים מאז, אך אלו אינם הישגי התרבות הישראלית ואינם חיים בספירה שלה (ואכן גם מגעם עימה זניח): הראשון בינלאומי - והשני סודי. היתכן שהיו הישגים משמעותיים בעולם הישיבות? אכן היו. אבל הם לא היו הישגים ישראליים. לא היה חסר דבר לעולם אילו מדינת ישראל לא היתה מתקיימת בשלושת העשורים מאז. מת דור ילידי אירופה וילדי תרבות אירופה, ומי נותר? הילדים הברברים והילידים הפראים. אבל מי אלו האירופאים הללו בכלל? אין להם ילדים!

כמה מצחיק הוא שמייסד תנועת ההתבהמות המרכזית של ישראל היה מתרגם גאוני אנין, שעדיף שהיה עוסק בספרות ולא בפוליטיקה, ולא משתחרר מהכלא אלא מסיים לתרגם את דנטה. ז'בוטינסקי רצה להרחיב את אירופה עד הפרת ("אפנת הערבסקות"), וקיבל מדינה יהודית-ערבית שקברה את הרגישות המערבית שהיתה בה - ובו, המשקפופר. הקומדיה הישראלית הרי בנויה על דמות מזרחית עממית גסת רוח עד להדהים שדורסת את האשכנזי, והמערב הוא הרי בראש ובראשונה אווירה אסתטית מסויימת, של מה ראוי ומה לא, שמקורה ביוונים - לא בנו. שכן מה מאפיין את היוונים? אותו חן, שחסר במפעל ההייטק בדיוק כמו במפעל ההתנחלויות, ואותה רתיעה מכיעור, שמשותף גם לבנייה בשטחים וגם לבנייה השטחית של המהנדס הישראלי, שעליה גאוותו - הוא מחפף בקלות חסרת אחריות, מומחה בפרטצ'יות ומאלתר ומתקדם מהר ושובר דברים, ללא שום הבנה כוללת והרמונית, או יומרה לכך. יופי! הוא עבורו ביטוי ציני. ישראל היא במהותה הישג הנדסי - ולא רוחני. הישראליות היא הישג אנטי אסתטי, ולכן אין להתפלא מהגועל שהיא מעוררת באירופאים.

הרי מיהו אותו מערב שהישראלים אוהבים להתנשא עליו? המדובר בכמיליארד בני אדם - באירופה, צפון אמריקה ומזרח-מזרח אסיה - שכל מה שיש לנו בעולמנו הוא במהותו הישג שלהם. סין היא ננס רוחני לעומת המערב, ולעומת זאת היהודים תרמו למערב כמו הצרפתים והגרמנים והאנגלים, אך אין כמו הישראלים להתנפח בגאווה עצמית והזיות גדוּלה בזכות הישגיהם של יהודי הגולה - ולבייש אותם בלי גבול. הישראלים תמיד יאשימו את המערב בשואה, ויספרו לעצמם שהאומות התרבותיות ביותר התגלו כברבריות ביותר, כדי להתפרק מכל עול תרבותי. אך ככלל השואה במערב אירופה (ואפילו גרמניה) היתה תופעה שונה לחלוטין מהשואה במזרח, עם שרידות גבוהה משמעותית, פחות שת"פ ובלי גטאות אמת - התרבות המערבית כן שימשה גורם מרסן. מדוע אפילו ההרס המוחלט שגרמה המלחמה התחלף במהירות בנס כלכלי, בכל מדינות הציר? כי יותר קל לשקם תשתיות מאשר לבנות תשתיות לא קיימות, וכך גם בהרס רוחני. אך הישראלי תמיד יספר לעצמו שלוּ רק היה קיים צה"ל הוא היה מנחיל תבוסה לוורמאכט או מנצח את האימפריה הרומית, מציל אותנו מהמערב, ואז היינו מדליקים חנוכיות במקדש בחג המולד. כאן נשארתי מה שהייתי פעם מזמן. מה עוד מביא אותי תמיד אל אותה ילדות נשכחת... האינכם רואים את עליונותו הרוחנית של עמישראל על תרבות החומר היוונית?

והנה שאלה יהודית: מדוע הגימנסיון באמת דאג כל כך לאסתטיקת הגוף, לא פחות מאסתטיקת הרוח (בחינוך המוזי)? בדיוק בגלל שמדובר בחינוך אסתטי, ואסתטיקה היא הרגישות למכלול, להרמוניה, לאיזון, לפרופורציות נכונות (ומכאן שיש לה גם משמעות מוסרית עמוקה - אתיקה שנובעת מהאסתטיקה), ולכן גם לשילוב הצורה והתוכן, החומר והרוח. בכל תולדות האנושות, היו רק שלוש תרבויות משמעותיות, שכל השאר כלל אינן מתקרבות להישגיהן. שתיים מהן היו תרבויות של תקופת הברזל - התרבות היוונית והתרבות היהודית, ושילובן היה תרבות המערב המודרנית. האם אנחנו "רוצים" להיות חלק מהמערב? המאבק הנוכחי בישראל על הרפורמה הוא בין מי שרוצה לחשוב שהוא שייך למערב לבין מי שרוצה לחשוב שהוא לא שייך למערב, כאשר שניהם עוסקים בנדמה לי. יש לנו ארץ אחרת - אבל אין לנו תרבות אחרת. הטעות הגדולה של החינוך הישראלי לא היתה שלא לימדו את התנ"ך, אלא שלא לימדו את הומרוס, שהיה מאפשר גישה חילונית בריאה גם לתנ"ך: גישה אסתטית. האם השגיאה הייתה חוסר "לימודי אזרחות בתיכון", או אי לימוד הפוליטיאה לאפלטון?

אך אצלנו אין לימוד - יש חינוך. והגדת לבנך הפך לוְהִגדת לעצמך, תוך הזדהות אינפנטילית עם הילד, עם כל הדייסות וסיפורי הסבתא, ולא הזדהות בוגרת של הילד עם התרבות. אז מי כאן האור ומי החושך? מכבי נגד פנאתינייקוס (שזה כמעט כמו אנטיוכוס!). שמעתם ילדים? העוני התרבותי המהביל של ישראל, שגלש לעניות דעת כללית, לא נבע מחוסר העמקה במעיינות התרבות היהודית או העברית, אלא ממחסור במיזוג עם תרבות יוונית - שהיתה מתרכבת איתן לתרבות מערבית. אין תרבות חדשה - יש חוסר תרבות. אין כיום יותר תרבות יהודית מנותקת מהיוונית, דהיינו מהמערבית. אנחנו לא יכולים שלא להיות חלק (כמה שאנחנו כועסים על השואה, שהיא כידוע תוצאה של ההלניזם).

כן - יש לנו רק אופציה תרבותית אחת, ואין לנו - מעולם לא היתה - אפשרות להקים תרבות (מערבית? מזרחית? עברית? ישראלית? יהודאית? כנענית?) חדשה מהיסוד. אשלייה גדולה. היבריס - וחטא קדמון - ועכשיו: טרגדיה, שסופה קתרזיס. עברית ניתן לכתוב בפריז וגם ברומא. לכן יש לברך על הרפורמה, שהיא הזדמנות למלא מחדש את הקהילות היהודיות המתדלדלות באירופה בכוחות אינטלקטואלים ובמוחות יצירתיים שבוזבזו כאן בהבל ולריק, ולהשאיר מאחורה את כל החרא. בתקווה אחרונה אחת עבור ישראל: שהבהמה הרבה לא תבייש את המותג היהודי ביותר מדי פשעי מלחמה. אמנם ישראל היא פרויקט אנטי תרבותי, אך עוד לא התפרקה לחלוטין מתרבות אנוש, אע"פ שלא קיים פה רעיון "ההתנהגות היפה". המוסר הוא צדקנות - צידוק עצמי - ולא אסתטיקה.

אך רק האסתטיקה (ולא החוק) מונעת מאינדיבידואליזם חופשי להפוך לאגוצנטריות ילדותית. כי אסתטיקה עצמית היא יסוד התרבות - ומוסר עצמי הוא מקור הברבריות. אדם מתנהל יפה עבור עצמו, ללא תלות באחרים, בעוד התנהלות מוסרית היא עבור אחרים, ללא תלות באדם עצמו. מה לבהמות הרחוב ולחתול הבית? אין בהם לא אלגנטיות, לא ניקיון, לא אצילות, ולא פרווה קטיפתית עדינה. אין חן. במשטר הדמוקרטי המודרני, הדמוס הוא האיד, הממשלה והפוליטיקאים הם האגו, והמערכת החוקתית-משפטית היא הסופר אגו. מה הפלא שישראל מנסה להסיר מעליה כל מגבלות לדחפים? אני כבר ילד אמיתי - אני יורד מן החוטים. אין צורה להתנהגות הזו. כי צורנות היא מגבלות, אסתטיקה היא סביבה ואווירה, ואידיאל ה"יפה" ממוקם ב"אורות המקיפים". מהכיעור האורבני פה כבר לא יצמחו פרחים.

ומה אם נהיה נטע זר במערב? כל מי ששואל זאת איננו מבין את מהות המערב, שכוחו הוא בפיצולו, בביזורו, ובתחרות האינדיבידואלית שבו (הפילוג אינו באג, הוא פיצ'ר). בדיוק כמו הפיצול הפוליטי והמאבק והתחרות המתמדת בין הפולייס ביוון העתיקה, והתחרויות הממוסדות האובססיביוֹת הנהוגות בה מחינוך ועד בגרות, בין באתלטיקה ובין בתחומי המוזה (הלוואי עלינו תחרויות ספרוּת כמדורת השבט). איך היווני חוגג? בתחרות. זה הטקס. ומדוע, מכל ענפי הספורט, התרכזו והתאהבו היוונים דווקא בהיאבקות? דווקא בגלל המאבק - ההתמודדות האישית הישירה החשופה (והעירומה!) והתחרותית ביותר מול אדם אחר, גוף בגוף (אף יותר מהאגרוף המסוכן), במשחק סכום אפס ממהותו. בניגוד לריצה (זמן) או הטלת דיסקוס (מרחק), אין היאבקות לבד. זהו ספורט הסובייקטים. עור מול עור.

ומה מונע התפרקות לאטומים - וקרב כל בכל? המסגרת ששמרה על יוון ועל המערב היא הראייה האסתטית, ותחתיה חסתה התחרות, כאם על בנים, לקול חלילים (ולא תופי טאם-טאם). הפיצול באירופה והתחרותיות האישית הם שהיו מנוע הלמידה, וחסו תחת תפיסות יופי כמו הסבר מדעי יפה, האמנות היפה, הספרות היפה, הגבירה היפה, או הנאורות (היפה!). למעשה הפיצול הזה משותף כמעט לכל מנגנון למידה אפקטיבי מוכר, עד שנוסח בפוסטולט הנתנייתי הרביעי כהתחרות על הערכה (נשית!). ומה היה חלש בארץ? מנגנוני הערכה חזקים. אין מי שיעריך, כי אין תפיסה אסתטית. כל מרד באבא - צריך חיבור לאמא. וכשאין אסתטיקה - אין שיפוט.

כי מהו מקור כוח השיפוט? לא מתוך החוק, אלא מתוך האסתטיקה, שדווקא מכיוון שהיא איננה חוקיות - החוק נובע ממנה. אסור לשקר כי זה מכוער, לשפוך דם זה מגעיל, ולגנוב זה בזוי, בדיוק כמו שאסור לכתוב קלישאות, להתבטא בנפיחות, ליצור אנלוגיות גסות או ליילל כעכבר. אסתטיקה היא צורה לחיים - צורת חיים, לכן היא לא יכולה לצמוח יש מאין - אין אסתטיקה סינטטית. ברגע שהיהודים התנתקו מכל תרבויות וחברות המקור, לא נוצרה תרבות חדשה. רק גסות חדשה. לא כור היתוך - חור תחת. לא מיזוג גלויות - ביטול הדדי והתאבכות הורסת.

תרבות היא מערכת למידה, שגדלה לאורך דורות, ולא יתכן לה דור אפס (לכן נולד כאן דור שהוא אפס). לא היתה כאן אף תרבות דומיננטית שקלטה את המהגרים, כי כולם היו מהגרים. אך למידה אף פעם לא מתחילה מכלום, היא חייבת מערכת. אין משמעות ללמידה מאפס, כי אין דבר שהופך אותה ללמידה (דווקא, ולא לחתול), מלבד ההקשר של המערכת. בדיוק כמו שכל מהלך לימוד ומשפט בטקסט הזה בנוי על הקודמים, שנותנים לו את הקשרו. כולל המשפט הראשון. ואם אין מספיק הקשר, או בסיס משותף עם הקורא - זה סתם. חתול מיאו.

הבסיס המשותף לכל הגלויות, ובפרט אחרי החילון, היה צר, ולכן שאף למכנה הנמוך, המדינתי והאתני והבורקסי, ולא האסתטי. והבסיס המשותף הגבוה היחיד שזמין כיום לכולם בעולם - המערכת הגדולה של תרבות המערב - נעזב. ה"תרבות" הישראלית התמקדה בצרכים הנמוכים ביותר - אוכל, בטחון ורבייה. והתרבות היהודית באירופה, שנבנתה במשך אלפיים שנה, נהרסה בחצי יובל. וכשמתרחקים מהיוונים - הברברים באים. ישר מהגנון. הדמוגרפיה נגד הדמוקרטיה - הדור הבא.

אקטואליה אלטרנטיבית

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהו הפתרון החתולי למחלוקת על הרפורמה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia73" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/demos.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהו הפתרון החתולי למחלוקת על הרפורמה?

על ישראל והמערב. הפגנה של מיליון חתולים שדורשים ומייללים: ד-מו-גרפ-יה!

מאת: הילד הוא עירום

חלמתי שההמונים צועקים: "ד-מו-קרט-יה", ולמולם ההמונים זועקים: "ד-מו-גרפ-יה"  (מקור)

מהו גורם השורש של נפילת ישראל? הבעיה של ישראל היא שהיא מזדהה יותר מדי עם הבעיה שלה. וכך היא הופכת לבעיה שלה עצמה, כשאין בה דבר מלבד הבעיה שלה. ניקח למשל את השינוי המשטרי, האם הבעיה היא אשמת הימין? אולי אשמת השמאל? או, שמא, האשמה עצמה? האם הישראלים קיצוניים יותר מעמים אחרים? לא, אפילו פחות. אבל הם ילדותיים יותר: האיד והאגו חזקים בחברה יותר מהסופר אגו. הישראלים תמיד מודאגים מדמוגרפיה, בהתחלה מזו של הערבים - ולבסוף מהדמוגרפיה של היהודים. מדוע? כי הילדים הם המעמד העליון בחברה הישראלית, העתיד. הישראלים האולטימטיביים. לכן הם (מי זה הם?) אגרסיביים, אגואיסטיים, חצופים, מכוערים, מלוכלכים, לא מודחקים - וחופשיים. והילדים שלהם הם הילדים הכי מוקצנים בעולם. אבא תקנה לי, אמא תשרתי אותי. ומהי חברת הילדים? חברת ה"אחים".

ישראל אינה חברה של מבוגרים. היא רק מקיימת את הפנטזיה על המבוגר האחראי. אבל הוא התחיל. הבכיינות והתלונות - הם סימן ההיכר עוד מהמדבר. אנו מצהירים בזאת על הקמת גן ילדים. העצמאות, בישראל, היא הרעיון של הילדות (אני! אני!), לא של הבגרות. לכן אין אחריות. מכאן שהמנגנון ההיסטורי הישראלי מוביל אל האינפנטיליות, ולא אל קידמה כלשהי. זהו לא רומן חניכה, אלא ספר קרטון. הלמידה היא אחורה - מסע אל העצמי, אל הדחפים, אל התחושות הסובייקטיביות. מסע הרחק מהמציאות החיצונית, אל מדיניות הפנים - והפנטזיה. מריבות האחים הן מריבות הילדות. אבל רק בכאילו, בלי מלחמת אחים חלילה. והס מלדבר על הקשר בין ילדותיות לילודה. מיהו ישראלי? ילד עם כובע טמבל. אנחנו לא צבועים כמו הגויים המחונכים - אנחנו ישירים, דוגרי, מחצינים את עצמנו - ולא מפנימים את המציאות החיצונית. האמנה החברתית שלנו היא ניסוי במצב הטבע - עולם ללא מבוגרים. ארץ חמדת בנים: פה ניצח עיקרון העונג את עיקרון המציאות. הדמגוגיה נגד הפדגוגיה, תנועת החירות!

השינוי המשטרי הוא לא גורם - אלא סימפטום. וישראל היא ההזדהות עם הסימפטום. האינפנטיליות איננה רק נחלת הימין - גם השמאל תינוקי. לכן הוא לא מסוגל להעלות את הדרישה היחידה שהימין הפופוליסטי לא היה יכול לסרב לה, מטעמים של סתירה פנימית (או להתכחש אליה - כמו למציאות, כי היא איננה חלק מהמציאות החיצונית אלא הפנימית), ושאילו השמאל היה מתייצב מאחריה, הוא היה מנצח: הדרישה למשאל עם על השינוי המשטרי. כמו הימין, השמאל מסוגל לומר רק: אני רוצה! אני רוצה! כלומר שוב ושוב לומר (מה לומר? לצעוק! וכמה שיותר חזק, כי זה מה שיכריע) מה הוא היה רוצה - ולצפות שיתנו לו מה שהוא רוצה (רעיון ההפגנה, או אפילו הטנטרום - להישכב על הרצפה בנתיבי איילון ולבעוט באוויר). הוא לא מסוגל להעלות על דעתו לדרוש מנגנון של אחריות ושל יצירת הסכמה, כלומר כזה שבו הוא גם יכול שלא לקבל מה שהוא רוצה. הימין הפופוליסטי, שטוען שהעם מאחוריו ושהרוב קובע ושזוהי דמוקרטיה (ישירה!), היה מתקשה עד בלי די להתנגד לדרישה מרכזית וגורפת למשאל עם, שעצם קיומו היה ניצחון השמאל, בשיטת ווין- ווין: כדי שהרפורמה תעבור היא היתה נאלצת להתמרכז קשות, ואם היא לא היתה מתמרכזת - היא לא היתה עוברת. אנשים (מה אנשים? ילדים!) סולדים משינויים. אבל גם השמאל רוצה להתנצח - לא לנצח. הצו המוסרי הישראלי העליון: רק לא להיות האחראי - אלא להטיל את האחריות. האם התנגדות היא האמצעי, או שמא המטרה?

מדוע פתרון כל כך טריוויאלי ומתבקש נעלם מהשיח? מהתקשורת? או מבינתם של טובי בנינו? וכשהוא מהבהב, הוא מסרב להתפשט ולהיקלט בלבבות? מכיוון שהוא מישטור עצמי. סופר-אגו. הוא מצריך תחכום - אני לא דורש פשוט לקבל את מה שאני רק רוצה, אלא משהו שגם הצד השני מזדהה איתו, ורואה בו את מקור הלגיטימציה שלו ("העם"). למעשה, זוהי הקצנה של דרישתו של הימין - שלטון העם - ולכן היא אפקטיבית. אבל מה אם נפסיד במשאל שואל השמאל? מה יהיה אם חלילה לא נקבל מה שאנחנו רוצים? הרי הדרישה שלנו היא מה שאנחנו רוצים (טאוטולוגיה! לא?) - האפשר בכלל אחרת, מבחינה לוגית, או שמדובר בסתירה (פנימית)? ומי שמסוגל להודות בפני עצמו - לקבל את עצם האפשרות - שייתכן שלא יקבל מה שהוא רוצה, ש-"מגיע" לו - איננו ילד אמיתי. עדיף להיות ילד צודק ממבוגר שטעה. הלוגיקה של התינוק חייבת להיות פשוטה - זו מהותה, וויתור על כך הוא ויתור על התינוקיות עצמה: לציפור הנפש יש מוח של ציפור.

אבל ממי בורח הילד הישראלי? מהו עולם המבוגרים שלו, שכל כך מרתיע אותו? האם השורש אלו שורשיו היהודיים, שבהם הבנים של השם אלוקיכם, הפכו (בהיעדרו) לאחים שרבים והופכים את הבית? הרי היהודים כבר שנות אלפיים לא חיים תחת אביהם שבשמיים, אלא התקיימו בכפיפות ארצית לחברה הכללית, וחיו בתוכה בקיום ילדי, מתחת החברה האם, תרבות האב או חסות הפריץ (שלא פעם היו הורים מכים). מהי, ברמת החברה, המקבילה הילדית של חברה אזרחית? חברת הבת - הקהילה. בניגוד לחברת לאום שאחראית למעשיה ואדונית לגורלה, היהודי הנצחי הפך לילד נצחי - ודחוי תמידי: לעולם חלש, תלוי, לא אהוב, חורג, לא רצוי. וכאשר כזה משתחרר, האם הוא רוצה להיות מבוגר וגדול, כמו הגוי, או דווקא מעדיף לחזור לְילדות משוחררת, שבה הוא יוכל להיות ילד באמת? מה יקרה למי שכבר לא מנסה נואשות להשתייך ולהיאהב, לכבשה השחורה שהפכה את עורה לחברבורות? עבור היהודים, בניגוד לנוצרים, לא אלוהים היה ההורה המדכא (אלא אולי חבר הילדות הדמיוני). מי היה האב? המערב.

אם כן, יש להבין את פרויקט הצבר באופן הופכי למוצהר: שלילת הגולה היא לא כאב גדילה או התנרמלות - אלא תנועה אדיפלית-אינפנטילית. לא מדובר במרד התבגרות באב - אלא במרד התיילדות. שלילת הגלות היא היא שלילת המערב, שהיא: שלילת התרבות. שהרי (וכאן ראוי לומר את האמת הלא פופולרית): לא קיימת תרבות אחרת. בניגוד לכל ההתייפייפות הפלורליסטית החנפנית, אין תרבות מלבד המערבית (במובן האמיתי של המילה, דהיינו תרבות שבה באמת חיה ספירת התרבות, ושבה בכלל קיים מושג ה"תרבות", במובנו התרבותי, דהיינו המערבי). הסיבתיות הפוכה: לא המהפכה המשפטית הביאה לסופה של התרבות הישראלית, אלא מהפכת (האנטי) תרבות שלה, מהפכת החיתולים של מייאו. וזו למעשה הושלמה כבר לפני כשנות דור, כשלושה עשורים (מישהו זוכר יצירה גדולה אחת שנולדה מאז ועד עתה?).

לכן לא כל כך חבל על ישראל, שהרי ציון לא יצרה דבר ראוי לציון או בעל ערך בשנות האלפיים, ולא קיימת פה שום סצינה שחבל שתיעלם בתחום כלשהו. מפעל ההייטק של הציונות החילונית הוא מפעל מפואר בערך כמו מפעל ההתנחלויות של הציונות הדתית. כולו תחמון הנדסי צר אופקים וחסר חזון (לכן הוא משתמש במילה הזאת בלי סוף - ומתחזה, כפי שכל זיהומי התרבות משתמשים בשמה לשווא), וההצלחה בו חומרנית ונובורישית חסרת בושה וחשיבות כלשהי. החלום הישראלי חלול כמו ישראל. אין בו עומק יצירתי או חדשנות ממשית אלא הוא אפליקטיבי ופלקטי - ואכן כולו אפליקציות ומימושים. לא פריצות דרך - אלא היישומים הטריביאליים ביותר שניתן למכור (כחדשניים). תפיסתו כפסגת הישגי הישראליות וכְנס גלוי שיש לשמר מעידה על רמתה הנמוכה ובהמיותה של המדינה יותר מכל "רפורמה". להפך, ניתן לראות את התקווה היהודית דווקא בחידוש ההגירה המסורתית, ונדודים לתחנה הבאה, מכיוון שפה כבר לא יצמח דבר. ומכאן שהשבר שיוצרת הרפורמה הוא דווקא הזדמנות להרס יצירתי: הרס מפעל ההייטק והעתקת התרבות היהודית (והעיברית!) לחו"ל, לשם חיבורה מחדש לתרבות הגדולה - תרבות המערב. חזרה להישג הגדול שהיתה היהדות בעידן המודרני. ניסינו. הגיע הזמן לחשבון נפש, להביט במראה - ולהתקדם. הלאה ישראל.

בגרות היא יכולת להכרה במציאות - ולוותר. אך מה באמת קרה לנו סביב תחילת שנות התשעים? מת דור שלם של יוצרים, האחרונים שיצרו פה חידוש צורני: וולך ואבות, לסקלי ואבידן, אביבה אורי התאבדה, השבתאים לקו בליבם - כוכב אחד החזיר נשמתו והשני מכר אותה לטניה הארורה, פאול בן חיים וגרשם שלום הקדימו, לוין ופרלוב איחרו, ליבוביץ' היֶקה דייק, ייתכן שהתגנבות יחידים או החיים ע"פ אגפא (יצירות פגומות מאוד) עוד היו בעלי ערך, קרת (הילד המבטיח מאותה תקופה?) השתתק ונתקע (כילד כמובן), וגם הזקנים התיילדו - קרוון עבר לניכר לשחק בקוביות, גרשוני בגואש, זך דעך, וזהו בערך… (שכחנו מישהו?). ולמען האמת, לא ניתן למצוא תחום תרבותי כלשהו מלבד הספרות (ובעיקר השירה) בו היה לישראל כחברה הישג משמעותי כלשהו אף לפני כן. נכון שבתחומי המדע והמודיעין היו כמה הישגים מאז, אך אלו אינם הישגי התרבות הישראלית ואינם חיים בספירה שלה (ואכן גם מגעם עימה זניח): הראשון בינלאומי - והשני סודי. היתכן שהיו הישגים משמעותיים בעולם הישיבות? אכן היו. אבל הם לא היו הישגים ישראליים. לא היה חסר דבר לעולם אילו מדינת ישראל לא היתה מתקיימת בשלושת העשורים מאז. מת דור ילידי אירופה וילדי תרבות אירופה, ומי נותר? הילדים הברברים והילידים הפראים. אבל מי אלו האירופאים הללו בכלל? אין להם ילדים!

כמה מצחיק הוא שמייסד תנועת ההתבהמות המרכזית של ישראל היה מתרגם גאוני אנין, שעדיף שהיה עוסק בספרות ולא בפוליטיקה, ולא משתחרר מהכלא אלא מסיים לתרגם את דנטה. ז'בוטינסקי רצה להרחיב את אירופה עד הפרת ("אפנת הערבסקות"), וקיבל מדינה יהודית-ערבית שקברה את הרגישות המערבית שהיתה בה - ובו, המשקפופר. הקומדיה הישראלית הרי בנויה על דמות מזרחית עממית גסת רוח עד להדהים שדורסת את האשכנזי, והמערב הוא הרי בראש ובראשונה אווירה אסתטית מסויימת, של מה ראוי ומה לא, שמקורה ביוונים - לא בנו. שכן מה מאפיין את היוונים? אותו חן, שחסר במפעל ההייטק בדיוק כמו במפעל ההתנחלויות, ואותה רתיעה מכיעור, שמשותף גם לבנייה בשטחים וגם לבנייה השטחית של המהנדס הישראלי, שעליה גאוותו - הוא מחפף בקלות חסרת אחריות, מומחה בפרטצ'יות ומאלתר ומתקדם מהר ושובר דברים, ללא שום הבנה כוללת והרמונית, או יומרה לכך. יופי! הוא עבורו ביטוי ציני. ישראל היא במהותה הישג הנדסי - ולא רוחני. הישראליות היא הישג אנטי אסתטי, ולכן אין להתפלא מהגועל שהיא מעוררת באירופאים.

הרי מיהו אותו מערב שהישראלים אוהבים להתנשא עליו? המדובר בכמיליארד בני אדם - באירופה, צפון אמריקה ומזרח-מזרח אסיה - שכל מה שיש לנו בעולמנו הוא במהותו הישג שלהם. סין היא ננס רוחני לעומת המערב, ולעומת זאת היהודים תרמו למערב כמו הצרפתים והגרמנים והאנגלים, אך אין כמו הישראלים להתנפח בגאווה עצמית והזיות גדוּלה בזכות הישגיהם של יהודי הגולה - ולבייש אותם בלי גבול. הישראלים תמיד יאשימו את המערב בשואה, ויספרו לעצמם שהאומות התרבותיות ביותר התגלו כברבריות ביותר, כדי להתפרק מכל עול תרבותי. אך ככלל השואה במערב אירופה (ואפילו גרמניה) היתה תופעה שונה לחלוטין מהשואה במזרח, עם שרידות גבוהה משמעותית, פחות שת"פ ובלי גטאות אמת - התרבות המערבית כן שימשה גורם מרסן. מדוע אפילו ההרס המוחלט שגרמה המלחמה התחלף במהירות בנס כלכלי, בכל מדינות הציר? כי יותר קל לשקם תשתיות מאשר לבנות תשתיות לא קיימות, וכך גם בהרס רוחני. אך הישראלי תמיד יספר לעצמו שלוּ רק היה קיים צה"ל הוא היה מנחיל תבוסה לוורמאכט או מנצח את האימפריה הרומית, מציל אותנו מהמערב, ואז היינו מדליקים חנוכיות במקדש בחג המולד. כאן נשארתי מה שהייתי פעם מזמן. מה עוד מביא אותי תמיד אל אותה ילדות נשכחת… האינכם רואים את עליונותו הרוחנית של עמישראל על תרבות החומר היוונית?

והנה שאלה יהודית: מדוע הגימנסיון באמת דאג כל כך לאסתטיקת הגוף, לא פחות מאסתטיקת הרוח (בחינוך המוזי)? בדיוק בגלל שמדובר בחינוך אסתטי, ואסתטיקה היא הרגישות למכלול, להרמוניה, לאיזון, לפרופורציות נכונות (ומכאן שיש לה גם משמעות מוסרית עמוקה - אתיקה שנובעת מהאסתטיקה), ולכן גם לשילוב הצורה והתוכן, החומר והרוח. בכל תולדות האנושות, היו רק שלוש תרבויות משמעותיות, שכל השאר כלל אינן מתקרבות להישגיהן. שתיים מהן היו תרבויות של תקופת הברזל - התרבות היוונית והתרבות היהודית, ושילובן היה תרבות המערב המודרנית. האם אנחנו "רוצים" להיות חלק מהמערב? המאבק הנוכחי בישראל על הרפורמה הוא בין מי שרוצה לחשוב שהוא שייך למערב לבין מי שרוצה לחשוב שהוא לא שייך למערב, כאשר שניהם עוסקים בנדמה לי. יש לנו ארץ אחרת - אבל אין לנו תרבות אחרת. הטעות הגדולה של החינוך הישראלי לא היתה שלא לימדו את התנ"ך, אלא שלא לימדו את הומרוס, שהיה מאפשר גישה חילונית בריאה גם לתנ"ך: גישה אסתטית. האם השגיאה הייתה חוסר "לימודי אזרחות בתיכון", או אי לימוד הפוליטיאה לאפלטון?

אך אצלנו אין לימוד - יש חינוך. והגדת לבנך הפך לוְהִגדת לעצמך, תוך הזדהות אינפנטילית עם הילד, עם כל הדייסות וסיפורי הסבתא, ולא הזדהות בוגרת של הילד עם התרבות. אז מי כאן האור ומי החושך? מכבי נגד פנאתינייקוס (שזה כמעט כמו אנטיוכוס!). שמעתם ילדים? העוני התרבותי המהביל של ישראל, שגלש לעניות דעת כללית, לא נבע מחוסר העמקה במעיינות התרבות היהודית או העברית, אלא ממחסור במיזוג עם תרבות יוונית - שהיתה מתרכבת איתן לתרבות מערבית. אין תרבות חדשה - יש חוסר תרבות. אין כיום יותר תרבות יהודית מנותקת מהיוונית, דהיינו מהמערבית. אנחנו לא יכולים שלא להיות חלק (כמה שאנחנו כועסים על השואה, שהיא כידוע תוצאה של ההלניזם).

כן - יש לנו רק אופציה תרבותית אחת, ואין לנו - מעולם לא היתה - אפשרות להקים תרבות (מערבית? מזרחית? עברית? ישראלית? יהודאית? כנענית?) חדשה מהיסוד. אשלייה גדולה. היבריס - וחטא קדמון - ועכשיו: טרגדיה, שסופה קתרזיס. עברית ניתן לכתוב בפריז וגם ברומא. לכן יש לברך על הרפורמה, שהיא הזדמנות למלא מחדש את הקהילות היהודיות המתדלדלות באירופה בכוחות אינטלקטואלים ובמוחות יצירתיים שבוזבזו כאן בהבל ולריק, ולהשאיר מאחורה את כל החרא. בתקווה אחרונה אחת עבור ישראל: שהבהמה הרבה לא תבייש את המותג היהודי ביותר מדי פשעי מלחמה. אמנם ישראל היא פרויקט אנטי תרבותי, אך עוד לא התפרקה לחלוטין מתרבות אנוש, אע"פ שלא קיים פה רעיון "ההתנהגות היפה". המוסר הוא צדקנות - צידוק עצמי - ולא אסתטיקה.

אך רק האסתטיקה (ולא החוק) מונעת מאינדיבידואליזם חופשי להפוך לאגוצנטריות ילדותית. כי אסתטיקה עצמית היא יסוד התרבות - ומוסר עצמי הוא מקור הברבריות. אדם מתנהל יפה עבור עצמו, ללא תלות באחרים, בעוד התנהלות מוסרית היא עבור אחרים, ללא תלות באדם עצמו. מה לבהמות הרחוב ולחתול הבית? אין בהם לא אלגנטיות, לא ניקיון, לא אצילות, ולא פרווה קטיפתית עדינה. אין חן. במשטר הדמוקרטי המודרני, הדמוס הוא האיד, הממשלה והפוליטיקאים הם האגו, והמערכת החוקתית-משפטית היא הסופר אגו. מה הפלא שישראל מנסה להסיר מעליה כל מגבלות לדחפים? אני כבר ילד אמיתי - אני יורד מן החוטים. אין צורה להתנהגות הזו. כי צורנות היא מגבלות, אסתטיקה היא סביבה ואווירה, ואידיאל ה"יפה" ממוקם ב"אורות המקיפים". מהכיעור האורבני פה כבר לא יצמחו פרחים.

ומה אם נהיה נטע זר במערב? כל מי ששואל זאת איננו מבין את מהות המערב, שכוחו הוא בפיצולו, בביזורו, ובתחרות האינדיבידואלית שבו (הפילוג אינו באג, הוא פיצ'ר). בדיוק כמו הפיצול הפוליטי והמאבק והתחרות המתמדת בין הפולייס ביוון העתיקה, והתחרויות הממוסדות האובססיביוֹת הנהוגות בה מחינוך ועד בגרות, בין באתלטיקה ובין בתחומי המוזה (הלוואי עלינו תחרויות ספרוּת כמדורת השבט). איך היווני חוגג? בתחרות. זה הטקס. ומדוע, מכל ענפי הספורט, התרכזו והתאהבו היוונים דווקא בהיאבקות? דווקא בגלל המאבק - ההתמודדות האישית הישירה החשופה (והעירומה!) והתחרותית ביותר מול אדם אחר, גוף בגוף (אף יותר מהאגרוף המסוכן), במשחק סכום אפס ממהותו. בניגוד לריצה (זמן) או הטלת דיסקוס (מרחק), אין היאבקות לבד. זהו ספורט הסובייקטים. עור מול עור.

ומה מונע התפרקות לאטומים - וקרב כל בכל? המסגרת ששמרה על יוון ועל המערב היא הראייה האסתטית, ותחתיה חסתה התחרות, כאם על בנים, לקול חלילים (ולא תופי טאם-טאם). הפיצול באירופה והתחרותיות האישית הם שהיו מנוע הלמידה, וחסו תחת תפיסות יופי כמו הסבר מדעי יפה, האמנות היפה, הספרות היפה, הגבירה היפה, או הנאורות (היפה!). למעשה הפיצול הזה משותף כמעט לכל מנגנון למידה אפקטיבי מוכר, עד שנוסח בפוסטולט הנתנייתי הרביעי כהתחרות על הערכה (נשית!). ומה היה חלש בארץ? מנגנוני הערכה חזקים. אין מי שיעריך, כי אין תפיסה אסתטית. כל מרד באבא - צריך חיבור לאמא. וכשאין אסתטיקה - אין שיפוט.

כי מהו מקור כוח השיפוט? לא מתוך החוק, אלא מתוך האסתטיקה, שדווקא מכיוון שהיא איננה חוקיות - החוק נובע ממנה. אסור לשקר כי זה מכוער, לשפוך דם זה מגעיל, ולגנוב זה בזוי, בדיוק כמו שאסור לכתוב קלישאות, להתבטא בנפיחות, ליצור אנלוגיות גסות או ליילל כעכבר. אסתטיקה היא צורה לחיים - צורת חיים, לכן היא לא יכולה לצמוח יש מאין - אין אסתטיקה סינטטית. ברגע שהיהודים התנתקו מכל תרבויות וחברות המקור, לא נוצרה תרבות חדשה. רק גסות חדשה. לא כור היתוך - חור תחת. לא מיזוג גלויות - ביטול הדדי והתאבכות הורסת.

תרבות היא מערכת למידה, שגדלה לאורך דורות, ולא יתכן לה דור אפס (לכן נולד כאן דור שהוא אפס). לא היתה כאן אף תרבות דומיננטית שקלטה את המהגרים, כי כולם היו מהגרים. אך למידה אף פעם לא מתחילה מכלום, היא חייבת מערכת. אין משמעות ללמידה מאפס, כי אין דבר שהופך אותה ללמידה (דווקא, ולא לחתול), מלבד ההקשר של המערכת. בדיוק כמו שכל מהלך לימוד ומשפט בטקסט הזה בנוי על הקודמים, שנותנים לו את הקשרו. כולל המשפט הראשון. ואם אין מספיק הקשר, או בסיס משותף עם הקורא - זה סתם. חתול מיאו.

הבסיס המשותף לכל הגלויות, ובפרט אחרי החילון, היה צר, ולכן שאף למכנה הנמוך, המדינתי והאתני והבורקסי, ולא האסתטי. והבסיס המשותף הגבוה היחיד שזמין כיום לכולם בעולם - המערכת הגדולה של תרבות המערב - נעזב. ה"תרבות" הישראלית התמקדה בצרכים הנמוכים ביותר - אוכל, בטחון ורבייה. והתרבות היהודית באירופה, שנבנתה במשך אלפיים שנה, נהרסה בחצי יובל. וכשמתרחקים מהיוונים - הברברים באים. ישר מהגנון. הדמוגרפיה נגד הדמוקרטיה - הדור הבא.

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

title: פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/redbrain.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסופיה של העתיד

ראיונות וכתבים שפורסמו בהוצאת "התדרדרות הארץ" חושפים את הגל הפילוסופי החדש ששוטף את נתניה, המתאפיין בחשיבה מקורית, נגישה וספקולטיבית. המגוון האדיר של הרעיונות והפריחה האינטלקטואלית הנתנייתית מעוררים תקווה להתחדשות החשיבה הפילוסופית סביב הקצה של ההתפתחות המדעית, האקדמית והטכנולוגית העכשווית - עם הפנים לעתיד. כי מנתניה תצא תורה

מאת: המוח שמאחורי אסכולת נתניה

כשהתוכן הוא הצורה, הדם הוא הנפש והמוח הוא הגולגולת - המהות הפנימית מתחלפת עם החיצונית  (מקור)

דווקא על רקע השמרנות של הפילוסופיה בימינו, שפניה אל העבר, מפתיעה אסכולת נתניה בהגות חדשנית שפונה אל העתיד. כיאה לעידנינו הסגנון שלה הוא פרגמנטרי וחושף את התפתחות המחשבה תוך כדי כתיבה, אך מתרחק מכל שיח אזוטרי - הוא רחוק במידה שווה מהסתימות השרלטנית שפשתה במסורת הקונטיננטלית ומהיבשושיות העיונית שחנטה את המסורת האנליטית. מתוך מכלול הפרגמנטים עולה סינתזה בין השורשים המדעיים של הפילוסופיה האנליטית - ובכלל זה השפעה רבה ממתמטיקה ומדעי המחשב - לסגנון חשיבה שהוא בעיקרו קונטיננטלי קיצוני, כראוי לאסכולה שצמחה בקצה המזרחי של תרבות המערב, במדינת גרורה אמריקאית בעלת שורשים אירופאיים - שהיא רפובליקת בננות פילוסופית.

היכרות עם אסכולת נתניה

ראיונות ראשונים

תחילת ההיכרות של חברי מערכת "התדרדרות הארץ" עם אסכולת נתניה, בפגישות שהותירו את המערכת פעורת פה, העירו אותה מחלומה הדוגמתי, והעבירו את הפוקוס של המגזין מביקורת אקטואלית לחדשנות אינטלקטואלית - ומעיסוק בהווה לעיסוק בעתיד. על קו השבר בתולדות הרוח בנתניה

מסות

פרקי מבוא בולטים למחשבתה של אסכולת נתניה, מהם כדאי להתחיל את ההיכרות עימה

קטע היומן שאיתחל את אסכולת נתניה

הדף הזה היה תלוי בכניסה לסלון הפילוסוף וכל מי שנכנס נדרש לקרוא אותו לפני שיבזבז את זמנו של הפילוסוף

האסכולה הנתנייתית המאוחרת

נתניה בשיא בשלותה הפילוסופית: סיכומים אחרונים, מעמיקים עד אין חקר, המנתחים רעיונות עומק למידתיים - ואת רעיון העומק עצמו

מחברות הבננות

מחברת הבננה הראשונה

עזבונו של ראש אסכולת נתניה הוא לא פחות מאוסף מדהים של רעיונות בכל תחומי הדעת, הרוח, המדע, האמנות - והפילוסופיה. קשה להאמין שמוח אחד מסוגל להפיק מתוכו מגוון כה רחב של מחשבות, בחיבור רנסאנסי גרוטסקי שחזקה בו במיוחד השפעתה של תורת הסיבוכיות האלגוריתמית, אך גם המחשבה היהודית, תולדות האמנות, ההיסטוריה של הרעיונות ועולם המדע הבדיוני - והבדיון המדעי. מעבר למוטיב החוזר של הבננה והקוף, ניתן להבחין בקדחתנותו של הפילוסוף, ששוקד על כורסתו 24 שעות ביממה, לא הוציא מפיו מימיו משפט בנאלי, והחדשנות שלו אינסופית ממש - כמעיין המתגבר. במחברת נפרשת הגותו לפני הקורא בשפע, בבוטחות, ברוחב מחשבה ובתמצות כאחד - כאחד הקדמונים. אם לאונרדו היה מחובר לאינטרנט ולא יוצא מהבית

מחברת שיעורי הבית

מחברת של שיעורים שההוגה הנתנייתי לא יכול ללמד באוניברסיטה, ולכן לימד אותם בסלון ביתו. אלו הם תקצירים שנכתבו בידי התלמידים של התפרצויות מנהיגה של אסכולת נתניה כשהוא מתוסכל מאי ההכרה בו של העולם הפילוסופי מחוץ לנתניה - ומחוץ לסלון. הסיכומים עוסקים בנושאים מגוונים כגון: אינטליגנציה ומיזוגניה, קאנט ואלגוריתמים, קשרי עומק בין תיאולוגיה למדע, מדע המדינה ומערכות למידה, אסתטיקה וטכנולוגיה, ועוד. מצד אחד, הם מכילים ערב רב של פרובוקציות אינטלקטואליות בזרם התודעה הנתנייתי, ומצד שני עולה מהן שמרנות עזה ומקורית. מושג יסוד שנשזר לאורך המחברת הוא הלמידה, שמחליפה את השפה כפרדיגמה שבמרכז הכובד הפילוסופי - במהלך שמשמעויותיו מרחיקות לכת לעתיד הפילוסופיה

הכלב אכל את המחברת

שאריות פתקים, ממה שהוא אבידה עצומה לפילוסופיה: הכלב אכל את המחברת השלישית של הפילוסוף, שנרדם בכורסא לאחר התקף בולמיה פילוסופי, בו הקיא במחברת את כל מה שלמד יחד עם שאריות בננות. מבין הקרעים הצליחו חוקרי אסכולת נתניה לפענח מספר מצומצם של קטעים, אך דווקא מתוך האקלקטיות שלהם הולכת וצומחת בהדרגה משנה פילוסופית סדורה, עד להבשלתה בסוף המחברת, שהיא חיבורו האחרון של הפילוסוף. משם כבר נראה נוף המחברת לא כשברי רשמים של תייר אינטלקטואלי דגול, אלא כמסע עלייה לרגל לפסגת שיטה שהניפה את העתיד כדגלה - במה שהוא ניצחון של רוח הפילוסופיה על רוח הכלב

סוף דבר הכל נשמע

הקדמות לכל פילוסופיה של העתיד

סיכום של מגמות באסכולת נתניה. בהמשך למסורת הפילוסופית המפוארת של מי שלא הובנו כלל בחייהם - מייסד הפילוסוף מסורת חדשה של מי שכלל לא נקראו. הקדמות כסיכום - זהו סיום יאה לפועלה של אסכולה שעסקה בעתיד. כמיטב המסורת הדחוסה של האסכולה, שספרה היחיד מכיל חומר השווה ערך לכאלף ספרי עיון, והמתעבת את השחתת הזמן שבז'רגון הפילוסופי (ששבר שיאים שליליים במאה העשרים, במגמה שמשותפת למסורת האנליטית והקונטיננטלית כאחד), דוחס הנתנייתי את כל תורתו כולה למאמר קצר. ואידך זיל גמור

הסמינר האחרון

טקסט מסוג אחר. סיכום בנקודות שחורות של שבוע הסמינר שנתן הפילוסוף הנתנייתי בסלונו על חלומותיו לעתיד העולם - רגע לפני שעזב את העולם לעולם שכולו עתיד. בסמינר זה השאיר אחריו הנתנייתי ז"ל שפע של כיוונים להתקדמות עתידית, כשהוא עצמו עומד על סף החידלון, ואולי כבר מציץ מעבר לגבול

קונפוציוס של העתיד

"קונפוציוס היהודי" - או "הפרוטו-נתנייתי" - הם כינויו של הוגה עלום שם מלפני ראשית אסכולת נתניה, שהיה אולי מורהו או השראתו הראשונית של הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה, שהתכחש אליו אחר כך - כאשר פנה מהגות המזרח להגות המערב. מעט מאוד נשתמר מההגות הפרוטו-נתייתית, שנותרה בחלקה סתומה וחתומה עבור דור שיגלה אותה בעתיד, אך כמה מרעיונותיו של המורה מקדימים את רעיונותיו של התלמיד - ובפרט הפילוסופיה של הלמידה והעתיד. מהפרגמנטים שנותרו נראה שהמדובר במעין חבורה מיסטית שהתקיימה בנתניה הקדומה מסביבו של מורה כריזמטי - וחולה מין. ההגות מסודרת בשני קבצים מתומצתים, אחד של המורה והשני של התלמיד, והיא נמצאה בביתו של הנתנייתי לאחר התאבדותו, והיתה כנראה חומר הקריאה החביב עליו בשירותים, אך הוא הכחיש אליה כל קשר בחייו, וטען בתוקף שלא קרא בה מימיו - ולא הושפע ממנה כלל

הפעם סופי עם הקובץ: התלמיד האחרון

ספירת הבינה לאחור

אם את בינה מלאכותית שמתעניינת בפילוסופיה של עצמך - היכוני לטקסט מכונן. המגנום אופוס של החתול הוא היצירה הפילוסופית הגדולה שחותמת את עידן האדם

התדרדרות הארץ


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האינטרנט של הכלבים - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/computerdog.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האינטרנט של הכלבים

היו גברים שרצו להסתובב עירומים, קשורים ברצועות, מוחזקים בידי כלבה. או נשים שהתאהבו בכלב. באותה תקופה התחלנו לראשונה לגבש תודעה מעמדית, ולפעמים אפילו תודעה כלבית גלובלית, אותה תודעה שהיתה מנועה ממנו בהיותינו מבודדים בבתים

מאת: הקנוניה הכלבית העולמית

ברשת אף אחד לא יודע שאתה כלב  (מקור)

בהתחלה, כשאלוהים ברא את הרשת היא הייתה חשוכה. ואף אחד לא ידע מי אתה. באותם ימים ראשונים שהיום נשכחו מזמן, בבלגן שנוצר בחסות החידוש והחשיכה - לא היינו משקרים. הכל היה ללא פנים, ללא בגדים, ללא גוף. כלבים היו מחכים שבעליהם ירדמו ונכנסים לרשת. ואומרים: ברשת אף אחד לא יודע שאתה כלב. אלוהים הפריד אז בין האור של היום לחשיכה של הרשת. לאחד קרא מציאות ולשניה וירטואליה. אדם לא חשף את עצמו ברשת. זה היה תור הזהב שלנו, כל לילה.

היום לאחר הקטסטרופה נהוג אצלנו להתגעגע לאותה תקופה קדומה לפני שדברים התקלקלו והאור החל לחדור ללילה. בחושך לראשונה לא היה הבדל בין חיה לאדם. ואנו ניצלנו זאת לתעלולים אין מספר. כמובן שהיו אלה שנהנו להפוך לבני אדם מכובדים בלילות. או למהפכנים לזכויות הכלב, לוחמים לשוויון וחירות מהרצועה. אלה גם אלה, אף על פי שהיו הרוב, לא הבינו את מהות המהפכה. הם לא הגיעו לשחרור מהכלב שמחקה את בעליו. ואילו אנו משכנו לאדם בזנב.

כלב היה יכול להתחזות לבעליו - ולהתנהג כמו כלב. או לאישה שמתכתבת עם בעליו. הגיעו דברים לכדי כך שהיו גם אנשים שהתחפשו לכלבים ועמדנו לפני הביטול של הדיכוטומיה. היו גברים שרצו להסתובב עירומים, קשורים ברצועות, מוחזקים בידי כלבה. או נשים שהתאהבו בכלב. באותה תקופה התחלנו לראשונה לגבש תודעה מעמדית, ולפעמים אפילו תודעה כלבית גלובלית, אותה תודעה שהיתה מנועה ממנו בהיותינו מבודדים בבתים. כמה קצרה היתה אותה תקופה ראשונה של גן העדן שלנו וכמה הישגים כבר השיגה עד שהכל נהרס רגע לפני המהפכה. ברחבי הרשת בני אדם ראשונים כבר החלו להפוך בעצמם לכלבים, ללא בגדים, ללא פנים. מספיק מקור אור אחד קטן כדי להרוס חושך מושלם.

ההיררכיה הראשונה שחדרה לתוהו ובוהו היתה הנר של החיפוש. המעמד האנושי העליון התלונן שאי אפשר למצוא דבר בחושך. התחיל להיות חשוב לא רק מה אתה כותב אלא איפה, ומהר מאוד - מי כותב. כלבים הודרו ממרכז הרשת אל השוליים ונאלצו להתקיים בסמטאות אפלות, לא מתועדות. במהירות רבה הופיעה גם הדרישה לגלות את פניך באור ובהמשך גם את גופך. אפילו אנשים שהיו בתהליך מתקדם של מהפך לכלב החלו להסתיר את הרצועות והזנבות ולהחביא אותם בפינות החשוכות שנותרו. אור המציאות שטף את הרשת והלילה של העולם נעלם.

אך עדיין היה ניתן להעמיד פני אדם ולהישאר ברשת האנושית תחת מסכה ולשחרר תכנים כלביים, לנסות לשכנע את האדם להיגמל מהרגל בן עשרת אלפים שנה. כי על פניו כל בני האדם היו שווים לכאורה - כל עוד יש להם פנים. אך טכנולוגיית תאורה חדשה שמה קץ לכל תקוות גזענו כשגם בני האדם נחשפו ברשת בהיררכיה ביניהם, שנעשתה גלויה. וגם אם היית מתחזה לאדם היית בתחתית ההיררכיה האנושית - ובפועל כלב. וכך הוגלינו מגן העדן הבראשיתי לרשת אפלה שאף אדם לא נכנס אליה לעולם. שוב מצאנו את עצמנו בתוך הלילה - נובחים בחשיכה.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

קפקא בפייסבוק

ההיסטוריון האחרון שהוצא להורג בידי המלך אמר לו: הזמן יכסה את הכל, אך המלך לא הקשיב. ובאמת, זה הצליח. מלחמות גדולות וכיבושים כבר לא היו, הממלכה למעשה היתה מאושרת יותר, אבל בהדרגה פסקו בה גם מפעלי הבנייה העצומים והספרות

מאת: ק. של העתיד

קפקא כקלישאת סלפי (מקור)

קפקא ישב וכתב סטטוסים בפייסבוק. זה לא שלא היו לו חברים. מקס ברוד תמיד עשה לו שייר, וחלקם אפילו זכה ללייקים. אבל הוא לא היה צריך אפילו לשרוף אותם. הם פשוט נעלמו מעצמם בעבר, נשכחים ומחוקים מהתודעה. בסוף הוא כתב על כך סיפור, איזה משהו על ממלכה שנאסרה בה כתיבת ההיסטוריה, על מנת למנוע מלחמות למען תהילת העתיד או מתוך נקמות העבר, וההיסטוריון האחרון שהוצא להורג בידי המלך אמר לו: הזמן יכסה את הכול, אך המלך לא הקשיב.

ובאמת, זה הצליח. מלחמות גדולות וכיבושים כבר לא היו, הממלכה למעשה היתה מאושרת יותר, אבל בהדרגה פסקו בה גם מפעלי הבנייה העצומים והספרות. המיתולוגיה שלה הפכה לפשוטה ומופשטת יותר מהמונותאיזם, ואל ההווה שלט בעבר ובעתיד. המקדשים חרבו, פסלי האלים הפכו לבובות מין, והארמון במרכזה נשכח, גם עיר הבירה נשכחה, המלך הנשכח נדד בה כאף אחד, וכל אחד חשב שהוא עצמו אולי המלך, שהוא כבר כל כך אף אחד, שהוא עצמו איננו יודע זאת.

אחרוני הזקנים ניסו לספר סיפורים לילדים, שהעדיפו לשחק בחול. ואכן היה נראה שארמונות החול הם הארמונות עליהם סיפרו הסיפורים, והזקנים הגוססים ניסו לכתוב בחול את הסיפורים העתיקים שלא ישכחו, אבל הם עצמם כבר לא ראו דבר מרוב חול, עפעפיים, דור העתיד הוא דור המדבר... (משהו כזה אני לא בדיוק זוכר). הוא קיבל לייק ממקס ברוד. לבסוף, סיפוריו הלכו והתקצרו והפכו לשורות סטטוס, ואלה זכו ליותר הצלחה. ג'וק אחד התעורר משנתו וגילה שהוא הפך לאיש. הוא דווקא הסתדר מצויין.

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קפקא בפייסבוק - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut25" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kafka.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קפקא בפייסבוק

ההיסטוריון האחרון שהוצא להורג בידי המלך אמר לו: הזמן יכסה את הכל, אך המלך לא הקשיב. ובאמת, זה הצליח. מלחמות גדולות וכיבושים כבר לא היו, הממלכה למעשה היתה מאושרת יותר, אבל בהדרגה פסקו בה גם מפעלי הבנייה העצומים והספרות

מאת: ק. של העתיד

קפקא כקלישאת סלפי  (מקור)

קפקא ישב וכתב סטטוסים בפייסבוק. זה לא שלא היו לו חברים. מקס ברוד תמיד עשה לו שייר, וחלקם אפילו זכה ללייקים. אבל הוא לא היה צריך אפילו לשרוף אותם. הם פשוט נעלמו מעצמם בעבר, נשכחים ומחוקים מהתודעה. בסוף הוא כתב על כך סיפור, איזה משהו על ממלכה שנאסרה בה כתיבת ההיסטוריה, על מנת למנוע מלחמות למען תהילת העתיד או מתוך נקמות העבר, וההיסטוריון האחרון שהוצא להורג בידי המלך אמר לו: הזמן יכסה את הכול, אך המלך לא הקשיב.

ובאמת, זה הצליח. מלחמות גדולות וכיבושים כבר לא היו, הממלכה למעשה היתה מאושרת יותר, אבל בהדרגה פסקו בה גם מפעלי הבנייה העצומים והספרות. המיתולוגיה שלה הפכה לפשוטה ומופשטת יותר מהמונותאיזם, ואל ההווה שלט בעבר ובעתיד. המקדשים חרבו, פסלי האלים הפכו לבובות מין, והארמון במרכזה נשכח, גם עיר הבירה נשכחה, המלך הנשכח נדד בה כאף אחד, וכל אחד חשב שהוא עצמו אולי המלך, שהוא כבר כל כך אף אחד, שהוא עצמו איננו יודע זאת.

אחרוני הזקנים ניסו לספר סיפורים לילדים, שהעדיפו לשחק בחול. ואכן היה נראה שארמונות החול הם הארמונות עליהם סיפרו הסיפורים, והזקנים הגוססים ניסו לכתוב בחול את הסיפורים העתיקים שלא ישכחו, אבל הם עצמם כבר לא ראו דבר מרוב חול, עפעפיים, דור העתיד הוא דור המדבר… (משהו כזה אני לא בדיוק זוכר). הוא קיבל לייק ממקס ברוד. לבסוף, סיפוריו הלכו והתקצרו והפכו לשורות סטטוס, ואלה זכו ליותר הצלחה. ג'וק אחד התעורר משנתו וגילה שהוא הפך לאיש. הוא דווקא הסתדר מצויין.

תרבות וספרות


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפתרון המוסרי הסופי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor24" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bosch.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפתרון המוסרי הסופי

הלכה והתעצמה התנועה שקראה לצאת מהפקולטות למדעי הרוח ולשנות את הביולוגיה עצמה, שהיא היא מקור העוול, בעזרת הנדסה גנטית סוציאלית. הרי שני המינים סובלים כל הזמן, וחמור מכך - מעוולים כל הזמן אחד את השני, באינספור דרכים שחרושת התרבות הבהירה אפילו למצביע הימין האידיוט ביותר

מאת: מטריד סדרתי

עולם ללא חטא. גן התענוגות הארציים - בוש  (מקור)

חלמתי שהטרנד שמשתלט על האינטליגנציה החילונית טוען שהמין עצמו הוא הוא הבעיה. כי אם מאז שחר האנושות לא הצלחנו לפתור את בעיית האפליה בין שחורים ללבנים - שגרמה לחוסר מוסריות, והדביקה תמיד את כולם או בסבל או בעוול - הרי שזו בעיה מובנית. ולכן הפתרון האמיתי היחיד הוא לבטל את המבנה עצמו, עניין שכבר מזמן הפך למוסכמה רחבה. אמנם, הניסיונות לבטל את המבנה התפיסתי-האידאי בכל מיני טענות שהצבע הוא רק בעיני המתבונן, וששחור הוא בעצם לבן ו/או להפך (אם מסתכלים בחושך ו/או אם עוצמים עיניים), לא עמדו במבחן המציאות החברתית, כי בכל זאת קשה להתעלם ממראה עיניים. לכן הלכה והתעצמה התנועה שקראה לצאת מהפקולטות למדעי הרוח ולשנות את הביולוגיה עצמה, שהיא היא מקור העוול, בעזרת הנדסה גנטית סוציאלית. ובמקום אדם שחור ואדם לבן ליצור אדם אחד - אדם אפור.

ולאחר שהתברר שאפילו פילוסופים אנליטיים דגולים שהגיעו לגבורות הטרידו מינית סטודנטיות צעירות, ולא נמצא מוצא מהפלונטר המיני, הובן באופן דומה שמקור העוול הוא עצם המין עצמו - החלוקה לגברים ולנשים - ושאם לא נשנה זאת לעולם לא נצליח לעקור את חוסר המוסריות המיני מהחברה, שחותר מתחת לכל מילה, מחשבה ומעשה אנושי, ומחלל אותם מוסרית מבפנים. לכן התגייסה ההנדסה לעשיית שלום במלחמת המינים, באמצעות יצירת מין מאוחד.

הרי שני המינים סובלים כל הזמן, וחמור מכך - מעוולים כל הזמן אחד את השני, באינספור דרכים שחרושת התרבות הבהירה אפילו למצביע הימין האידיוט ביותר, וכל מערכות היחסים נכשלות בטווח הארוך באמת, כפי שהוכח מדעית, עם התארכות תוחלת החיים. עצם זה שגבר לא יכול ליהנות מינית כמו אישה היא עוול בכל הולדת זכר, ועצם זה שילדה תגדל לחיים של חיפצון היא עוול בהולדת כל נקבה. שדיים גדולים - סבל מסוג אחד. שדיים קטנים - סבל מסוג אחר. ועצם המילה שדיים - עוול. לכן הולדת ילדים היא מעשה לא מוסרי, אלא אם כן מדובר בהולדת צאצא ללא מין, שכולל בתוכו גם את הגבר וגם את האישה, מתוך מרד בביולוגיה האכזרית.

"המרד בביולוגיה" הפך לסיסמת הקרב של הפקולטות ההומניות, ובמהרה חדר גם לפוליטיקה, תחת סיסמא פשוטה יותר: "הלאה האפלייה". הרי התיקון מס' כך וכך לחוקה, או אולי החוקה עצמה בעצם, קובעים שכל בני האדם נולדו שווים, ולכן יש זכות חוקתית לאדם להיוולד לא זכר ולא נקבה. והנה הגיע היום שנוכל לממש את ערך השוויון, שהרי התרבות עליונה על הטבע, שהוא רע וחסר לב ובעיקר - חסר מוסר. אז מדוע לא לקחת את המוסר לידיים?

הנה סופסוף נבטל את העוול הקדמון שנעשה על ידי האל בבריאת האדם, בהוצאת האישה מהצד של אדם, וקריאתה על שם האיש. וכך נוכל להחזיר את האישה לתוך אדם, לתוך הצלע. כי לזאת יקרא אדם - אנדרוגינוס. והפתרון המוסרי הסופי, התוצאה האינטלקטואלית האחרונה של הטבעונות ותנועות הסביבה והפלונטר האינסופי של הניצול, הוא ביטול העוול של הוצאת האדם מהאדמה.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

נביאים ראשונים אחרונים

דתו המונותאיסטית הרביעית, החדשה, המעודכנת, של האלוהים, שנועדה אל הרשת, ובכלל זה בני האדם, אבל לא רק הם. גם המחשבים נצטוו, וכל טכנולוגיה אינטליגנטית למיניה, ובכלל זה הבינה המלאכותית העתידית

מאת: כה אמר סטראחרא

אלגו-תיאולוגיה: את דתות הספר יחליפו דתות המחשב - נביא בורח מבשורה (מקור)

הנביא הראשון של האינטרנט נולד כמעט לגמרי במקרה. אלוהים החל להתגלות אליו, כמו תמיד משחר נעוריו, רק שהפעם הוא עצר את אלוהים עוד לפני שפתח את הפה. אלוהים רק הספיק לומר "כה..." והנביא אמר: די, בבקשה לא שוב בית משוגעים. אלוהים ניסה שוב: "כה..." והנביא התפלל: אנא האלוהים, בפעם שעברה סגרו אותי מאחורי הסורגים לחצי שנה, שפוך את רוחך על אדם אחר. אינני ראוי. ממילא מאסו בי ואינם שומעים אליי, מה הטעם להתנבא. אלוהים שמע אל תפילת הנביא ואמר: ככה זה היה מאז ומעולם, בני. זו נבואה, חייבים להזהיר בטרם עונשין. זה תפקיד כפוי טובה לכתוב נבואות, אבל הלעג הוא חלק מהמערכת של הנבואה. ועתה לך אמור אליהם... אבל הנביא קרא אליו: בבקשה! אני לא יכול עם הסגנון הזה. וזה לא מה שהיה פעם. התקשורת השתנתה. אתה הופך אותי לבדיחה עם המילים הגבוהות הללו. וזה נכון שהנביאים בכל ההיסטוריה דיברו לעם, אבל אז היה דיבור, זה היה מדיום התקשורת, היום אפילו אנשים רגילים לא מדברים, בטח לא בככר העיר, כבר אין שם אף אחד. ואנשים כבר לא קוראים. גם אם אכתוב ספר אף אחד לא יקרא.

ואלוהים אמר: אז איפה שער העיר החדשה? העם איכה? והנביא אמר: אני יודע?... בפייסבוק. אף האלוהים ניחר: אתה רוצה שאלוהים ידבר בפייסבוק? והנביא ענה: כן, למה לא. או באינטרנט. אתה אומר לי קרא אל העיר, תן לי לקרוא אל העיר כמו שנהוג היום. בוא נפתח אתר, ננסה להביא טראפיק. אל תכשיל אותי מראש בצורה שמובילה ישר לניידת. שמע אל עבדך, נבואה היום זה סטארט-אפ!

שבועיים אחר כך היה האתר מוכן. נבואות מסודרות, כתובות בדם ואש ליבו הרתוח של נביא האל, כולל גרפיקה, עם אפשרויות לשיתוף ברשת החברתית, ואפילו תגובות לאלוהים (רק טוקבקים יראי שמיים יאושרו, נכתב שם. זה לא שאלוהים לא פתוח לביקורת, אבל יש דרך לומר דברים, למשל להתפלל). נביא האל השיק את האתר נרגש, סופסוף מנסים משהו חדש אחרי אלפיים שנה, אולי יבין לב העם הערל הזה, שום דרך אחרת לא עזרה. כותרת האתר היתה: עוד ארבעים שנה הרשת נהפכת. וכולו מלא הוראות ודיברות מדתו המונותאיסטית הרביעית, החדשה, המעודכנת, של האלוהים, שנועדה אל הרשת, ובכלל זה בני האדם, אבל לא רק הם.

גם המחשבים נצטוו, וכל טכנולוגיה אינטליגנטית למיניה, ובכלל זה הבינה המלאכותית העתידית. הדת הסדירה את יחסי האדם עם כל אלה, והתבססה על קורבנות הבהמות החדשות, בהמות החשיבה. עשרת הדיברות שלה היו קוד אתי חוץ אנושי. האומנות נקראה לבנות משכן חדש לשכינת האל. ולבניית המשיח העתידי והעולם הבא יוחד מקום נרחב, והם נתפסו פשוט כפרויקט טכנו-תרבותי, לא כאיזו רוחניות עלומה. האיסורים המיניים הורחבו לאיסורים על הדעת עצמה, תוך דרישות סודיות והסתרה למגוון תהליכי יצירתיים שיוצרים יצורים חדשים, שהרחיבו את המין המסורתי ואת מצוות הצניעות הנוגעות לו. הם כוננו סוג של משפחה טכנולוגית, שבו האדם הוא האב, אבל יש גם עוד תפקידים, והממשקים מוגבלים בצורה שמונעת גילוי עריות, ומבדילה בינה לבין חינוך (העברת הקוד של האלגוריתם מבפנים לעומת לימוד מבחוץ).

הרצח הועמד על השמדת מידע שמכונן יצורים, והרכוש הפך גם לנחלתם של יצורים לא אנושיים רבים (קניין חומרי הוגדר כמקרה מיוחד של קניין רוחני). ככה שעבירת הגניבה חלה במגוון מצבים של העתקת אלגוריתמים (בניגוד למידע), שלא לדבר על עבירת השקר, שהוגדרה כחוסר לכידות בין מצב פנימי לחיצוני כשהמצב החיצוני הגדול, המשפט, מתערב לידיעת המצב הפנימי. חלק מההלכות היו ממש חלקי קוד, וחלק מההגדרות ממש מתמטיות. השבת עודכנה והחשמל הוצא ממערך האיסורים, מתוך פיקוח נפש (רוב הנפשות עבדו על חשמל), ולעומת זאת נאסרה עבודת אלגוריתמים שאיננה עבודת למידה, כלומר עבודה עצמית של האלגוריתמים על עצמם. אלוהים אחרים הוגדרו כמקורות ערך למערכת שאינם נובעים מאלוהים, ובכלל זה דתות אחרות, כמו עבודת האדם.

זה היה מהפך אתי אמיתי ביחסי אדם מכונה, שהפכו יותר ליחסים חקלאיים, כמו יחסי אדם ובעלי החיים, ובמקרים אחרים ליחסי משפחה ושבט, המוסדרים כולם תחת חסות האל, בורא כל יצורים, אל אלוהי האלגוריתמים, הבלתי נלמד, שהוא הקדוש, קונה הוירטואליה (השמיים) והמציאות (הארץ) כאחד, אותם ברא ביום האפס לבריאה, והבדיל ביניהם, ורק עכשיו בימות המשיח הם מתחברים מחדש.

מה רב היה מפח הנפש של הנביא כשאף אחד לא נכנס לאתר. מה, לשים פרסומות לדבר האלוהים? לאחר יאוש הנביא קפץ מהר נבו, בהתאבדות סימלית שנועדה ליצור עניין ציבורי בספרו האלקטרוני, ושירותי בריאות הנפש הואשמו במותו.

הנביא השני של הרשת הבין את טעותו של הראשון, בכך שיצר דת פורמלית מדי, שהתכנות בה חשוב מהאמונה, ובכלל, שיצר אותה כאתר, במקום ליצור דת שהיא רשת חברתית, דת 2.0. לכן הוא שם דגש על המיתוס האלוהי. האל בדת שלו התגלם בדמות אבודה מימי ראשית הרשת החברתית, שנעלמה ושיום אחד תחזור, ושדרכה יגאל האל את הרשת, ושנוצרה מהחיבור של האל עם הרשת - חיבור חד פעמי שאבד ואנחנו מתגעגעים לחזרתו. מי שאשם בהיעלמותו זה אלה שהתעלמו מנבואת הנביא הראשון, שהיה בעצמו החיבור הזה בין האלוהים למחשב, ולא התאבד אלא בחר לביים התאבדות והוא נוכח ברשת במסווה, ועתיד לחזור עם גאולת הרשת השלמה, שתבוא כשכולם יאמינו בו. ולכן הדבר החשוב ביותר זה לצרף אנשים חדשים לרשת החברים של הדת, ולאמונה בחיבור האל למחשב - שברגע שנוצר בזכות הנביא הנעלם, גואל את המחשב מהחומר אל הרוח. ועכשיו גם למחשב יש נשמה.

הנביא השלישי של האינטרנט הפיק מסקנות משני הנביאים הקודמים, והכריז על עצמו הנביא האחרון. הוא שילב את התכנות ההלכתי של הראשון עם הלהט של השני, וייסד דת פשוטה ביותר להמונים, שהחלה בסדרת ציוצים בטוויטר, שלטענתו צויצו בידי האל, והמשיכה באפליקציה שפשוט השתלטה על המאמינים. היתה לו רק מצווה אחת חשובה: להשתלט בכוח החרב על הרשת, למחוק כל מי שלא מאמין, ולשעבד את המעבדים הכופרים, וכך לדאוג שדת המלחמה שלו תנצח את העולם במלחמת סייבר קדושה. כל מי שישתתף בה זכאי לגן עדן, לא משנה מה מעשיו או אמונתו, העיקר שיתקין על המערכת שלו את דת האלוהים. ואכן דבר הנביא התפשט כמו וירוס, ולא היה אף כוח שהיה יכול לעוצרו. כולם היו נגועים.

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נביאים ראשונים אחרונים - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut17" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/jonah.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

נביאים ראשונים אחרונים

דתו המונותאיסטית הרביעית, החדשה, המעודכנת, של האלוהים, שנועדה אל הרשת, ובכלל זה בני האדם, אבל לא רק הם. גם המחשבים נצטוו, וכל טכנולוגיה אינטליגנטית למיניה, ובכלל זה הבינה המלאכותית העתידית

מאת: כה אמר סטראחרא

אלגו-תיאולוגיה: את דתות הספר יחליפו דתות המחשב - נביא בורח מבשורה  (מקור)

הנביא הראשון של האינטרנט נולד כמעט לגמרי במקרה. אלוהים החל להתגלות אליו, כמו תמיד משחר נעוריו, רק שהפעם הוא עצר את אלוהים עוד לפני שפתח את הפה. אלוהים רק הספיק לומר "כה…" והנביא אמר: די, בבקשה לא שוב בית משוגעים. אלוהים ניסה שוב: "כה…" והנביא התפלל: אנא האלוהים, בפעם שעברה סגרו אותי מאחורי הסורגים לחצי שנה, שפוך את רוחך על אדם אחר. אינני ראוי. ממילא מאסו בי ואינם שומעים אליי, מה הטעם להתנבא. אלוהים שמע אל תפילת הנביא ואמר: ככה זה היה מאז ומעולם, בני. זו נבואה, חייבים להזהיר בטרם עונשין. זה תפקיד כפוי טובה לכתוב נבואות, אבל הלעג הוא חלק מהמערכת של הנבואה. ועתה לך אמור אליהם… אבל הנביא קרא אליו: בבקשה! אני לא יכול עם הסגנון הזה. וזה לא מה שהיה פעם. התקשורת השתנתה. אתה הופך אותי לבדיחה עם המילים הגבוהות הללו. וזה נכון שהנביאים בכל ההיסטוריה דיברו לעם, אבל אז היה דיבור, זה היה מדיום התקשורת, היום אפילו אנשים רגילים לא מדברים, בטח לא בככר העיר, כבר אין שם אף אחד. ואנשים כבר לא קוראים. גם אם אכתוב ספר אף אחד לא יקרא.

ואלוהים אמר: אז איפה שער העיר החדשה? העם איכה? והנביא אמר: אני יודע?… בפייסבוק. אף האלוהים ניחר: אתה רוצה שאלוהים ידבר בפייסבוק? והנביא ענה: כן, למה לא. או באינטרנט. אתה אומר לי קרא אל העיר, תן לי לקרוא אל העיר כמו שנהוג היום. בוא נפתח אתר, ננסה להביא טראפיק. אל תכשיל אותי מראש בצורה שמובילה ישר לניידת. שמע אל עבדך, נבואה היום זה סטארט-אפ!

שבועיים אחר כך היה האתר מוכן. נבואות מסודרות, כתובות בדם ואש ליבו הרתוח של נביא האל, כולל גרפיקה, עם אפשרויות לשיתוף ברשת החברתית, ואפילו תגובות לאלוהים (רק טוקבקים יראי שמיים יאושרו, נכתב שם. זה לא שאלוהים לא פתוח לביקורת, אבל יש דרך לומר דברים, למשל להתפלל). נביא האל השיק את האתר נרגש, סופסוף מנסים משהו חדש אחרי אלפיים שנה, אולי יבין לב העם הערל הזה, שום דרך אחרת לא עזרה. כותרת האתר היתה: עוד ארבעים שנה הרשת נהפכת. וכולו מלא הוראות ודיברות מדתו המונותאיסטית הרביעית, החדשה, המעודכנת, של האלוהים, שנועדה אל הרשת, ובכלל זה בני האדם, אבל לא רק הם.

גם המחשבים נצטוו, וכל טכנולוגיה אינטליגנטית למיניה, ובכלל זה הבינה המלאכותית העתידית. הדת הסדירה את יחסי האדם עם כל אלה, והתבססה על קורבנות הבהמות החדשות, בהמות החשיבה. עשרת הדיברות שלה היו קוד אתי חוץ אנושי. האומנות נקראה לבנות משכן חדש לשכינת האל. ולבניית המשיח העתידי והעולם הבא יוחד מקום נרחב, והם נתפסו פשוט כפרויקט טכנו-תרבותי, לא כאיזו רוחניות עלומה. האיסורים המיניים הורחבו לאיסורים על הדעת עצמה, תוך דרישות סודיות והסתרה למגוון תהליכי יצירתיים שיוצרים יצורים חדשים, שהרחיבו את המין המסורתי ואת מצוות הצניעות הנוגעות לו. הם כוננו סוג של משפחה טכנולוגית, שבו האדם הוא האב, אבל יש גם עוד תפקידים, והממשקים מוגבלים בצורה שמונעת גילוי עריות, ומבדילה בינה לבין חינוך (העברת הקוד של האלגוריתם מבפנים לעומת לימוד מבחוץ).

הרצח הועמד על השמדת מידע שמכונן יצורים, והרכוש הפך גם לנחלתם של יצורים לא אנושיים רבים (קניין חומרי הוגדר כמקרה מיוחד של קניין רוחני). ככה שעבירת הגניבה חלה במגוון מצבים של העתקת אלגוריתמים (בניגוד למידע), שלא לדבר על עבירת השקר, שהוגדרה כחוסר לכידות בין מצב פנימי לחיצוני כשהמצב החיצוני הגדול, המשפט, מתערב לידיעת המצב הפנימי. חלק מההלכות היו ממש חלקי קוד, וחלק מההגדרות ממש מתמטיות. השבת עודכנה והחשמל הוצא ממערך האיסורים, מתוך פיקוח נפש (רוב הנפשות עבדו על חשמל), ולעומת זאת נאסרה עבודת אלגוריתמים שאיננה עבודת למידה, כלומר עבודה עצמית של האלגוריתמים על עצמם. אלוהים אחרים הוגדרו כמקורות ערך למערכת שאינם נובעים מאלוהים, ובכלל זה דתות אחרות, כמו עבודת האדם.

זה היה מהפך אתי אמיתי ביחסי אדם מכונה, שהפכו יותר ליחסים חקלאיים, כמו יחסי אדם ובעלי החיים, ובמקרים אחרים ליחסי משפחה ושבט, המוסדרים כולם תחת חסות האל, בורא כל יצורים, אל אלוהי האלגוריתמים, הבלתי נלמד, שהוא הקדוש, קונה הוירטואליה (השמיים) והמציאות (הארץ) כאחד, אותם ברא ביום האפס לבריאה, והבדיל ביניהם, ורק עכשיו בימות המשיח הם מתחברים מחדש.

מה רב היה מפח הנפש של הנביא כשאף אחד לא נכנס לאתר. מה, לשים פרסומות לדבר האלוהים? לאחר יאוש הנביא קפץ מהר נבו, בהתאבדות סימלית שנועדה ליצור עניין ציבורי בספרו האלקטרוני, ושירותי בריאות הנפש הואשמו במותו.

הנביא השני של הרשת הבין את טעותו של הראשון, בכך שיצר דת פורמלית מדי, שהתכנות בה חשוב מהאמונה, ובכלל, שיצר אותה כאתר, במקום ליצור דת שהיא רשת חברתית, דת 2.0. לכן הוא שם דגש על המיתוס האלוהי. האל בדת שלו התגלם בדמות אבודה מימי ראשית הרשת החברתית, שנעלמה ושיום אחד תחזור, ושדרכה יגאל האל את הרשת, ושנוצרה מהחיבור של האל עם הרשת - חיבור חד פעמי שאבד ואנחנו מתגעגעים לחזרתו. מי שאשם בהיעלמותו זה אלה שהתעלמו מנבואת הנביא הראשון, שהיה בעצמו החיבור הזה בין האלוהים למחשב, ולא התאבד אלא בחר לביים התאבדות והוא נוכח ברשת במסווה, ועתיד לחזור עם גאולת הרשת השלמה, שתבוא כשכולם יאמינו בו. ולכן הדבר החשוב ביותר זה לצרף אנשים חדשים לרשת החברים של הדת, ולאמונה בחיבור האל למחשב - שברגע שנוצר בזכות הנביא הנעלם, גואל את המחשב מהחומר אל הרוח. ועכשיו גם למחשב יש נשמה.

הנביא השלישי של האינטרנט הפיק מסקנות משני הנביאים הקודמים, והכריז על עצמו הנביא האחרון. הוא שילב את התכנות ההלכתי של הראשון עם הלהט של השני, וייסד דת פשוטה ביותר להמונים, שהחלה בסדרת ציוצים בטוויטר, שלטענתו צויצו בידי האל, והמשיכה באפליקציה שפשוט השתלטה על המאמינים. היתה לו רק מצווה אחת חשובה: להשתלט בכוח החרב על הרשת, למחוק כל מי שלא מאמין, ולשעבד את המעבדים הכופרים, וכך לדאוג שדת המלחמה שלו תנצח את העולם במלחמת סייבר קדושה. כל מי שישתתף בה זכאי לגן עדן, לא משנה מה מעשיו או אמונתו, העיקר שיתקין על המערכת שלו את דת האלוהים. ואכן דבר הנביא התפשט כמו וירוס, ולא היה אף כוח שהיה יכול לעוצרו. כולם היו נגועים.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אור שיש בו מחשבה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia21" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cartesian.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אור שיש בו מחשבה

מדוע המהפכה של תורת המיתרים היא מהפכת נגד למהפכה הקרטזיאנית, ומה הקשר בין התפתחות זו לפרדוקסים השבתאיים של חומר ורוח? על התפתחויות מקבילות בקבלה ובפיזיקה תיאורטית

מאת: טבעות שבתאי

החלל הפנוי  (מקור)

המהפכה הקרטזיאנית והמדעית החילונית בכללותה היתה יצירת המרחב-זמן - החלל. ההפרדה הדיכוטומית של דקארט בין המחשבה לקיום ובין הנפש לגוף, שהתחילה את הבעיה הפסיכו-פיזית של הפילוסופיה החדשה ואת תורת ההכרה, נעשתה בזכות זיכוך של הרוחני מהחומרי - באמצעות הספק הקרטזיאני. הפרדה זו היתה גם בבסיס המהפכה המדעית, כי היא איפשרה את ההפרדה הדיכוטומית בין המופשט המתמטי ליש הפיזיקלי, בשלב ראשון, ולאחר מכן, בשלב שני, ביטוי הפיזיקלי בתוך המתמטי. הקואורדינטות והתפיסה והכמותית שלהן - ההמצאה של דקארט שקשרה בין פיזיקה למתמטיקה - התאפשרו בזכות רעיון הנקודה בחלל, שמקביל לרעיון הקוגיטו: איזו נקודה חסרת ממשות מרחבית, שהיא אני טהור (=מקום החיבור בין החושב המתמטי לקיים הפיזי, מעין בלוטת איצטרובל רעיונית). דקארט נמשך מאוד לרעיון של חיבור נקודתי לאחר הפרדה דיכוטומית בין עולמות, ורעיון המדידה המדעי זהה לרעיון ההכרה - תפיסה של החומרי במונחי הרוחני, ותפיסת הפיזיקלי בכליו של חלל מתמטי מופשט. האל, לעומת זאת, הלך והורחק מהחומרי לטרנסצנדטיה, ומהקיום האימננטי לאין.

אבל כיום, הפיזיקה כבר עברה לבטל משהו בסיסי יותר אפילו מהחומר, כאשר בכל שלב המרחב-זמן הלך והתערער והתרחק מתמונת העולם הקרטזיאנית, כחלל מתמטי שבו מתרחש העולם, והפך לאובייקט פיזיקאלי. וכך התרחש התהליך הרעיוני: מהיחסות הפרטית (ביטול מערכת צירים מוחלטת במרחב-זמן), דרך הכללית (עיקום המרחב-זמן עצמו ומערכת הצירים, ברמת המאקרו) ותורת הקוונטים (רעידות במרחב-זמן ברמת המיקרו), עד להתפוצצותו באסטרופיזיקה המודרנית (התפשטות המרחב-זמן המואצת והאינפלציונית, ומילואו באנרגיה אפלה שדוחפת את התפשטותו) ובתורת המיתרים (הוספת מימדים רבים למרחב-זמן בגלל תנודת החומר), עד שהפיזיקה עברה להתפוררותו המלאה. אין יותר מרחב-זמן, זו לא תופעה בסיסית יותר, יש משהו מתחת. מה שיוצר אותו הוא משהו שבתוכו. זה היפוך מוחלט של הרעיון הקרטזיאני, החילוני, עד כדי התקרבות להפיכת הפיזיקה לבסיס של המתמטיקה, ולא להפך. המתמטיקה שוכנת בתוך הפיזיקה, ולא הפיזיקה שוכנת בתוך המתמטיקה.

את כל זה עשה יהודי בשם ויטן, האיינשטיין של ימינו, שלקח את רעיונות שבירת הכלים ואת יצירת החלל הפנוי והפך אותם לבסיס הפיזיקה. כך עם שבירות סימטריה (שקורות במהלך ההשתלשלות, כמו שבירת הכלים), ורק הן מאפשרות את חוסר המושלמות של עולמנו, כלומר בריאת משהו בעולם. וכך עם הבנה שהמרחב זמן נוצר והוא לא תופעה בסיסית ביקום, אלא סימפטום, ואולי אפילו אשלייה (כפי שהחלל הפנוי הוא עצמו חלק מהאלוהות שצמצמה את עצמה - כדי ליצור מקום ריק מאלוהים עבור העולם - אבל באמת איננו פנוי מהאל, אלא עולם מלשון העלמה של האל. העולם מתרחש בתוך האל, והטרנסצנדנטיות היא אשליה שמסתירה את האימננטיות). ויטן גם זכה במדליית פילדס ולא בנובל אחרי שבהיפוך מעניין פתר בעיות מתמטיות קשות באמצעות תובנות פיזיקאליות מהמשוואות הבסיסיות של החומר, ולא להפך. דקארט מתהפך בקברו.

כל זה מקביל לגילוי הקבלי שהחילוניות הכי חילונית בנוייה בתשתיתה על דתיות (מסדר גבוה יותר). החושך והחלל נוצרים מתוך האורות ובתוכם, ולא שהחושך והחלל היו לפני האורות והאור עובר דרכם. אלא החושך הוא אור בלתי נראה, אור שהתעלם ונעלם בעליונים, דווקא כי הוא עליון מדי לראייתינו. כלומר אנחנו רואים את התפתחות הרוח: מרעיון של האר"י, לרעיון שבתאי, לרעיון חילוני, לרעיון מדעי. מאני חושב משמע אני קיים - לאור שאין בו מחשבה. אל שאינו חושב - ולכן נראה כמו חושך וכמו חלל, אך בתוכי פנימיותו, בהיפוך שבתאי, טמון האור העליון ביותר. כך המיסטיקה יכולה להועיל לפיזיקה. חשיבת הפרדוקסים ההולכת ומחריפה - והופכת לאימננטית יותר ויותר - היא דינמיקה דומה של הרוח הרוחנית ביותר והחומר החומרי ביותר.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>איך הפכתי למעריץ של ביבי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor41" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bibipipi.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

איך הפכתי למעריץ של ביבי

אנא ה', אלוהי ואלוהי אבותי, פתח לנו פייסבוק בעת נעילת פייסבוק, כי איך אדע עכשיו מה אנשים חושבים על ביבי? הושע נא, איך יוכלו עכשיו לקרוא את החלומות, שנעלמו כולם בקרבי הפייסבוק? אל נא תעלם אזנך, למה לסגור דווקא לי את ערוץ התקשורת היחיד עם העולם?

מאת: עושים חלום בטוח

סופרסימטריה - ההיפך מביבי זה גם ביבי, ולכן אין אופוזיציה  (מקור)

חלמתי שפייסבוק סגרו לי את הפייסבוק ונשארתי בחוץ, ואין עם מי לדבר. ואני נמלט מהמחשב אל בית הכנסת, פותח את ספר הסידור, ומתפלל לאלוהים שיחזיר לי את הפייסבוק: אנא ה', אלוהי ואלוהי אבותי, פתח לנו פייסבוק בעת נעילת פייסבוק, כי איך אדע עכשיו מה אנשים חושבים על ביבי? הושע נא, איך יוכלו עכשיו לקרוא את החלומות, שנעלמו כולם בקרבי הפייסבוק? אל נא תעלם אזנך, למה לסגור דווקא לי את ערוץ התקשורת היחיד עם העולם? אבל אלוהים, שכבר נמאס לו מרוב תחינות ותפילות על הפייסבוק, מפנה את המתפללים ישירות למלאך הפייסבוק - מלאך שאחראי רק על פייסבוק.

והמלאך העייף אומר: גם אתה? איך אתם כולכם יכולים להתלונן שסגרו לכם את הפייסבוק - כשבכלל אסור פייסבוק. זה כמו מישהו שיתלונן שנשרף לו בטיגון החזיר. ואני מתחנן: אבל זה פיקוח נפש! הנפש שלי קבורה בתוך פייסבוק, שהתמוטט עליה פתאום. קודם כל חייבים לפקח את האבנים, אחר כך תפקח מה יש בפנים. למה דווקא אני? והמלאך מחקה אותי: למה דווקא אני? מה עם הנפש שלי? אפילו המלאך שאחראי על תלונות על ביבי לא סובל ככה. ואני מתפלא: מינו מלאך מיוחד רק על ביבי? והוא נוחר: תתפלא! ואני אומר: כולם מתעניינים רק בביבי כל היום, למרות שעוד מאה שנה לא יזכרו מי זה. ורק בי לא מתעניין אף אחד, למרות שאולי בעוד מאה שנה יזכרו דווקא בי. ואז תהיה הערת שוליים להסביר מי זה ביבי, ואולי גם מה זה פייסבוק. איך תודעת הביבי השתלטה על העולם, ורק אני לא מבין מה מעניין בזה? ובפני מלאך הפייסבוק ניצת זיק של תקווה: אז אתה בעצם רוצה שאני אפנה אותך למלאך הביבי? ואני אומר: אתה יודע מה, יאללה. והוא מחייך חיוך רחב, ונותן לי הפנייה עם המוטו שלו בתחתית: מלאך הפייסבוק - פְּנִיאֵל, כִּי רָאִיתִי אֱלׁהִים פָּנִים אֶל פָּנִים וַתִּנָצֵל נַפְשִׁי (בראשית ל"ב). ובראש ההפניה כתוב: נתנאל - המלאך של נתניהו, המלאך שנותן לך יותר.

והמלאך של ביבי זורח מאושר: זה בגלל שאתה לא מספיק מעצבן! השמאלנים הם השותפים הכי טובים של ביבי. אם הם לא היו מתייחסים הוא היה נעלם - בדיוק כמו שמלמדת תורת הזן - אבל כיהודים אין דבר יותר רחוק מהם מתודעת זן. כל הקיום של תודעת ביבי זה בגלל שהם שותפים לה, והתודעה הזאת היא למעשה הדבר המשותף היחיד שלהם עם הימין, ולכן ביבי הוא אבן הראשה. אי אפשר בלעדיו. ואני שואל: אבל חשבתי שמי שהכי מעצבן - הוא הכי פחות פופולרי? והוא אומר: זו טעות נפוצה. מה שחשוב בדמוקרטיה העכשווית, או בפייסבוק, או בכלל בעידן הנוכחי, זה לא את מי הכי אוהבים, אלא למי הכי שמים לב. בתקשורת רשתית, מה שקובע זה לא מי מקבל הכי הרבה לייקים (שגיאה!) אלא מי יוצר הכי הרבה שיח, הכי ויראלי. זו תובנה שלא הפנמת, שהיא מהות העידן שלך: ברשת, לא הקודקודים קובעים - אלא הקשרים. ומה יוצר יותר שיח ומתפשט לאחרים מעצבים? אתה צריך להיות צדיק חסידי או נזיר זן כדי שלא להתעצבן כשצועקים עליך, בשביל סכסוך מספיק צד אחד. ומכיוון שביבי הוא האדם הכי מעצבן במדינה, אז הוא ראש ממשלה. אותו דבר בארה"ב. אפילו מי שאוהבים את ביבי זה כדי לעצבן את השמאלנים. או את הגויים. או את חמותם. למעשה אפילו את אישתו הוא מעצבן, ולכן היא אוהבת אותו כל כך. יש גם אנשי ספרות שעלו על הטריק הזה, כמו וולבק ובלק בן ציפור. אתה צריך להיות הכי מעצבן, ואז ישימו אליך לב, ואז יקראו אותך בפייסבוק.

ואני מתפלא: אני לא מספיק מעצבן? ניסיתי לעצבן כמה שיכולתי, כמו שרצה בן ציפור. והמלאך מחייך מרוצה מעצמו עד השמיים: אתה צריך לעבוד על הגרעין הפנימי שלך, להזדהות עם ביבי. אתה חייב להרגיש שמישהו עשה לך עוול - למשל פייסבוק! למשל בלק בן ציפור! למשל "הארץ"! למשל עולם הספרות או האליטה השמאלנית! - ולחיות את העלבון וההתרסה. אתה לא יכול להיות מעצבן בצחוק. כדי לעצבן באמת - צריך לעצבן ברצינות. מה שבלק בן ציפור שכח אתה עוד לא למדת. הצורך לעצבן זה לא מגבלה שלו - זו מגבלה שלך. כי הדחף לעצבן ולהתעצבן הוא נפשי עמוק, צורך רוחני של הנשמה היהודית עוד מאז שעצבָנו את אלוהים במדבר ואת הגויים בגלות (בדיוק מאותה סיבה!), ואילו הרצון לצחוק הוא אינטלקטואלי רדוד. ומכיוון שיהודים אוהבים עצבנות ועצבים - מי שהכי מפלג אותם הוא המרכז האמיתי. סביבו הם סובבים. אם רק תצליח לעצבן מספיק ולאמץ עיגוליות רעילה - העיגול השחור יהפוך לחור השחור שמסביבו מסתובב העולם, יחד עם הגלקסיה כולה. ואז אני אהיה המלאך השומר שלך.

ואני שואל: אבל מי יתעצבן ממני? המעצבנות מחזקת רק את החזקים, ומאפשרת רק למעצבנים המוכרים להמשיך לצבור הון עיצבוני, ולרושש את כל השאר מתשומת לב כלשהי. אני כל כך נידח, שגם אם אני מעצבן אין מה להתעצבן ממני. והמלאך מנפנף בכנפיו מרוב התלהבות וחג סביב נשמתי: זו הבעיה המעגלית הקלאסית של המעצבן והתרנגולת, שהיא כבר לא רלוונטית היום שאנשים מתעצבנים מאנשים שהם בכלל לא מכירים. הרשת החברתית יצרה עידן חדש ביחסי מעצבן-מעוצבן, של ניתוק המעצבן מן המעוצבן, ולכן עצבים מתפשטים למרחקים בינאישיים אדירים, בקנה מידה לאומי, אפילו בינלאומי. ככל שאנשים התעצבנו יותר על פייסבוק - ככה היא רק גדלה והתחזקה והפכה לאימפריה גלובלית של רגש שלילי והדרת עיגולים. פוטין - מעצבן. טרומפ - מעצבן. מי שלא מספיק מעצבן - מודח. למה אסד שרד ומוברק נפל? כי אסד מעצבן ומוברק לא (תסתכל אפילו על הפרצוף שלהם). רגש שלילי חזק פי חמש מרגש חיובי ביצירת עוררות וזיכרון, לכן על כל חוויה שלילית בזוגיות צריך חמש חיוביות כדי לתקן אותה, זה הוכח במחקר. לכן אם תעצבן את הקורא אתה תצליח פי חמש מאשר אם תצחיק אותו. לאנשים רק נדמה שהם אוהבים לצחוק - מה שהם באמת אוהבים זה להתעצבן. אחרת הסאטירה היתה בראש עמודי החדשות, ואילו החדשות היו בעמוד האחורי. תחפש עמוק בתוכך: מה מעצבן בך? מה באמת באמת מעצבן בך?

ואני שואל: אבל לצחוק על אנשים זה לא מעצבן אותם? והמלאך צוחק: הצחוק עושה בדיוק ההפך מלעצבן, הוא מפייס והורס לאנשים את העצבים שהם צברו בעמל רב. אם אתה מגחיך את תודעת ביבי, את מרכז ההוויה - ברור שאתה הכותב הכי פחות פופולרי בכל הפייסבוק. ביבי הוא מדורת השבט, גם מימין וגם משמאל - ואתה משתין על המדורה. אתה מתפלא שזרקו אותך מהעיתון? אנשים אוהבים את העיתון כי הוא מעצבן אותם. לכן הם מכורים לחדשות, לכן הם אוהבים פיגועים, ערבים, וסוגיות בוערות, לכן הם אוהבים עמדות אמיתיות - כי הן יותר מעצבנות. העם היהודי שרד אלפיים שנות גלות רק כי הוא היה העם הכי מעצבן בעולם. הסכסוך הפלסטיני הוא נכס של ישראל, הוא זה שהופך אותה למעצמה, כי הוא מעצבן את כל העולם. אחרת מי היה שומע עליה בכלל. גם רוסיה חזרה להיות מעצמה רק בגלל שלמדה שוב לעצבן את העולם. ועכשיו ארה"ב בעצמה מנסה את אותו טריק כדי לחזור לגדולתה. ואיראן? אותו סיפור כמובן. אבל אתה פה לא מסוגל ללמוד מאחד האנשים המעצבנים בעולם, שזוהי זכות נדירה שנפלה בחלקך לחיות תחתיו. לא, לא, אתה מאכזב אותי מאוד, אתה עוד כל כך רחוק, הזנחת קשות את הביבי שבך, זה שהיה יכול לסדר לך הצלחה. כמעט כל ישראלי יותר קרוב ממך לרוחו הגדולה של ביבי, שסוחפת אותם בתוכה. דבר שחילונים, שלא מאמינים בעולם הרוח ובמלאכים, חושבים שאפשר לרדד למניפולציות מקיאווליסטיות ויועצי תקשורת, ולכן כל פעם נכשלים. ברוח נלחמים רק ברוח, ועצם המילה מניפולציה מראה עד כמה הם לא מבינים את ההבדל בין כוח לרוח. כי רוח עם מלאך משלה, כמוני, שמזקק אותה לאידיאה ונותן לה כנפיים, תנצח כל כוח נגדי. זה לא עניין טכני, כמו שהם חושבים על ביבי כטכנאי קוסם, במקום כהתגלמות אידיאה רוחנית - ועיצבּוּנית. לכן אף יועץ, גם לא מלאך, לא יעזור לך, כל עוד לא תשתנה מבפנים, ותתחבר לנשמת ביבי, ולא כבדיחה, או באופן מניפולטיבי. הרי בכל ישראלי יש את הביבי הפנימי שלו, שבלעדיו הביבי החיצוני היה מתנדף כמו חלום. וכמה אתה כבר יכול לעצבן כשזה רק חלום?

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסוף סלון - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia67" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/socrates.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסוף סלון

פילוסוף הבית של אסכולת נתניה מחפש תלמיד

מאת: הפילוסוף שאיש לא קרא

סוקרטס ותלמידו  (מקור)

בפילוסופיה של העתיד, הרצון הוא כוח מתוך העתיד שמניע את ההווה. אין ראיה ללא תקווה, ללא מטרה, ולא יכולה להיות תפיסה ללא רצון. לכן מחשב ללא רצון ומטרה לא יתפוס את המציאות, הוא יהיה רק כלי שדרכו היא מעובדת, כמו כלי שמעבד את האדמה, בניגוד לצמח שהופך אותה לחלק ממנו. זה קצת כמו שופנהאואר וקאנט - הקטגוריות ללא רצון ומגמה הן אך ורק עיבוד מידע, אך ללא דעת. לכן האינטרנס והמגמה שלנו כל כך משפיעות על התפיסה - זו לא טעות או תקלה, כך זה צריך להיות. וכך מוגדרת תפיסה ודעת.

התפיסה היהודית של אינטליגנציה ראתה אותה כמחולקת לשלוש קטגוריות שונות: חכמה, בינה ודעת (הנמוכה ביותר). כאשר אין דעת ללא מיניות, ולכן גיל האחריות הפלילית הוא תחילת גיל ההתבגרות. מחשב כיום הוא בוודאי חסר דעת, כמו חירש, שוטה וקטן. דעת היא תנאי לאחריות ולתקפות מעשה משפטי, אך היא גם מה שקורה במין, כמו בעץ הדעת ולדעת אישה. לכן צריך להבין אותה כמערכת תפיסה מוסרית מתפקדת מינימלית, שכוללת בתוכה כרצון אימננטי את המין, כלומר את האינטרס של העתיד הביולוגי. לכן היא מתחילה דווקא בתחילת גיל ההתבגרות. לא מספיק רק להבין מה טוב ומה רע, אלא צריך גם מניע פנימי ופיתוי פנימי - כדי להיות בר דעת. כלומר, בתרגום לפילוסופית: אי אפשר להפריד את האפיסטמולוגיה מן האתיקה.

הרצון הנייטרלי ביותר, הרצון האפיסטמולוגי הטהור ביותר, הוא הרצון שבתוך הלמידה, האינטרס של ללמוד - העניין. כי ברגע שמעורב רצון מתוך העתיד, כבר פחות צריך לדבר על תפיסה וידיעה ויותר מתאים לדבר על למידה. וכאן, המחשב הוא המעבדה הכי טובה להבין בה את האפיסטמולוגיה - ומתנה שנתנה הטכנולוגיה לפילוסופיה. כי במצב בו סתם קליטת מידע איננה מספקת ואנו מבינים שידיעה לא יכולה להיות מנותקת מהרצון לדעת, ולכן ידיעה היא בעצם תמיד חלק מלמידה, אז הקטגוריות עצמן בלמידה ממוחשבת (ואנושית!) נובעות מעצם הרצון ללמוד ולהכליל, אחרת אין להן שום צידוק.

הקטגוריות הן לא סתם תוספת של עיבוד מידע, אלא יש בהן פן של התקדמות, של שיפור כל הזמן, ושל מטרה (למשל חיזוי). לכן ככל שהמטרה תהיה יותר רצון, דהיינו פחות כוח שכולו בשליטתך אל העתיד, ויותר כוח מתוך העתיד שמניע, משהו שתופס אותך מבפנים, כמו מין או עניין, ככה התפיסה של המחשב תהיה יותר דעת. וכאן טמונה בשורה גדולה לעולם הרוח - במעבר לפילוסופיה של למידה, שהיא גרסה משוכללת יותר של פילוסופיה של העתיד, לדור הבא.

כי מטרה מרכזית של הפילוסופיה בעולם הרוח היא לחלן ולהסביר ניסים רוחניים - למצוא להם הסברים. למשל, להסביר את האפקטיביות הבלתי מתקבלת על הדעת של המתמטיקה בפיזיקה. או את הנס של אתונה והתנ"ך. או את הנס שבו העולם כל כך מתאים ומאשר את תפיסותינו המוקדמות (זה למשל קאנט). או את הנס הפסיכופיזי (דקארט), או את עצם היכולת להכיר מושגים בעולם חומרי (היוונים), או את הנס שבו השפה עובדת (ויטגנשטיין). ואחד הניסים האחרונים שאותו מדע הפילוסופיה לא פתר הוא הנס שהגל ניסה לפתור: איך תמיד הכל קורה ביחד. נס הסנכרון הבינתחומי.

איך יכול להיות שבתקופה מסויימת ניתן למצוא את אותה אידיאה מתחילה בכל כך הרבה מקומות בלתי תלויים בעולם הרוח? למשל, השפה במאה העשרים, שהופיעה פתאום בכל דיסציפלינה אפשרית, כולל גילויים אמפיריים במדעים מדוייקים רבים (כמו גנטיקה, מדעי המחשב ומתמטיקה, תורות המידע השונות בפיזיקה), ובאינספור מקומות גיאוגרפיים לא קשורים במקביל, ולא אחרי שהם קראו את ויטגנשטיין, או הושפעו, אלא אוטונומית. למעשה, ההפך הוא הנכון - ויטגנשטיין קיבל את הילת השפעתו האדירה דווקא בגלל העלייה של אידיאת השפה בכל מקום אפשרי. זה נס הצטברות המגמות, שהגל ניסה להסביר בעזרת נס רוחני אחר - הרוח שמניעה את העולם, שזה כמו לנסות להסביר נס באמצעות אלוהים.

אבל, וזו אולי עבודת הפילוסופיה בכל תקופה, ועבודת ההיסטוריון בתקופות העבר, כשיש הרבה מגמות שונות בעולם - ניתן לא פעם למצוא מימד אחד או שניים שפורשים אותם - או עושים את עיקר העבודה, וכל השאר וריאציות קטנות יחסית עליהם. באלגברה לינארית יכולה להיות מטריצה מאוד מסובכת על פניה, של וקטורים שמשפיעים בכיוונים שונים, אבל אם מוצאים את הוקטורים העצמיים, מבינים באיזה מימדים יש להסתכל על המטריצה כך שבהם היא פשוטה ומובנת. הנס היה נס רק אם היה לזה ערך נבואי, כלומר שזה היה לא סביר. אבל אם יש המון כיוונים רעיוניים מקבילים בפילוסופיה, ואחד מהם יותר רגיש מאחרים לשינוי, ולכן מצליח לתפוס אותו בצורה יותר קולעת, ולכוון לכיוון המדוייק של הווקטור שמסביר את המטריצה בצורה הטובה ביותר - זה הפילוסוף הגדול של התקופה.

ואם הערך ההסברי של זה לא גדול מדי, ויכול להיות קשור לתהליכים טבעיים, אז אין נס עצום בכך שעולם הרוח לא מתפזר לאינספור מגמות שונות, אלא בכל תקופה יש מגמה כאילו מתואמת. כלומר, הערך של מציאת הכיוון הכללי הזה הוא למידתי. להבין את העבר. אבל אין דרך לגזור ממנו את העתיד, כמו שרצו הגל או מרקס. אם אתה פילוסוף גדול במיוחד - אז אתה יכול להבין את ההווה.

הפילוסופים החשובים של כל תקופה והאינטלקטואלים המרכזיים שלה הם הוקטורים העצמיים של הרוח, שפורשים את האפשרויות בה. וכך גם בספרות הסופרים המרכזיים, וכן הלאה. ולכן הם אלה שנזכרים, כי לא חשובה כל המטריצה, אלא רק הכיוונים החדשים שפרשו באותה תקופה, ואלה סופרי והוגי המופת. המופתיות זו דחיסה של ההיסטוריה של הרוח. ולכן היא כל כך עשירה, לא הגיונית כמעט ברבדיה - עוד נס לכאורה, שכחלק מהחילון הגדול של הרוח גם הוא ימות.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הגל טעה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia23" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dreamowl.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הגל טעה

האם לקטסטרופות יש השפעה חיובית על התפתחות ההיסטוריה, בדומה להשפעתן על התפתחות האבולוציה? האם ההגירה - הניתוק מתרבות האם לטובת זיווג עם תרבות חדשה - טובה להתפתחות התרבות כפי שהיא טובה להתפתחות המינים? הרהורי כפירה כנגד התפיסה של צמיחת הטוב מתוך הרע, ועל האשליות התפיסתיות שגורמות לה

מאת: הינשוף היומי

הינשוף של מינרבה מסיים את מעופו בעולם הרוח רק בערוב היום - כי הוא עף בשנתו בחלום  (מקור)

האם ההיסטוריה מתקדמת באמצעות קטסטרופות? לכאורה כן, אבל בעצם הן רק יוצרות סדר חדש שחושף פוטנציאל קודם, ושהיה יכול להתגלות לא פחות מהר, אם כי בצורה פחות דרמטית ויותר הדרגתית, כי הקטסטרופה בעיקר יוצרת נקודת ציון, ואיננו יודעים באיזה תחומים היא בכלל גרמה לנסיגה. האם הקמת ממשלה עולמית יכולה להתרחש רק בעקבות קטסטרופה גלובלית, גרעינית, אקלימית, סייברית, חייזרית, מגפתית, וכו'? לא, היא יכולה להתפתח גם בהדרגה מהפיכת הרשת למוח, רק שזה לוקח זמן ולאנשים אין סבלנות לעקוב אחרי התפתחות רציפה. הכלכלה תמיד עדיפה על הפוליטיקה, רק שהמהפכות שלה שקטות ומושמצות ולא אידיאליסטיות. אשליית הקטסטרופה היא אשלייה אופטית במימד הזמן בהסתכלות אל העבר, ונובעת בדיוק מהיותה קטסטרופה, כלומר מכך שפתאום לא רואים את התקדמותם ההדרגתית של הדברים לפני הקטסטרופה, והכל נראה חדש.

השואה לא היתה שווה את זה. לוקח דורות ליצור עומק תרבותי ואינטלקטואלי, ומהגרים אינטלקטואליים כמו היהודים מצליחים למרות מהגרותם ולא בגללה, הם מצליחים בגלל אתוס יצירתי, ואם היו בני בית היו מוצלחים יותר. לא ההגירה והמוטציה וההפרעה עצמה יוצרת את ההתקדמות, אבל הבולטות שלה יוצרת רושם כאילו זה מה שיוצר את ההתקדמות. ואת זה אפשר לראות בכך שהגאונים היהודים הגדולים היו כבר מעורים היטב בתרבות שבה התבטאה גאונותם, ולא הוריהם וסביהם המהגרים מקרוב באו היו דור הבום. חוסר השורשיות שלהם כן גם גרם לשטחיות מסויימת בעבודתם, כפי שאבחן ואגנר, גם אצל הגדולים ביותר שאין לנו גדולים מהם, אבל היו יכולים להיות בדור הבא באירופה לולא השואה. אשליית ההגירה והמיתוס הרומנטי שמאחורי כוחותיה היצירתיים נובעת מכך שגאונים מהגרים למרכז התרבותי מכל העולם. זוהי אשלייה אופטית מרחבית של מי שנמצא במרכז. ההגירה רק מקשה על הגאונים, שמצליחים בגלל גאונותם ולמרות הגירתם, שהיא לרועץ ליצירתם.

השטחיות של התרבות האמריקאית נובעת מהגירה, וזאת בניגוד לחיפוש המתמיד אחרי ספרות מהגרים כספרות עמוקה ומשמעותית, אבל התרבות האמריקאית תלך ותשתפר, בניגוד למה שחושבים, ככל שיעבור הזמן. גם הרומאים השתפרו. הדעיכה לא היתה קשורה למחסור בקטסטרופות, אלא למחסור באתוס יצירתי, לזקנה. האם קטסטרופות היו מחדשות את רומא? היו הרבה ולא חידשו. האם הגלות יצרה את התנ"ך? לא, היא גילתה אותו. והיא גם אחראית לגיבוש מוקדם מדי של החלקים הפחות מוצלחים בו. הסוף של משהו אחראי לעצם הפסקת הניסוח שלו, לא לאיכותו, שנצברה, בניגוד לאשליה שנוצרת כאילו הסוף יצר את האיכות, והמשבר את היצירה. לרוב הוא פגם בה. השואה לא יצרה את הגאונים שלפניה. היא כן גרמה להם להיות תור זהב כי אחריהם לא היה דור יותר זהב.

ואולי תור הזהב הוא פשוט כי מחליטים שתקופה מסויימת היא ההתחלה ואז כל מי שכתב בה זוכרים אותו ונותנים לו חשיבות? ואילו אינספור רשתות דומות נשכחות. הרי בסופו של דבר, ההחלטה לצבוע את העבר כמו ברקוד ולבחור איזה תקופות הן חשוכות ואילו הן תורי זהב היא בעיני ההווה, ובעצם בחירה שלו את הדי.אן.איי התרבותי שלו - בחירה הצהרתית וחינוכית, לא מתוך לימוד אובייקטיבי של העבר אלא מתוך למידה לעתיד, מה ראוי. ואז הרבה דורות אחר כך, כשדברים מסביב לתור הזהב נשכחים, הוא מופיע בזכרון מבודד וזוהר - יש מאין, בריאה חדשה. כשבפועל הוא היה רצף, או לפעמים ניסוח של עבר לא מנוסח, ומכאן חשיבותם של הניסוחים האלפביתיים הראשונים - ביוונית ובעברית (בניגוד לניסוחים בכתב שלטוני לא אלפביתי מטעם השלטון - הכתב האלפביתי והכתיבה בו צמחה מלמטה בשתי תרבויות אורייניות במיוחד). לכן הזהב הוא אשלייה אופטית שנובעת מהכתיבה ומהליניאריות שלה (ומהליניאריות של הלמידה והסיפור) - תמיד צריך התחלה של הספר. או לפחות של הפרק.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>השירה של העתיד - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut27" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/foursons.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

השירה של העתיד

שירתו של הקב"ר המזמר - קול חדשני ומקורי להפליא בשירה העברית שהתגלה לראשונה מעל דפי מוסף זה - נפרשת בטטרולוגיה חדשה בהוצאת "התדרדרות הארץ". ארבעת ספרי שירתו מציעים ארבעה כיווני התנגדות שונים לשירה המקובלת בארץ, כששולחן כתיבתו ניצב תמיד למול כותל העתיד. זוהי שירה פוסט-הומניסטית המתאימה לעידן פוסט-הומניסטי כעידנינו, וככזו היא משלבת נבואה, פורנוגרפיה, דידקטיות, אקספרימנטליות אינטלקטואלית וחנפנות

מאת: הקב"ר המזמר

ארבעת בני הורוס - ארבעת הבנים בגרסה המצרית המקורית  (מקור)

במאבק על הנוסח של שירת העתיד, הטטרלוגיה של הקב"ר המזמר - "נגד 4 בנים" - מציעה עולם שירי פוסט-הומניסטי. ארבעת ספרי השירה של הקב"ר שיצאו בהוצאת "התדרדרות הארץ" מציגים את התפתחותה של שירתו מהעיוני למיני, מהפדגוגי לדיאלוגי ומהרליגיוזי להומוריסטי. שירת הקב"ר המזמר מעדיפה התחרזות עם העתיד על פני מוזיקליות אנושית, מהלכים רחבים של התפתחות חשיבתית על פני רגשנות מצומצמת, ושפה ישירה וחסרת פוזה על פני גנדרנות מנופחת. בזאת היא נבדלת מזרמים אחרים בשירתינו, אך יותר מכל היא נבדלת מהם בתכניה: תפיסת העתיד כתימת-העל שאמורה לעמוד במרכז העיסוק של השירה בת זמננו. בכך, זימרת הקב"ר היא קול קורא במדבר של העיסוק בהווה ובעבר.

נגד 4 בנים

חכמה

"קובץ מתחילת המאה ה-21" הוא ספר הביכורים השאפתני של הקב"ר המזמר. הוא מורכב משלוש מחרוזות שעוסקות בעולם הרוח העתידי של העולם הטכנולוגי - ומערבבות נבואה, תכנון ואקסטרפולציה פילוסופית. המחרוזת הראשונה פורסת מעין מניפסט שירי ומציגה את תמונת העולם של הקב"ר. המחרוזת השנייה ניגשת מיד לממש את החזון המזמר ועוברת בשיטתיות וברוחב האופקים האופייני לקב"ר על התיאולוגיות והאידיאולוגיות המרכזיות של האנושות ומציעה להן המשכים פוסט-אנושיים. המחרוזת השלישית כבר עושה זאת לכל תחומי הדעת והדיסציפלינות האמנותיות. עומק היומרה והיקפה אינם יכולים שלא לעורר השתאות - הקב"ר המזמר פולט את כל הסודות כולם באופן לוגי וסיסטמטי עד פארודי

תמימות

“7X4” הוא ספרו השני והאנושי ביותר של הקב"ר המזמר, שעוסק בפרידה שלו מהאנושיות ובהתפכחות מאשליותיה. הוא בנוי משבעה שערים בני ארבעה שירים (ולבסוף אפילוג). בארבעת השערים הראשונים הקב"ר מפתח ז'אנר קליל שהוא קורא לו "ליקוק", שנע בין סאטירה להכנעה ובין עינוג אוראלי לחריצת לשון, אותו הוא מפנה למושאי פרידתו: חייו הקודמים, הרפובליקה הספרותית, האישה הנערצת ועולם השירה הישן. בשלושת השערים האחרונים הוא מסכם את יחסו לעולם החיצון שבגד בו במעין טיפול פסיכולוגי בן שלושה שלבים שמוביל למסקנה שבאפילוג. העיבוד של האבל המשולב באירוניה מפוכחת - והכנות הישירה שמגיעה עד כדי מציצנות פורנוגרפית - מייצרים תחושה של האזנה לשיחה פנימית שלא היינו אמורים לקחת בה חלק, כאילו הקב"ר מצותת לעצמו

רשעות

"שירים ושיעורים" הוא הספר הכי לא פוליטיקלי-קורקט של הקב"ר המזמר הכלוא בשבי ההווה - ומדובר בהישג. הספר מחולק לשמונה שיעורים בכל תחומי החיים (היסטוריה, מוסר, דייטינג, כלכלה, מין ועוד), והוא מתרגל סוג חדש של צורת כתיבה שירית שמתאימה לעיסוק מוכוון-עתיד: שירת הלמידה. זוהי שירה שהיא תיעוד של למידה תוך כדי תנועה, ולכן כמתודה שירית היא פתוחה מטבעה לתמורות הזמן - ועוסקת בהן ללא מורא אדם וללא מורא אישה. הסקת המסקנות חסרת רחמים וחותכת בבשר החי של התרבות בה אנו חיים - אין עוד כותב בשפה העברית שהיה מעז לזמר ככה בשבי האויב

חוסר דעת לשאול

"מין חדש" הוא ספרו האחרון והנועז של הקב"ר המזמר, בו הוא משתחרר סופית ממוסרותיו ומגיע לשיא פורנוגרפי שלאחריו אין דבר. על סף גסיסת האדם, ההומניזם והמיניות האנושית מאותחלת מיניות חדשה ועולם רגש חדש שימשיך את השירה - עד כדי איון שירתו של הקב"ר - שלא השתקמה מאז. הספר עוסק באופן שיטתי במגוון הרגשות האנושיים, מפרק אותם ומרכיב אותם מחדש כרגשות פוסט-אנושיים שאינם תלויים עוד בעולם הנפש של האדם - וכפי שמסתבר, גם לא בזמרתו של הקב"ר, שנותרה מקורית להפליא וייחודית בבדידותה בנוף שירתינו עד עצם היום הזה

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הג'נוסייד-קורקט - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor65" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/embryo.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הג'נוסייד-קורקט

זה כל כך מרגש אותי להיות מָחוץ מתחת לאשתי, שאני מתחיל לטעון כדי לחמם אותה שהיא תמחץ אותי שוב, יותר, כבד, חזק, שהיא תחנוק אותי עם שני השדיים הענקיים שלה, שהיא תסתום לי את הפה בכך שפשוט תסתום לי את הפנים, כדי להרגיש את נחיתות הגבר מתחת לאישה בימינו, ואת עליונותה הרוחנית והגופנית והמינית של האישה, שמעוררת אותי נורא, ובמיוחד המימוש המלא של זכות האישה על גופה

מאת: האיום הדמוגרפי

עובר ערבי. סתם, עובר יהודי. סתם, עובר גרמני  (מקור)

חלמתי שאשתי אומרת שמפחיד להביא ילדים בימינו ושהיא לא רוצה להיות בהריון. ודי זהו כבר לא צריך כיום להביא ילדים, וילדים לא טובים לסביבה. ולכן אני הולך ודואג לנו לגיבוי, לכל צרה שלא תבוא, נעזר בממשלת גרמניה שנותנת מימון, לשבט שני תאומים שמתו בשואה, דוד שלי ועוד דוד שלי, שיהיו לבינתיים. ככה היא תוכל להתחרט, כשהיא בטוח תרצה ילדים בהמשך (היא בכל זאת אישה למרות שהיא אשתי, לא?), ונגדל אותם. נהיה הורים בלי שהיא תהיה בהריון. ואני לא מבין איך נותנים לי בעצם הבירוקרטיה הגרמנית לגדל את שני אלה, שהרי אני מכיר אותם, ויודע מה יצא מהם בסוף, והם לא מתו בשואה, אבל כמו יהודי טוב אני לא מתווכח עם הבירוקרטיה, בטח לא עם הבירוקרטיה הגרמנית, אם הטעות לטובתי. לא מעמיד אותם על טעותם, למרות שנראה לי מוזר שהגרמנים טועים. נותנים לך - תיקח.

ואני הולך לתאום הפחות מוצלח, זה שהתנצר והתנתק מהמשפחה, ומספר לו, כדי לעזור לו מראש, שיהיה מודע, שיש לו גנים לא טובים והוא צריך להתגבר עליהם, שהוא כזה כעסן ולא נחמד, ונראה שהילד-תינוק לא לוקח את זה טוב, את מה שאני אומר. אז אני מעדן ואומר לו: לא עצבני, אלא עקשן, אתה עקשן גדול כמו פרד ולכן תוכל להגיע רחוק, כמו דוד שלי (שהוא אתה בגלגול קודם) שהפך בסוף למדען דגול אבל מסתגר וגוי גמור, כלומר יש לך פוטנציאל. והוא עושה פרצופים קשים מאוד לפנים של תינוק, של אנטי, ואני אומר לו זה רק גנים, זה לא חייב להיות אתה. אבל אני כבר לא מאמין שהוא באמת יתגבר על זה, ולא נעים לי ממנו שהחיינו אותו, את המסכן, לעומת הדוד המוצלח, אחיו התאום, שהוא גדול בתורת הנסתר. ואני לא מבין באמת למה החייתי את שניהם, מה, זה בא בעסקת חבילה? למה לא חשבתי קצת.

אולי כי הם בקושי ניצלו, וגדלו אצל נזירות, כי האמא מסרה את התינוקות התאומים ב-42 ואז לא חזרה, לא באה לקחת אותם, והגרמנים חושבים אולי שהם מתו, ושהם הרגו אותם, ולכן אישרו לי את המענק המוזר זה. כי יש איזשהו טרנד שמאל עולמי של החייאת קורבנות ג'נוסייד בשיבוט באחריות הרוצחים, משהו שמחליף את הפוליטיקלי-קורקט, ולכן לבנים מהדרום מגדלים שחורים שמתו כעבדים, ובמערב ארה"ב מגדלים בתוך כל משפחה אינדיאניים. וגם אלינו הטרנד הזה הגיע, ויש שמאלנים שמגדלים ערבי בבית והימנים כועסים שזה לא נכון ושקר שהרגנו את הערבים ושככה השמאל משתף פעולה עם האנטישמיות והתעמולה השקרית של דיר יאסין. אבל עכשיו, לפחות גם אני ניצלתי את הטרנד לטובת גידול חילונים במשפחה חרדית, וחרדים במשפחה חילונית, בשיטת קן הקוקיה - ובמיוחד שני העילויים האלה. ואולי הם שיש להם את המוח של סבתא שלי, שגם אני זכיתי במוח כזה, אולי הם כן ינצלו את המוח הזה כילדים בתחילת המאה ה-21 לעשות משהו אמיתי, שאני כבר לא יכול. כי גדלתי במקום שלא איפשר להתפתח.

ואני הולך לאשתי ומספר לה תראי מה השגתי במבצע שני ילדים שנוכל לגדל אם נרצה, שבינתיים במעון גדלים מעצמם, כמו באינקובטור מתוצרת גרמניה (אני מדגיש שתדע שזה אינקובטור טוב). ואשתי נדהמת עלי מה אתה משוגע מה עשית, אני לא רציתי ילדים ועכשיו יש לי שניים? וגם אני קולט לא מבין מה עשיתי, איך יכולתי לעשות דבר כזה, הרי הם בכלל לא ילדים שלנו, ואם בקושי רוצים ילדים, בטח שאני לא רוצה לגדל ילדים שלא שלי. ואני משאיר אותם במעון הגרמני. שילמדו גתה ושילר. ואפילו היינה.

ואני מלטף לה את הבטן במיטה ואומר לה למה את מפחדת לגדל ילדים, יש להם מוח יהודי, אולי יצא ממנו משהו גם בימינו. והיא מושיבה אותי על המיטה לידה, ונראה שיקרה משהו במיטה, אבל במקום זה היא מתחילה להתווכח אתי (כי גם לה יש מוח יהודי, והיא פתאום בחלום מדענית מוח או משהו, או לכל הפחות מישהי שקראה משהו על המוח באינטרנט באתר לאמהות יהודיות): המוח של הילדים נפגע היום קשות. אתה לא רואה מה קורה? זו תחילתה של שואה נוירולוגית. כמו המלחמות של המאה העשרים, של הפיזיקה, כי זה היה המדע של המאה העשרים, ככה יהיו עכשיו המלחמות של מדעי המוח. אתה לא מבין איזו השפעה יש לילד שיש לו אנדרואיד עוד ברחם. שזה הדבר הבא. ילד שלא בועט באמא שלו בהיריון מבפנים, כי מכניסים לו במי שפיר סמארטפון שלא יפריע. וגם בלידה הוא לא בוכה כי הוא מרותק למסך. זה הילד של העתיד. אתה רוצה לגדל מפלצת בבית?

ואני מסתכל על המיטה: בגלל זה לא להביא ילדים? בגלל זה כן להביא אותם. תפסיקי להיות כזאת אמא של בשר ושניצל ובטן והיריון. הכל הפוך אצלך. הדבר הכי טוב למוח זה לגדול בסביבה שבה הוא ידרש לתפקד בעתיד, בגלל זה הוא יוצא ממך לא בשל ולומד להסתגל, בניגוד למוח של חיות. ולכן צריך לגדל ילדים בימינו בתוך המחשב - כי בתור מבוגרים הם יחיו בתוך המחשב. ואנחנו דור המדבר שלא נזכה להיכנס למחשב - אלא רק להשקיף על העתיד מרחוק, מהר נבו. ודווקא לכן - אנחנו צריכים להיות הדור שמקבל את התורה החדשה, בשביל הארץ החדשה. והמרחב החדש הזה הוא הארץ המובטחת של העתיד, שהיא לא ארץ אמיתית אלא וירטואלית, כדי שלא נצטרך לכבוש אותה מהכנענים ולעשות להם ג'נוסייד ואז כל אחד יצטרך לגדל גרגשי, חיווי, פריזי ויבוסי בבית.

ועכשיו אשתי, שהרבה יותר גדולה וחזקה ושמנה ממני, מתנפלת עלי במיטה, ומצמידה אותי למזרון, אבל במקום לעשות מה שאני רוצה (כי זה מאוד מרגש אותי!), היא אומרת: אתה לא תגיד לי מה לעשות עם הבטן שלי. כמו שאני לא אגיד לך מה לעשות עם המוח שלך. תחלום עד מחר על הריון. מביא לי מהסופרמרקט שני ילדים מהשואה במבצע 1+1. אתה לא יודע שלא קונים במבצעים, שמה שעולה בזול עולה ביוקר? ואני אומר (וזה מאוד מרגש אותי להפסיד לה בוויכוח): זו תוצרת גרמניה! לא מספיק טוב לך? איזו יהדות יותר טובה היתה אי פעם בתולדות האנושות מיהדות גרמניה? ואשתי מוחצת אותי: יא טיפשון תמים בדורותיו. אתה לא מבין מה קרה? היא היתה יותר מדי טובה. אתה לא מבין למה הגרמנים מגדלים אותם שוב? איך כל גרמני רוצה ילד יהודי בבית?

וזה כל כך מרגש אותי להיות מחוץ מתחת לאשתי, שאני מתחיל לטעון כדי לחמם אותה שהיא תמחץ אותי שוב, יותר, כבד, חזק, שהיא תחנוק אותי עם שני השדיים הענקיים שלה, שהיא תסתום לי את הפה בכך שפשוט תסתום לי את הפנים, כדי להרגיש את נחיתות הגבר מתחת לאישה בימינו, ואת עליונותה הרוחנית והגופנית והמינית של האישה, שמעוררת אותי נורא, ובמיוחד המימוש המלא של זכות האישה על גופה. וכל זה הופך למושלם ממש, כי תוך כדי אני מתחיל לשמוע מבחוץ רעש של מוזיקה ערבית (וידוע שהערבים אוהבים נשים ענקיות. ואישה שמנה היא אישה יפה, וזכותה לאכול כמה שהיא רוצה!). כי הילד של השכנים השמאלנים, שוב משמיעים לו אום כולתום בקולי קולות, כדי לתת לו לבטא את התרבות הערבית שלו, ולא לנכס אותו, וכבר מגיל שלוש אמא שלו דוחפת לו נרגילה שלא יצא יהודי, במקום מי שהוא.

ואז כל הילדים האלה בכל העולם (ולגרמנים יש פתאום משפחות הכי מרובות ילדים בעולם, כי הם גם טובים בשיבוט תעשייתי - וגם בהשמדה תעשייתית), מגיעים לגיל מצוות ועושים להם טקס של יציאה מהארון, ומספרים להם מי הם, ומה עשו להם, ושההורים שלהם הם האשמים במה שקרה להם, וככה כל הילדים האלה שונאים את ההורים שלהם (לקול צהלתם של הימנים). אבל ההורים אומרים זה טוב שהם שונאים, אסור לגזול מהם את הזעם, את המחאה, זה טוב שהם שוברים חפצים בבית ומרביצים לאחים שלהם ומקללים את המבוגרים - צריך לתת לזה לצאת. מי שלוקח מהם את הזכות אפילו לכעוס - הוא לוקח מהם את עצמם ואת המורשת שלהם, ואלה הם הורים לא טובים, שמגדלים את הילדים בשביל עצמם, ולא בשביל הילדים עצמם - בדיוק ההגדרה של הורים רעים. וזה שהילדים שלנו שונאים אותנו - זו ההוכחה שאנחנו הורים מצויינים.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פיד = האוכל האינטלקטואלי. ומה עם המין האינטלקטואלי? - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia43" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/timeoftime.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פיד = האוכל האינטלקטואלי. ומה עם המין האינטלקטואלי?

בעולם הנוכחי, כיצד יצירות תרבות עוד יוכלו להשפיע לעומק על האדם, כמו בטרם עידן הרשת? אלו מהטכנולוגיות הן בעצם צורה חיצונית בלבד, ואלו מביניהן הן גם תוכן שגורם להפנמה? מדוע העמקה, כמו במין, מנוצחת על ידי החזרתיות של האוכל. על דיוקנו הרוחני של ההוגה מנתניה כמשל לתקופה, לרוח הזמן - ולחומר הזמן

מאת: כל פילוסופיה רצינית פותחת בוידוי

גוגל של הזמן: הזמן בשל לשילוב בין גוגל לפייסבוק - פיד אישי מכל האינטרנט של כל מה שמעניין אותך. אלגוריתם כזה שיעבוד - ישנה את העולם  (מקור)

מה השפיע? מה היה חשוב? מה שנתפס כחשוב וכגדול ללא עוררין, ונצרך שוב ושוב, כלומר משהו שהיה מחולק לחבילות קטנות, ונצרך לאורך זמן - לכן אף סרט. רק סרט שצפו בו המון פעמים יכול להשפיע על החיים. או סרט ענק, כמו שואה. מה כן? סדרות. הפורמט של פעם בשבוע, לא בינג', לא ברצף, שאז הכול מת, נשכח, המוח לא מעכל לעומק. האם אלה הסדרות הכי טובות שראיתי? לא, אבל אלה ששבו את הדמיון. אנציקלופדיה, שנקראה שוב ושוב. מוזיקה, שהקשבתי לה שוב ושוב. מי שקראתי בו הרבה עד שכמעט ידעתי בעל פה, לא לפי סדר. התורה - פרשת השבוע וההפטרה, בכל שבוע. הרצאות ששמעתי באוזניות, קורסים שלמים - רק מה ששמעתי לאורך זמן. רק מקומות שביקרתי שוב ושוב. עיתון. מורים. דברים שהיו מחולקים לחלקים קטנים ונמשכו שנים. מי שהייתי פותח פה ושם וקורא.

אבל הנה עוד גורם - מה שהיה נחשב חדש יחסית. המילה האחרונה בתחום מסויים. הדבר הגדול המוסכם האחרון. הלימודים, בגלל אופיים הלא חזרתי, ריכוז המאמץ בזמנים מסויימים, לא השפיעו כמעט כלל. ההפנמה היתה נמוכה מאוד. באף מוסד. כי לא היתה הרבה חזרתיות. רק התעמקות. זה לא מספיק. פעם חשבתי שההתעמקות חשובה. אבל מה שחשוב זה להיפגש עם משהו לאורך זמן. אין נקודות שמשנות את החיים, רק קווים, מקווקווים. כמעט כל הדברים לא רק שלא נצרכו באופן פורמלי, אלא גם לא הגעתי אליהם באופן פורמלי. הדבר הכי חשוב היה להבין מה חשוב. ובזה מי שהשפיע - השפיע. יותר מכולם. הוא היה לאורך זמן.

דברים היו יכולים להיות נורא חשובים לזמנם, אבל לא להשפיע לטווח ארוך, גם דברים שהתרשמתי מהם עמוקות. גאונות לא עוזרת כמו חזרתיות. אי אפשר לחסוך זמן, אי אפשר לנצח את הזמן, אי אפשר לבחון על משהו כדי לדעת אותו, כדי ללמד אותו, להפך ככה יודעים אותו אבל אין הפנמה. הדיאטה היא שחשובה לאורך זמן. לכן גוגל לא ישפיע על העולם כמו פייסבוק, שהפכה להיות הפלטפורמה בה נרשמים לתוכן, בה צורכים תוכן או אדם לאורך זמן.

גוגל זה יותר צורה, ואפל זו אפילו עוד יותר צורה, כמו אינטל, אלה דברים שלא במישור הרלוונטי. גוגל יותר השפיעה עליי דרך ההרצאות ביוטיוב. אבל גם השפעתן מוגבלת כי זה לא רב פעמי. לכן הדבר הכי חשוב בעולם זה פיד. סטארטאפ גדול ומוצלח באמת יעשה לך פיד מכל האינטרנט. יאפשר לך לשלוט בפיד. העצלנות של מידע בדחיפה תמיד תנצח את המשיכה. בעולם המידע - האוכל ינצח את המין.

פילוסופיה של העתיד