html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>דוקטורט על עיגול שחור - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor78" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/graduation.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

דוקטורט על עיגול שחור

אני מציע לה חברות בפרופיל בדוי ושם אותה ב-"סי פירסט", ועוקב אחרי כל פוסט של החברה החדשה שלי דבר ראשון בבוקר לפני "מודה אני". אני רק קם מהחלום ומייד פותח את הפייסבוק - וזה גורם לי לשכוח את החלום

מאת: ד"ר עיגול ומיסטר שחור

חשיבותו של הז'אנר המאפשר: בחלום קטן אחד יש יותר תוכן מאשר בדוקטורט ענק  (מקור)

חלמתי שעושים עליי דוקטורט. זה מתחיל כשאני מגלה בפייסבוק שאלה עליי. וכל החברים של השואלת עונים שטויות - ואני מת לענות לה ולא יכול, והדיון גווע. ואני מתחיל לחפור לה בפרופיל ולנסות לנחש איך היא הגיעה אליי, ולא מוצא כלום, אבל אני לא יכול להכחיש שהיא מוצאת חן בעיני - אז אולי גם אני מוצא חן בעיניה? והחבר שלה נראה כזה משעמם, כך שלא אתפלא אם היא תתעניין בגבר אחר, חלומי.

ולא עובר שבוע והגרופית הזאת שוב שואלת משהו על חלומות. זה ברור שהיא קוראת אותי. יש לי ניסיון שכמישהו קורא בי פתאום הוא מתחיל להתעניין בחלומות שלו עצמו - ואפילו לכתוב אותם. ראיתי את את התופעה הזו גם אצל מבקרים. אלא שאצלם העניין נעצר במהרה, ואילו אצלה נדמה שהוא בהאצה, ונראה שיש לי מעריצה ראשונה. ואני מציע לה חברות בפרופיל בדוי ושם אותה ב-"סי פירסט", ועוקב אחרי כל פוסט של החברה החדשה שלי דבר ראשון בבוקר לפני "מודה אני". אני רק קם מהחלום ומייד פותח את הפייסבוק - וזה גורם לי לשכוח את החלום. וגם אם אני עוד זוכר אותו - החלום כבר שכח אותי, והוא מרגיש עכשיו כל כך חסר טעם ותפל בפה, שמתחשק לי רק לצחצח שיניים. רק לפני רגע החלום הזה היה פי מאה יותר חי מהחיים האמיתיים שלי - ולפתע הוא יותר מת אפילו מהם. כי עכשיו - יש אישה בחיי.

ומיום ליום היא נראית לי יותר מושכת - אשת חלומותיי. מאז שנולדתי לא הכרתי אישה שהתעניינה בי ככה ברצינות (אשתי התייאשה מזמן מבעל החלומות הלזה): פתאום היא שואלת משהו שחילונים לא מבינים, ואז היא כותבת משהו שברור שנכתב בהשראתי (אני מזהה את הביטויים בפנים), אח"כ היא מעלה עוגה עגולה שהיא אכלה (פרויד! פרויד!), ואז מגיע העיגול שעל הקצפת - היא מעלה בלילה תמונה שלה בשמלה שחורה ומחשוף. ברור שזה מיועד לעיניי. בטח החבר שלה נוחר, והיא מדמיינת בלילות איך העיגול חולם. רק שהיא לא מדמיינת שהוא חולם עליה.

ומה שהכי מחמיא זה שהיפהפיה לומדת ספרות עברית. אין סיכוי שהיא קוראת אותי ואני לא מסקרן אותה, נכון? כלומר - יכול להיות שזה עושה לה את זה? הרי אני גבר מסתורי ואפל, כמו שנשים עם נעליים שחורות כמוה אוהבות, לא? (איזה תמונות היא מעלה, בחיי - גם אם לא חושפת כלום: לפחות נשארו לי הנעליים). ואם לי היה חבר מעייף ומרדים כזה, שמאלני של פייסבוק (גם אחריו אני עוקב ב-"סי פירסט", ולכן לרוב הוא פותח לי את היום ברגל שמאל) - גם אני הייתי בורחת לעולם החלומות. מה היא מוצאת בו? (יש לציין שזה לא לטובתה). בטח התשוקה שלהם מתה מזמן, ולא קורה כלום במיטה לפני השינה, אז נשאר רק האחרי. ופתאום אני קולט שאולי היא חולמת עלי - עלי! - בלילות. העולם התהפך - היקום השחור קורס לתוך עצמו. ומי יודע אם חלומותינו אחד על השנייה - שלי ושלה - לא מצטלבים כל לילה בעולם החלומות. זה הדבר הכי קרוב לאהבה שהיה לי כבר שנים.

אבל אז יום אחד (או לילה?) עובר בינינו חתול שחור וירטואלי. היא רבה אתי? נפרדנו? אני לא יודע מה קרה בחשכת אותו לילה - אבל משהו קרה. עשיתי משהו? כתבתי משהו לא טוב, לא מוצלח? היה לה חלום רע? ואני מנסה לדמיין מכל מה שכתבתי, אולי היה משהו יותר מדי? משהו שזעזע אותה עד כדי כך? ומתחיל לאכול את הלב על כל הפעמים שלא התאפקתי באיך שכתבתי על נשים (בטוח היא פמיניסטית). מה העלה את חמתה? כן, גירושין - זה חד ופתאומי, והיא לא כותבת עלי יותר בכלל, בכלל, בכלל, דווקא אחרי תקופה שהיינו בשיא יחסינו והיא כתבה עליי כמעט כל יום והעלתה חלומות לפייסבוק, וברור שמעסיקים אותה דברים לא חלומיים בכלל (החופשה עם החבר הסחי). ואני לא מבין את המשוגעת הזאת, מה היא רוצה ממני? מה עשיתי לה? היא מזכירה לי את אשתי. כשהתחתנו לא האמנתי למזלי שדווקא אני מכל המחזור שלי בישיבה מתחתן עם האישה הכי שופעת בעולם. והיום הייתי מחליף את שני השדיים שלה תמורת מילה טובה אחת.

ואז בוקר אחד, כשהתעוררתי לאחר חלומות טרופים, זה נפל עלי כרעם ביום בהיר: האקסית הוירטואלית שלי, אהבתי היחידה בכל השנים הללו, נסיכת חלומותיי המתוקים, מעלה תמונה אחת שמסבירה הכול, הכול, הכול - איזה טיפש הייתי - הכול היה שקר אחד גדול. ציפיתי להצעת נישואין בחופשה לחו"ל, ציפיתי להתאהבות בכותב אחר, מתחרה, או לחזרה בתשובה מחורפנת (ניפגש?), או אפילו לאימוץ חתול שחור - ציפיתי להכול, ידעתי שבמוקדם או במאוחר יגיע בוקר שינוי הסטטוס - ויחריב את עולמי. אבל לזה לא ציפיתי. וכל החברים שלה מברכים אותה, כאילו היא התחתנה. כי החל מהיום נוסף לשמה שם נוסף - ד"ר - ובתמונה רואים מין ספר חדש (לא שלי): "חיבור לשם קבלת תואר דוקטור בספרות עברית: קריאה בעיגול שחור - לקראת הזמן האבוד".

ואני לא מתאפק, לובש את התחפושת החילונית, ורץ לספריה של האוניברסיטה, לחפש את העבודה עליי. ואני פותח את החוברת, קורא עכשיו בה במקום להפך (יש בזה ריגוש מסוים, אני מודה), וחושכות עיניי. כי העיניים שלי מדלגות בין השורות שמודגשות בשחור, והמצב גרוע מחלומותיי הגרועים ביותר (אני מצטט מהזיכרון - תמצית הזוועה): גירסה הפוכה בזמן של פרוסט. מנסה לקחת את המבנה של פרוסט בכיוון העבר - ולהפוך את המבנה באופן סימטרי כלפי העתיד. פרוסט של העתיד: לקראת הזמן האבוד - רק התחושה שמשהו פתוח, שהוא כיוון עתידי פורה, רק היא מעניקה טעם ונוגעת מחוץ לזמן, כי היא מוציאה אותנו מההווה, אך היא גם איננה בעתיד עצמו (שעוד לא הגיע), אלא נותנת את החירות וההתלהבות שבנפשנו. לכן מדע בדיוני נכשל, ולעומת זאת נפש בדיונית - החלום - הוא ז'אנר הולם לעתיד. ואפילו פרוסט עצמו נזכר ומוקיר דווקא את הרגעים שבהם עדיין היה לו חלום לעתיד (ישנה גם פסקה מפוספסת ב-"זמן שנמצא" - שבה פרוסט מבין את הפוטנציאל של החלום, אבל נוטש אותו ללא הסבר מניח את הדעת).

המטומטמת הזאת, בכלל לא קראתי את פרוסט! איך יכולתי לעשות העתקה שלו לעתיד? איך אומרים שטריימל בצרפתית? באותה מידה היה אפשר לטעון שהוא עשה העתקה של העיגול לעבר! איך מישהו יכול לקרוא אותי, באמת לקרוא, ולחשוב דברים כאלה? היא לא הבינה כלום. כל הזמן הזה. איך היא יכלה לאהוב אותי כשהיא בכלל לא ידעה מי אני? היא בכלל אהבה מישהו אחר, עיגול דמיוני בתוך הראש שלה. איזה פרוסט שחור. וזה פי אלף יותר מאכזב מאשר כשהיא בגדה בי עם החבר שלה.

ועכשיו - גם דמותי הוכתמה (אני מרגיש כמו שפריץ של דיו שנוזל מחוץ לקווים). לעד, אם אי פעם יהיה מחקר-עתיד שיעסוק בי, גם בעוד מאה שנה, הוא יצטט את החלוצה הזאת עם השמלות המתבדרות ברוח (פתאום אני נזכר שלחבר שלה יש שפמפם צרפתי שחור!). תמיד יחשבו עלי בצורה עקומה, לא עיגולית בעליל, והכול בגלל שהכריחו מישהי שקראה את פרוסט לקרוא את עיגול שחור. לנצח אזכר כמין גירסא חרדית למי שהוא אפילו לא הגירסה החילונית שלי - אין לי לא חיי עולם הזה ולא חיי עולם הבא. ואני מבין שיש רק סיכוי אחד לתקן את המעוות: אני יכול להירשם לאוניברסיטה, ולעשות דוקטורט על עצמי. הרי אף אחד לא יודע מי אני.

ואני לומד שם עוד ועוד ספרות, ויותר ויותר מתפלא על הכשלון המוחלט שלי. כי תמיד חשבתי שכל הסופרים החילוניים בוודאי הרבה יותר מקוריים, צבעוניים וחופשיים ממני, ופתאום אני חושב על כל אחד: מה, זה באמת לא יותר מעניין - החלומות? זה באמת לא יותר חדשני? ואפילו - זה לא יותר חשוב? הרי מסורת הספרות העברית תמיד רוממות בגרונם של אלה, אבל כתיבה יהודית-עתידנית לא מעניינת אותם כלל, אלא עוד איזה סיפור אנושי שכבר שייך לעבר, שכבר קראנו, בז'אנר שכבר מיצינו. כמו ריטואל הם מחפשים את מה שהיה, ואת מוסכמות "השפה" (כשאין מה להגיד - יש "השפה"), ממש דוסים חרדים - חדש אסור מן התורה. הם פשוט סוגדים לעבר - ואני כופר. ואחרי רבע קורס נמאס לי מהאקדמיה, ואני מחליט להגיש ישירות את הדוקטורט לראש החוג - שישבור את הראש. מה, אני לא יכול לכרוך איזו חוברת שכתוב עליה הגשת עבודת מחקר לצורך קבלת דוקטורט בפילוסופיה בגרוש? אני הרי כתבתי הררים תלויים של חלומות! - ביום אחד אני כותב דוקטורט.

ואני כותב את הדוקטורט שלי על העולם, שהוא (לדעתי) הרבה יותר מעניין מהדוקטורט של העולם עלי. והתוכנית היא לקחת את הדוקטורט עלי מהספרייה ולהעלים אותו בשריפה, ולכרוך בתוכו את הדוקטורט שלי - ולהחזיר:

עיגול שחור: בין חלום ומציאות - עבודת דוקטורט על הספרות העולמית כולה

מבוא ותודות

חבל על הנייר! מרוב יער אתם לא רואים את העצים, ועסוקים בצנזורה עצמית בכללי כתיבה עציים שלא מאפשרים כלום (חשבתם פעם לכתוב דוקטורט שהוא חלום?). אז בוא ראש החוג ואעשה לך סדר בראש העיגול (ככה בגדול. כי בשביל זה יש דוקטורט: לא בשביל הקטן אלא בשביל הגדול). בספרות יש גוונים וגווני גוונים, אבל אם רוצים לבחון תהליכים בגדול צריך לבחון את שני הגדולים האחרונים שאין גדולים מהם ביניהם ואחריהם: דוסטויבסקי וקפקא. אז מכיוון שבחצי הקורס שלקחתי קראתי רבע ספר של אחד ושמינית ספר של השני - תן לי לספר לך מהי ספרות.

הוכחה למחקר מקורי

הנטייה הספרותית של דוסטויבסקי להמר ולהמר (וכל הזמן להגדיל את ההימור) עד שהספרים שלו קורסים, נובעת מהאישיות הגבולית המהמרת שלו עצמו - זה הוא הדמויות ההיסטריות, ולכן ההיסטריה הריגושית (בחטין - הקרנבל) היא המאפיין המרכזי של האדם המלודרמטי הדוסטויבסקיאני (שהוא חשב שהוא האדם הרוסי). מכיוון שההיסטריה כל הזמן עולה בהדרגה, נוצר תהליך של נירמול שלה - זה פתאום נראה לקורא נורמלי שהפסיכי מתחרפן, כי ככה זה רוסים (כלומר זה יצר במערב דימוי רוסי של פראים).

ההזרה ההדרגתית המנורמלת המשיכה במאה ה-20 עם ההזרה של הסביבה החיצונית (קפקא, עגנון שלכם), מה שיצר איכות מיתית, כי המיתוס הוא אדם נורמלי בתוך תווך מוזר, ולא אדם מוזר בתוך תווך נורמלי, כמו שחשב דוסטויבסקי המיסטיקן, עם הקדושים החילונים והפרובוסלבים שלו (בגלל ההומניזם העודף שהוא לקה בו). בחלום אתה אתה, זו הסביבה החיצונית שהיא לא היא. אפילו בגילגול אתה אתה, זה רק הגוף שלך. ואילו אצל דוסטויבסקי הגלגול הוא פנימי (הכפיל למשל), בניגוד לגוגול שאצלו השינוי הוא חיצוני, ולכן יותר חזק.

מה שטולסטוי ודוסטויבסקי עשו זו הזרה של הנפש (ובכך לוליטה זה המשך מתבקש), ולכן לקורא נוצרת אשלייה של עומק אנושי, כי הרי הנפש מסובכת כל כך אצלם, כמו שהעולם החיצון הולך ומסתבך אצל קפקא (וגם אצלו ההזרה עולה הדרגתית כדי ליצור תהליך נירמול), ולכל הפחות נוצרת האשליה שהנפש הרוסית מתוסבכת כל כך (אם דוסטויבסקי היה יוצר בשפה מערב אירופאית זה לא היה עובר, כי אנחנו מכירים אירופאים - הם הרי שפויים כמונו).

זה קצת כמו שהסופרים היהודים האמריקאים ניצלו את הזרות של הנפש היהודית כדי ליצור גיבורים שלא היו עוברים כבני אדם נורמליים כמונו, אמריקאים. כי יהודים הם נוירוטים, אובססיביים (למין), ופרוידיאנים בנפשם (נוצרה כאן אפשרות של התאמת הנפש לתיאוריה). לכן בגרמנית קפקא לא יכול ליצור אדם פסיכי (למרות שהוא כאדם היה יותר פסיכי מדוסטויבסקי), אלא עולם פסיכי, כי הגרמנית תדחה את הפסיכיות (או תסווג אותה כיהודית, דהיינו לא כאוניברסלית). גם אצל עגנון הגיבור הוא נורמלי, זה הכלב המשוגע (כלומר יש צורך במנגנון החצנה של הפסיכיות).

ההדחקה הזו של הפסיכיות לעולם היא הרבה יותר מעניינת פסיכולוגית - כי היא יותר מודחקת, ולכן יותר משכנעת. הרי פסיכי לא חושב שהוא פסיכי, אלא שהעולם פסיכי. העולם השתגע ולא הוא. זה גם בדיוק ההבדל בין הברית החדשה לברית הישנה. גיבורי התנ"ך הם אנשים נורמליים, ופתאום קורה נס לא נורמלי במציאות, שמתואר כאילו זה נורמלי, כמו אצל קפקא (ולכן זה חזק). לעומת זאת בנצרות ישו והקדושים הם אנשים מיוחדים ופסיכיים, לא נורמליים, בעולם נורמלי (ישו על הצלב והצלב כמנהגו נוהג). גם הניסים מנורמלים (ולכן הרבה פחות חזקים). הדרמה בנצרות היא פנימית, ולא חיצונית, ולכן הבשורה פונה לנפש. הבשורה של היהדות פונה לעולם והדרמה שלה היא במציאות (ולכן גם יש מצוות, עם, מטרות היסטוריות, וכו').

הריגוש הקיצוני הדוסטויבסקיאני, בתהליך של אסקלציה, מוכר לנו היום מהעולם האמריקאי: הכול מהמם, מטורף, מחריד (גם אם זה קשור לארוחת הבוקר). כלומר יחס ריגוש קיצוני בין האדם לעולם הופך לקיטש במהירות. לעומת זאת האדם הקפקאי, שאצלו העולם משתגע אבל האדם לא מתרגש, ומנרמל כך את העולם הלא נורמלי, כלומר יחס הריגוש הוא הופכי - הוא האדם האמיתי (למשל האדם של השואה והטכנולוגיה: הכל מסביבו קורס והמציאות משתנה לחלוטין אבל הוא ממשיך בנורמליות שלו - "החיים ממשיכים"). וזה מתאר את מצב האדם בצורה ריאלית בהרבה מהפרוזה ה-"ריאליסטית": השינוי בעולם מאיץ אבל אין שינוי באדם (ונוצרת אי הלימה).

לכן קפקא נוגע בנפש עמוק יותר מדוסטויבסקי - כי אין אצלו נפש. כמו שהתנ"ך נוגע בנפש עמוק יותר מהברית החדשה - כי אין אצלו נפש. ואז הקורא חווה בתוכו את הדרמה מול העולם שבסיפור. ואילו אצל דוסטויבסקי הדמויות הן שחוות במקומנו את הדרמה, אנחנו כל הזמן נפגשים בנפש אחרת, שאיננה נפשנו, וחווים את הדרמה מכלי שני, ונאלצים להתפעל מהנפש. לכן אפקט אי ההלימה בין הנפש לעולם הוא חזק יותר אצל קפקא. אבל מה הפתרון לאי ההלימה הזה? זו לקונה של קפקא, שמביאה לפסימיות שלו, שבה חוסר ההלימה הולך וגובר עד להשמדת האדם (ניצחון השואה).

בפתרון קונסטרוקטיבי תוכל לדון רק ספרות שבה המציאות מתחרפנת, חלומית, אבל גם האדם מגיב לה בצורה חלומית. אם כי ספרות כזאת בהכרח תהיה פחות חזקה נפשית משתי הקודמות, כי לא תהיה בה אי הלימה. לעומת זאת, היא תהיה יותר מעניינת אינטלקטואלית ופתוחה - ופורייה. אצל קפקא המבנה הוא תמיד הטרגדיה, כלומר הסוף ידוע מראש, ואצל דוסטויבסקי המבנה הוא מתחת לפני השטח קומי (לכן הסופים שלו כמעט תמיד חלשים). אלה מבנים מורכבים מאוד (שהעניין בהם הוא בסיבוכם הגובר - ולא בהתרתו), אבל סגורים.

אבל לגבי מי שמתעניין בעתיד, ספרות סגורה היא פחות מעניינת. רק ספרות שיוצרת כיווני למידה עתידיים, חיובית, רק היא פורייה. כי הקורא היצירתי מרגיש שזה נותן לו יותר חומרים לעבוד אתם, להמשיך אותם. הספרות של הנפש משתקת, היא מכבש, ואנשים אמנם מתפעלים מעבודת המכבש ומעריצים אותו (כמו כל עבד) אבל אינם חופשיים ואינם משתחררים. ההנאה שלהם היא הנאת הנפעל, ולא היוצר. לכן זו ספרות שמסתירה את חדוות היצירה שלה עצמה (מיתוס האמן המיוסר). ההנאה של הכותב-קורא היא מערכת יחסים סאדו-מזוכיסטית - הכיף היצירתי פשוט נוגע פחות עמוק בנפש האדם, דווקא כי זה פחות פתולוגי - זה פחות מענג.

לכן צריך ליצור ספרות שהציפיות ממנה אחרות - שהיא תתן רעיונות. הספרות הפוסט-מודרנית נכשלה בזה, כי משחק איננו דבר מספיק יצירתי, כי אין בו מספיק חידוש לאנשים מבוגרים. אינסוף אפשרויות אין פירושן אינסוף חידושים, כי אין פירושן אינסוף אפשרויות של חידושים, כי חידוש הוא למידתי במוח שלנו. החידוש צריך להיות במתודה, ואינסוף חידושים באותה מתודה אינם חידוש - רק מתודה חדשה היא חידוש. כלומר הבעיה של היוצרים המשחקים הללו היא שהם דווקא פחות מדי יצירתיים ועם פחות מדי רעיונות חדשים באמת, כלומר חדשים מתודית (כי המשחק מוגבל: הוא קומבינציות, דהיינו אפשרויות). לכן צריך למצוא אפשרות יצירתית שאיננה משחקית.

כי בגלל שאנחנו למידתיים ולא מנגנונים, כל סופר שיש מאחוריו מנגנון לא באמת מעניין, אחרי שלמדנו את המנגנון. סופר גדול הוא מי שהמנגנון שלו קשה ללימוד, או מנגנון למידה בעצמו, דהיינו סופר גדול הוא מתודה חדשה של כתיבה. הטעות המרכזית של כותבים היא הפיכת מתודה למנגנון - דהיינו מה שהם למדו ממתודה של סופר זה את המנגנון איך לכתוב כמוהו, ולא את המתודה איך להמציא מנגנונים חדשים. כלומר הספרות מחולקת לכותבים מסדר שני, שהם המעטים הגדולים - המתודות - ולכותבים מסדר ראשון, שהם הרבים - המנגנונים (גם שילוב של שני מנגנונים זה מתודה די פרימיטיבית, וכאן נעצרים 99% מהכותבים). לכן את המשפט שמסיים את הפסקה הקודמת צריך להחליף במציאת מתודה יצירתית שאיננה משחקית (וחלילה לא מנגנון יצירתי שאיננו משחקי). ספרות כזאת תיגע בדחפיו היצירתיים העמוקים (והמענגים!) של האדם, בניגוד לנוירוזות העמוקות שלו.

ספרות זו תצטרך להדגים אפרטוס יצירתי יוצא דופן ביכולותיו. מנגנון זה יצטרך לגשר על המתח שהפך בספרות הפוסטמודרנית למשחק סכום אפס (תרתי משמע): מצד אחד פורה ופתוח - ומצד שני מעניין ועמוק (דהיינו לא מנגנוני). כיוון טבעי לאפרטוס כזה הוא שימוש באפרטוס היצירתי הפורה ביותר הקיים באדם - החלום. החלומות הן מצד אחד התחום היצירתי ביותר בחיי כל אדם, ומצד שני העמוק ביותר (לעולם איננו משתעממים בחלומות שלנו), ומצד שלישי עוסק באופן מסורתי בתרבותינו בחיבור בין העבר לעתיד. לכן מתודת כתיבה חדשה שתעשה שימוש במנגנונים חלומיים - דהיינו מתודה חלומית - יכולה להיות הפתרון לבעייה.

מתודה זו צריכה להיזהר מהפיכתה למנגנון יצור חלומות. ראשית, עליה לסנן מתוך החלום את החלקים השרירותיים שלו (דהיינו המשחקיים), כי אין ספק שהחלום מרובה מדי אפשרויות, ולזקק מתוך האפרטוס החלומי את חלקיו המתודיים, כלומר אלה שמבוססים על למידה. למשל, קונבנציות כמו: ראיית העתיד, מאבק בתוך שינוי דמיוני בעולם, הזרה, סימבוליזם, שיקוף ארכטיפיים מיתיים, נגיעה בעולמות שמעבר, ועוד. כל אחד ממנגנונים אלה ותיק בספרות, אך רק באמצעות המסגרת החלומית הם מתאחדים למהות חדשה: המתודה החלומית מאפשרת לעסוק בעתיד מתוך הפעולה, המחשבה והנפש בהווה, דהיינו מתוך הספרות.

החלום הוא המעבדה הבדיונית (שעולה בהרבה על המדע הבדיוני, דהיינו הריאליזם העתידני) שמסוגלת לפתח ניסויים נרטיביים שבוחנים את העתיד ואת מרחב האפשרויות הרעיוני הפתוח בפנינו בחופשיות. לפיכך ז'אנר החלום הוא המרחב הספרותי הטבעי לפיתוח רעיונות עתידניים, תפיסה עתידנית וחשוב מכל - תודעה עתידנית. החלום הוא הדרך הנרטיבית של התודעה לחשוב על העתיד (ואיננו מוציאים מכלל זה את הפנטזיה והחלימה בהקיץ, או אפילו את החלום האידיאולוגי או הנבואי או המיסטי. או אפילו החלום הטכנולוגי). לכן - ספרות החלום היא ספרות העתיד.

עכשיו, אם נסגור מעגל ונחזור לדוסטויבסקי וקפקא, נבין שספרות החלום היא המהפכה הקופרניקאית של הספרות. כי אם נשאל את עצמנו אם היא עושה יותר הזרה לאדם או שמא דווקא לעולם - לא נקבל תשובה, וכך גם אם היא חושפת יותר את העולם או דווקא את הנפש, והיכן המוקד שלה. למעשה, בחלום הנפש והעולם מתאחדים כך שאין יותר חלוקה בין העולם החיצוני לנפש (וזאת בניגוד לספרות התודעה, שבה העולם החיצוני עדיין ריאליסטי ורק המוקד משתנה - ולכן לפעמים מאבד קשר עם המציאות החיצונית). בחלום אין חלוקה בין חיצוני ופנימי, כי גם העולם החיצוני בחלום עוסק בפנימי, והעולם הפנימי מתבטא כולו בחיצוני (אין זרם תודעה בחלום). בחלום אף אחד לא נורמלי, לא העולם ולא האדם, ולכן לא נוצר ביניהם פער ואין שבירה (גם לא שבר אפיסטמולוגי).

כלומר, החלום הוא היפוך מלא לספרות הריאליסטית, שבה גם הנפש נורמלית והגיונית וגם העולם. אצל קפקא ההיפוך מתבטא בעולם הלא נורמלי ולא הגיוני, ואצל דוסטויבסקי ההיפוך מתבטא בנפש הלא נורמלית ולא הגיונית, ואילו בחלום ההיפוך הוא כפול - גם בנפש וגם בעולם - ולכן יכולה להיווצר בו הלימה מחדש בין העולם לנפש. לכן החלום מתאים לתקופה שבה העולם משתנה במהירות - כי גם האדם יכול להשתנות בו במהירות. למעשה החלום הוא השינוי המהיר הזה. הוא מאפשר לדמיין אדם שנוהג אחרת מאיתנו, וחושב ומרגיש אחרת מבן תקופתינו, כלומר את האדם של העתיד - אבל לא אדם זר לנו, אלא אנו עצמנו.

סיכום למי שלא קרא כלום

החלום מאפשר לדבר באופן חופשי על האפשרי, בניגוד לריאליזם שכלוא בהתחזות להכרחי ולמסתבר. כך שלמעשה החלום הוא כן ריאליסטי - רק שהמציאות שלו אלטרנטיבית, כי עולם אלטרנטיבי היה יוצר אדם אלטרנטיבי (חוסר ההלימה הוא לא ריאליסטי! ומתאים למצב מעבר משברי בלבד, ומכאן הפסימיות והשבר של הספרות המודרנית). על החופש הזה החלום משלם בכך שהוא איננו עובד על הקורא באמצעות מנגנון ההזדהות, שהוא בסופו של דבר מנגנון נפשי משמר, אלא באמצעות מנגנון העניין, שהוא מנגנון למידתי מחדש.

בניגוד למה שאנחנו מרגישים, מנגנון ההזדהות בספרות איננו טבעי והוא תוצר תרבותי, שלקח לו זמן רב להתפתח למנגנון המרכזי של הקריאה. לכן צריך לפתח היום קריאה שונה, שלא שואלת מה הייתי מרגיש במקומו, אלא מה אני לומד מזה, אילו אפשרויות חדשות. בדיוק כמו הקריאה של לימוד התורה, שאיננה בנויה על הזדהות עם הגיבורים. הלמידה היא בת דודה רחוקה של המתח, ששואל מה יקרה, אלא שהיא שואלת מה יכול לקרות. מה אפשרי שיקרה בעתיד. כדי שמנגנון כזה יעבוד, הקורא צריך מראש להתעניין בעתיד, ולא רק בעצמו (בנפש המזדהה), ולא רק בעולם שבספר (המתח), אלא בהתפתחות העולם האמיתי העתידי שמחוץ לספר - עליו הספר מדבר. כפי שהתגבשה מוסכמה תרבותית שהדרך הכי אמיתית לדבר על העולם האמיתי זה באמצעות הבדיון, ככה בעתיד תוכל להיות מוסכמה שהדרך לדבר על העתיד היא באמצעות החלום.

ביבליוגרפיה:
כל הספרות כולה. כולל נספחים.

ואז כמובן קורה במציאות הדבר הכי לא צפוי - או אולי הכי צפוי. החלום שלי מתגשם. כי הנה אני עולה למעלה עם הדוקטורט שלי לקומת הסגל במכון - הלב שלי דופק במסדרון ואני מפחד שתכף ישמעו אותו כל אנשי הספרות המכובדים בחדרים שלהם, שמי יודע מה הם עושים בפנים - מבלי לדעת מה מחכה לי ממש שם בסוף הפרוזדור, וכל הזמן הזה המתין לי בקצה של המסע האקדמי שלי. כי את מי אני פוגש שם? את מי, את מי? ד"ר עיגול שחור.

והיקום קורס לתוך עצמו.

חיי לילה


source: hitdarderut-haaretz

title: ילדי הגמרא - חיי לילה - התדרדרות הארץ

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ילדי הגמרא - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor82" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/emptyhead.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ילדי הגמרא

אני מתחיל את היום בחצי שעה של לימוד חידושי הגרש"ש במיטה, ואז עובר לרבע שעה מתמטיקה בעיון ואח"כ נח עם רבע שעה של האתיקה של שפינוזה בבקיאות, תוך כדי צחצוח שיניים, וכך אני עובר כל היום מחשיבה מופשטת אחת לשנייה, ואז בלילה אני מסוגל לשמור על ריכוז עילאי במשך שעתיים רצוף ולספק את אישתי

מאת: הרבי מגורו

גראונד זירו: הנירוונה כאזור אסון אינטלקטואלי במוח  (מקור)

חלמתי שמתחילות שמועות בעולם הישיבות שמתחוללת פריחה בלימודי הגמרא בקרב הדור הצעיר של האמריקאים, ושיש עכשיו אופנה חדשה של לימוד בחברותא בחו"ל, ומתחילות להיות בניו יורק סדנאות ללימוד כל בוקר בדף היומי - לגויים. ובחורות מוארות מספרות בפייסבוק איך הוויות אביי ו-raba שינו להן את החיים ועזרו להן בעסק - יום שמתחיל בלי hadaf hayomi הוא יום שאני מרוויחה פחות, עצבנית יותר, ועושה פחות סקס בלילה - כלומר ההשפעה נמשכת 24 שעות עד הדף הבא, אפילו יותר מקנאביס. והרב המפורסם ביותר בעולם הוא ראש ישיבה שמלמד גמרא בעיון - שהוא גוי. הוא למד את שיטות הגמרא העתיקות בישיבה בישראל ממורה גדול וצדיק נסתר עלום, ויבא אותם לארה"ב, ועכשיו הוא פתח רשת מרכזים ללימודי גמרא, תחת המותג ©yeshiva, והוא צוחק בתוך זקן עבות ופאות (בלי כיפה): "לא להתבלבל עם שיווה!". והוא מסביר בסרטון ויראלי עם מיליוני צפיות:

גם המחקר הנוירולוגי העכשווי, וגם חכמתה העתיקה של ציביליזציה שקיימת אלפי שנים, הגיעו שניהם לאותה מסקנה, שנוגדת את כל אורח החיים המערבי המודרני: מיינדפולנס ומדיטציה זה הדבר הכי מטומטם בעולם, בדיוק ההפך ממה שצריך לעשות עם המוח - כלומר, זה הופך את המוח שלך למטומטם, כי המוח פלסטי ואתה מתרגל טימטום כמה שעות ביום. מחקר עדכני השוואתי מקיף הראה שנזירים בודהיסטים, מורים ליוגה וקבוצת גורואים (שנבחרו באקראי) מדברים לאט כמו מפגרים ומלאים בקלישאות הכי נחותות, ושהישגיהם היצירתיים נחותים אפילו מאמריקאים, שלא לדבר על אירופאים, שלא לדבר על יהודים (שהם קבוצת הביקורת). אם יש לך בעיות במוח, כמו חרדות ולחצים שנובעים מהחיים הקדחתניים שלנו בעידן הקלישאות הגדולות או משואת יהודי אירופה, אתה צריך לעשות בדיוק ההפך. חקר המוח פונה כיום לבדיקת מוחם של תלמידי חכמים שלומדים גמרא מעל עשר שעות ביום במשך עשר שנים - ומראה גידול עצום בחומר האפור באזור הגמרא במוח. קשה לך גמרא? תלמד מתמטיקה. לימוד גמרא ומתמטיקה נמצאו כתרופה היעילה היחידה להגנה בפני אלצהיימר, הזדקנות המוח, ופרסומות, והיום רופאים מערביים שולחים אפילו גויים גמורים, שהראו סימני טיפשות ודמנציה ראשוניים, ללמוד גמרא. הבעיה היחידה היא שהמוח שלהם כבר כל כך מנוון בגלל אורך החיים הנוירו-מערבי, שהם מעדיפים למות מאלצהיימר בודדים ומנותקים מאשר ללמוד דף גמרא אחד. למות! עד כדי כך מוחם מדורדר. לכן אתה צריך להתחיל את השינוי הנוירולוגי באורח החיים של המוח בגיל צעיר, כבר היום. המוח של אומללים אלה, מיליוני אמריקאים כל שנה, כבר רקוב מדי בגלל הסמארטפון ולא מצליח לעשות את התרפיה התלמודית בזמן הקצר שנותר לפני המוות - למרות שהגמרא מצילה מוחות שהמדע כבר התייאש מהם, והרפואה אמרה עליהם קדיש, והופכת מטומטמים גמורים לתלמידי חכמים.

אני למשל, בתור ילד, הייתי דביל גמור, וככה גדלתי באמריקה, ואמריקה הרי הופכת אותך לטמבל, והייתי ממשיך להיות דביל חסר תקנה - אם לא הייתי פוגש את המורה שלי לגמרא, שפתח בפני המוח שלי אופקים עדכניים-עתיקים. אתה לא מאמין עלי היום, נכון? באמת הייתי טיפש מטופש, הכי טיפש, ורק הגמרא הפכה אותי למי שאני היום - בעל אימפריית yeshivas שהופכים בה מאות אלפי דפים ביממה ומגלגלת מאות מיליונים. חכמי הגמרא הקדמונים, ה-amoraim, היו מסוגלים לנצח אפילו את המוות בעזרת יכולות הנוירו של הגמרא, ולחיות במשך כמה דורות של אמוראים. הגמרא היא שעומדת מאחורי גאונים כמו איינשטיין ופרויד, שמות שמוכרים לכל בית אמריקאי. המורה שלי תמיד היה אומר שתרגול קשיבות ונוכחות וויפאסנה וריקנות פנימית זה פשוט הרס עצמי של המוח, התאבדות נוירולוגית, ואסון אינטלקטואלי. אתה לוקח מכונה יצירתית, כמו מכונית חדשה שיכולה לנסוע לכל מקום, ושם פול גז בניוטרל עד שאתה הורס את המנוע. הרי מה זה מנטרה? זה הרס מוחי, בדיוק כמו כל פעולה חזרתית, בדיוק כמו עבודה במפעל 10 שעות ביום. גם אם היית אומר להתרכז בקיר שחור במשך שעות כל יום - זה בדיוק אותו דבר, ניוון מוחלט. אני, בתור מתרגל גמרא שמתרגל גם מתמטיקה, אומר לך שאין דבר גרוע יותר למוח מכל השיטות המזרחיות, ותשווה את הישגי המוח היהודי למוח ההודי.

זו אולי עדות אנקדוטלית, אבל כל מי שהתנסה בלימוד גמרא ב-iyun יספר לך בשכנוע עמוק כמה זה מאתגר, ואיך מתמטיקה מזככת את הנפש - פונקציות מרוכבות זה פשוט שגב שמיימי, ותורת הקבוצות עושה לך סחרחורת, ותורת גלואה יותר יפה מכל יצירת אמנות. המונה ליזה לידה זה פח. היוגים לא מצליחים להבין משפט מורכב, ומדברים במשפטים פשוטים ובסיסיים! וכשאני רואה את כל הקורבנות של השיטות הכושלות של המזרח הכושל מנסים להסביר לנו, לנו (!), בתרבות היהודו-נוצרית המצליחה, בזכות הגמרא הקדושה והמתמטיקה והפילוסופיה וכל החשיבה המופשטת שמאחורי הישגינו, ולשכנע אותנו בהבלים - אני שואל (השאלה זו טכניקה גמרתית עתיקה): למה הם המזרח הרחוק ולא אנחנו המערב הרחוק? זה בגלל שהם הרבה אחרינו. אני אחרי יום של לימוד גמרא בא הביתה ושומע את אשתי וחברותיה מקשקשות על מדיטציה ומספרות כמה זה עוזר מנטלית, ואני מרגיש כמו מישהו שהרים כל היום משקולות של 300 קילו עם המוח - ורואה מולו פרסומת לבטטות כורסה. הן בטטות מוח! אתה מבין איך זה מרגיש, אחרי שאני נאלץ לצערי לאכול כל יום עשרות סופגניות דונאטס, ועדיין אתה רואה אותי רזה כמו מקל, רק כדי לספק אנרגיה למוח המסכן שלי להבין פשט בתוספות בשיטת רבינו תם?

בלימוד הגמרא המוח שלך שורף כל כך הרבה סוכרים - שאתה יכול לאכול חזיר שלם כל יום ועדיין להיות רזה כמו מוזלמן יהודי עתיק, אם רק תפעיל את המוח שלך כמוני, באימוני הפוגות יצירתיים-אינטנסיביים. כל בוקר אני מתחיל את היום בחצי שעה של לימוד חידושי הגרש"ש במיטה, ואז עובר לרבע שעה מתמטיקה בעיון ואח"כ נח עם רבע שעה של האתיקה של שפינוזה בבקיאות, תוך כדי צחצוח שיניים, וכך אני עובר כל היום מחשיבה מופשטת אחת לשנייה, ואז בלילה אני מסוגל לשמור על ריכוז עילאי במשך שעתיים רצוף ולספק את אישתי מדריכת היוגה כמה שהיא רק רוצה, ועוד יש לי זמן ללמוד חברותות עם כל אחד מהילדים, פשוט כי המוח שלי כבר מזמן התנתק מבעיות החשיבה הרגילות של אנשים שמנצלים רק 10% מהפוטנציאל של מוח הגבר. ואז בעשר דקות לפני השינה אני נותן הוראות קנייה לבורסה למחר, ועושה מלא כסף בזכות הידע שלי בדיני ממונות ובבא בתרא.

אתה מבין שאם אני חושב בזמן האוכל המוח שלי שורף יותר קלוריות ממה שאני מספיק לאכול? אשתי כל הזמן מלטפת לי המצח ושואלת אם יש לי חום - ואני אומר: זה לא חום, זה התרמודינמיקה, שמכריחה אותי להגביר את האנטרופיה ביקום ולתרום למות החום של היוניברס רק כדי להקטין במעט את האנטרופיה בתוך המוח שלי ולעסוק בתורה, בדיוק כמו מחשב שמתחמם בגלל באג בג'אווה-סקריפט. לפעמים אנחנו צוחקים ואני מבקש ממנה לטגן לי ביצה על המצח בזמן שאני מפצח איזו סוגיה בקוהומולוגיה בטופולוגיה אלגברית לארוחת בוקר. תראה לי מורה אחד ליוגה שבכלל מסוגל להבין מה זה קוהומולוגיה, שלא לדבר על להגן על הרמב"ם מפני הראב"ד. אלה מוחות חלשים, חלשים מאוד, שבודהה גרם להם לאדישות ולקהות. ולעומת זאת הפילוסופיה מחדדת לך את המוח כמו סכין אתה חותך את העולם - דרך כל השטויות שכולם מדברים אתה רואה אלף לייקים קדימה. מישהו אומר לך משהו, ואתה מבין את הדבר שמאחורי הדבר שמאחורי הדבר שמאחורי הדבר שהוא אומר - אתה בא אליו מאחורה כמו צב נינג'ה - בעצם זה משהו מהמזרח, לא? - אז כמו אמן לחימה אמוראי, צועק "אמר רבא אמר אביי!", וכולם הופכים לשקופים בשבילך, מייד אתה הופך בהם והופך בהם וכולא בהם! והוא צועק בהפגנתיות שהסרטון מבטל אותו מתלמודו וחוזר לספר שלפניו - והסרטון מסתיים בזום אין על הקמטים במצח המזיע שלו, שאפשר להרגיש מאחוריו ממש את חכמת הדורות.

והעיתונים מדברים על שיגעון הגמרא האמריקאי שכובש את גם אירופה ויפן (אנימה-אמוראים), ומגזיני הנשים יוצאים עם כתבות: "יכולות ריכוז חדשות!", "הגמרא משפרת לך את האורגזמה", ומגזיני הגברים יוצאים עם כתבות "הגמרא משפרת לה את האורגזמה", ומוכרים דאודורנט תלמודי "תוספות הראש" לזיעה למצח וסטנדר גמרא שמשלב הליכון למכוני כושר (שמתחרים על הלקוחות עם הישיבות וטוענים שזו שריפה כפולה של פחמימנים). ומתחילה תנועה של לימוד גמרא בבתי כלא בארה"ב, בתוכנית ענק של הממשל הפדרלי, כי מוכח שמי שלומד גמרא לא חוזר לפשע, ונרקומן אפרו-חרדי אחד אומר בחדשות: גמרא זה יותר ממכר מהירואין. וכאן כבר מתחילה הנפילה.

אנשים מתחילים להתלונן שהדף היומי ממכר, שהם לא מצליחים להתרכז בצפייה בטלוויזיה, ואפילו בפייסבוק כבר קשה להם להתעניין. שנה לא ראיתי סרט, זה פשוט הפסיק לעניין את המוח שלי, בנאדם! ויש אנשים שמפסיקים לעבוד ומתחילים כל היום ללמוד בישיבות, והתל"ג האמריקאי מתחיל פתאום לזייף ולרדת - וכולם מפחדים שהבן שלהם ילך לישיבה ויעזוב את הקפיטליזם. בשביל מה שלחנו אותו לבית ספר? והתקשורת האמריקאית מתחילה לדבר על מגפת הגמרא, אנשים שחכמים מדי בשביל לעבוד, ומעדיפים לחיות בצמצום, רק בשביל ללמוד, על חשבון משלם המיסים הפדרלי, ועובדי הצווארון הכחול משתגעים: צעירים פנסיונרים. בשביל מה עבדנו כל החיים כמו חמורים? בשביל מה היינו חמורים, בשביל שאתם תשבו בבית? ותנועת ילדי הדפים סוחפת את הצעירים האמריקאיים למרתונים של סקס, גמרא ורוקנרול בחברותות, ולמסיבות "תיקון פונקציות" שבהן קמים בחצות הלילה ולומדים מתמטיקה עירומים עד אור הבוקר, ומתחרים בפתירת אינטגרלים בשכרות, במקום ללכת לקולג', תחת הסיסמא: "עשו חברותא, לא כסף" ו-"כל מה שאתה צריך זה אמוראית". ומתפרסמת בניו יורק טיימס קריקטורה אנטישמית עם ש"ס שכתוב עליו "הפרוטוקולים של זקני ציון" - והעיתון מתנצל על הטעות.

ונולד במדעי הרוח תחום חנפני-חקייני שנקרא - gomorrah סטאדיז, כדי למשוך את הצעירים שלא באים, ואז להוציא לתמימים בערמומיות כל כיף אפשרי מהלימוד לנצח ולגמול אותם מגמרא לשמה. אבל מי מתעניין עוד באקדמיה כשאפשר ללמוד בחברותא? והם מביאים מרצים יהודים חילונים שטוענים שהטרנד החדש הוא ניכוס של ה-gomorrah היהודית, ושזה לא בסדר לגוי ללמוד גמרא. ויש אפילו אמריקאים שמתחילים ללמוד ארמית (!) כדי לקרוא את הגמרא במקור, וטוענים שהתרגום לאנגלית לא מעביר את החוויה ושזה הכול זיוף ולא רציני - גמרא צריך לקרוא בארמית. ויש גם תלונות על תלמידי חכמים שהם מטרידים מינית תלמידות טיפשות, כולל הטרדה אינטלקטואלית שמצלקת את מוחן לתמיד, ופתאום גם שמים לב שהגמרא היא לא בדיוק פוליטיקלי קורקט ומתחילים ללמד גמרא מתוקנת, אבל המכה הגדולה עוד מחכה: כי הוליווד מגלה את הגמרא. ועוד שנים רבות אחר כך עדיין צוחקים על נערות הדפים, ופסטיבל סיום הדף היומי הראשון (והאחרון) של תרבות הנגד האלטרנטיבית שבו כולם החזיקו ידיים ושרו "טוב לי טוב לי תורת פיך מאלפי זהב וכסף", ומדברים על הדור הזה של הזקֶנים עם הזקָנים המצחיקים שלמד גמרא, וחשב שהגמרא תתקן את העולם ותשים קץ לקפיטליזם ותביא שלום עולמי, והיום הם הכי גויים בעולם.

חיי לילה


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שבעת מדורי הגיהנום של גלריה - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz5" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cerberus.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שבעת מדורי הגיהנום של גלריה

אלוף יקר, למה שלחת אותי שוב לתופת? זה לא מצחיק. אני מוכנה לכתוב על כל דבר אחר, רק לא על גלריה. חלק ב' ואחרון בביקורת על מוסף גלריה

מאת: הכלבה

קרברוס - בן כלבה מהגיהנום  (מקור)

בשבוע שעבר נשלחנו לסקור את גלריה, אך העורך לא היה מרוצה כי לא היתה התייחסות פרטנית לתכני המוסף. לכן במין הומור מיוחד השמור לעורכים - וכמו כלבה שעשתה את צרכיה במרכז הסלון - היא נשלחה שנית לתחוב את אפה במדמנה. אז הפעם לא ננתח רק את הריח, אלא ממש ננבור בערימת הגללים וניתן בהם סימנים. שבעה מדורים בגלריה כנגד שבעה מדורי גיהנום כנגד שבעת חטאי הפוליטיקלי-קורקט:

כעס
צפי סער - לכאורה אני - כאישה פמיניסטית ביומיום וכלבה בלילות, ובמצטבר כלבה פמיניסטית - הייתי אמורה להיות קהל היעד שלה. בפועל, הטור של סער הוא הדבר הכי גרוע שיצא מהפטריארכיה. רמת האלימות המחשבתית והנפשית שלו היא פשוט לא בריאה לנשמה (ואני משוכנעת שגם לגוף), ומהווה שיקוף מלא וסימטרי של אלימות גברית והסגברה - זהו טור הסנשה מטיפני ומגוייס ברמות של קול הרעם של ראש האולפנה. אולי הסרטן של הפטריארכיה מצריך טיפול, אבל הטור הזה מקביל לשתיית כימותרפיה במקום קפה. זה פשוט רעל מזוקק, עם אפס קלוריות וללא תוספת סוכר. וככל עמדה מסיונרית של ראש אולפנה פונדמנטליסט, גם ראש אולפנה לפמיניזם, הוא סובל כטור מבנאליות מוחלטת, הלוא היא הבנאליות של הרוע. אמלק: ראש האולפנה עשה ניתוח לשינוי מין ועכשיו כותב בהארץ למען זכויות טרנסג'נדרים. סימן היכר: מחסור טרמינלי בהומור (כך תזהו את ראש האולפנה גם אם הוא סירס את עצמו והוסיף ציצי מסיליקון).

קנאה
זכר בטא - הבנאליות של הטוב. כן אתה גבר טוב ומשעמם, ואתה עסוק בלהוכיח את זה כל פעם, כמו בחור מתחנף באתר היכרויות שלא מבין למה הוא לא יוצא משם ולא מעניין אף אחת. נקסט. פעם היה בהארץ כותב מאתגר באמת בזירת הגבריות, זכר אלפא לא מתנצל בשם גבריאל בוקובזה, רק שיום אחד הוא נעלם בנסיבות שלא הובררו לקוראים והארץ נקם בו בסדרת כתבות משמיצות שנשארו בערך נצח בראש דף הבית, ללא כל פרופורציה ל-"חטאיו". אהובתי אמרה לי שהוא בטח הסתכסך עם מישהי במערכת (פינטזנו על צפי או ליסה), או שסתם מקנאים בהצלחתו בריאליטי או בכך שהוא היה הטור הלא טריביאלי היחיד בגלריה (ובכך הוציא ממש רע את כל השאר), ולכן הביאו במקומו בכוונה כלבלב מסורס ומשמים לייצג את הגבריות החדשה, שלא מאיים על אף אחת. מה שבטוח זה שהעיתון יצא יותר רע מהכתב. אמלק: פוליטיקת הזהויות לא באמת מסוגלת להכיל את האחר (ובמקרה שלה זהו הגבר. הו, האירוניה).

תאווה
המין האנושי - האדם היחיד בעולם שמסוגל לכתוב בצורה הכי משעממת בעולם על הנושא הכי מעניין בעולם זה נטע הלפרין על סקס. אני באמת לא רוצה לדמיין מניין מגיעה התייחסות כזו לסקס (סליחה, מין. סליחה, מיניות). אפילו ברמת הטראפיק הפוטנציאלי של מדור כזה אני לא מבינה מה היא עושה שם, אלא אם כן מסתכלים על גלריה כמכלול אידיאולוגי ואז מבינים הכול. בעצם היא פיסת חובה בתשבץ, ומייצגת מאפיין מהותי לפוליטיקלי-קורקט: אפס בליבידו. אמלק: שיעור לחינוך מיני באולפנת בהרן (הידועה גם כאולפנת טהרן).

עצלות
עין עצלה - טלוויזיה זה לא תרבות. נקודה. שוב: זה שאתם רואים טלויזיה במקום לקרוא ספרות לא הופך את זה לתרבות. מה השלב הבא, ביקורת משחקי מחשב? ביקורת סרטוני יוטיוב? ביקורת סרטוני פורנו? שוב: זה שאתם רואים פורנו לא הופך את זה לקולנוע. ואגב, מה שמראה יותר מכול שאין לזה שום קשר לתרבות זה חוסר הפרספקטיבה ההיסטורית והאפס במסורת. איפה העיסוק בסדרות עבר קלאסיות? כל "סדרות המופת" יצאו אתמול וישכחו מחר. זה שמדובר בהרגל נפוץ ומגונה (ובמקרה של ניב הדס גם התמכרות) לא הופך את זה למשהו שיש לתת לו לגיטימציה (תרבותית, ואולי אפילו חברתית). תשאירו את התת רמה למאקו. הכלבה מבקשת להזכיר שעיתון הוא חומר קריאה, ואם הוא לא מעניין כחומר קריאה, זה לא יעזור לו לעסוק ב"מה שמעניין" אנשים בימינו. מי שמתעניין בסדרות יעדיף לראות סדרות. העיתון מיועד למי שמתעניין לקרוא על תופעת הסדרות, שהיא תופעת ניוון תרבותי, כפי שהמדור מוכיח בתכניו (אם כי לא באבחנותיו). אמלק: מדור שסלע קיומו הוא הלגיטימציה לאיבוד הבושה של הכותב והקוראים כאחד, תוצר של עירוי סיטוני של מיץ זבל ישירות לעורק המוח לאורך עשור (ע"ע בינג').

גרגרנות
לפי אותו היגיון של "עין עצלה" גם פודיז הם אנשי תרבות. למה בעצם בהארץ יש שלושה (או ארבעה) מדורי אוכל? מה הפונקציה של זה מלבד לסמן את מה שנכנס מהפה ויוצא מפי הטבעת כ-"תרבות", ובכך להעניק יוקרה "גבוהה" לזללנות אנושית פשוטה, כחלק מהפרויקט הפוסט-מודרני של השטחת ההיררכיות והזניית הסטנדרטים? בכלל, חלק ניכר מהמדורים מעלים את השאלה: מה זה עושה שם? על איזה צורך מערכתי עונה מדור סאטירה לא מצחיק? הקונפורמיסט היה יותר משעשע בסינמורן, וזו לא מחמאה. גם בסינמורן הפוטנציאל של הפורמט (שאפו) עזר לקזז את חוסר החדות בביצוע (אוף). כאן הפורמט כבר לא מצליח לעשות זאת. מה הרושם שאני כקוראת מקבלת? מורן נדד במערכת אחרי שהיה עורך מוסף הארץ (לכאורה עמדה מוערכת), אז מצאו לו סידור עבודה בשיטת רשות השידור. הפוליטיקלי קורקט מעולם לא הצטיין בהומור כפי שהצטיין במוסר. כנ"ל הנדידה של הטור של ניסן שור ממוסף הארץ במקביל להשתלטות של "שחורי", כשהתחושה היא שלא היה איפה לשים אותו - אז גלריה. לדעתי הוא מפוספס בתשבץ הזהויות הגלריסטי והיה יכול לסתום את משבצת "הרוסי", או למצער המהגר (הוא כתב על זה ספר). אריאל הורוביץ שהיה לתקופה הקצרה במשבצת ה-"דתי" הוחזר למקורו הראשון, כי כנראה שזו משבצת שלא מסתדרת בפוליטיקת הזהויות. אבל יש לי רעיון אדיר: שגלריה תיקח את נרי ליבנה המרדימה מהמוסף ותשים אותה תחת משבצת הגיל השלישי. איך אני בשבץ-נא?

חמדנות
ביקורת אמנות - נפרדו מהמבקר הקודם והביאו את אבי פיטשון. זוגתי שאלה אותי: מה, הוא יכול להיות מבקר אמנות? עניתי לה: יש מישהו שלא יכול? (אותה זה הצחיק. אותי קצת פחות). התחושה האישית שלי היא שפיטשון הוא יקיר המערכת (הו, הפינגווין!) ופשוט חמד את הטור של שאול סתר, כי אם הוא יכול אז למה הוא לא? (ובאמת למה לא, אה?). כל המדור הזה הוא תעודת עניות לאמנות הישראלית, שהיא בעצמה תעודת עניות לאמנות בת זמננו, שהיא בעצמה תעודת עניות לאמנות המערב. אז בשביל מה צריך את הכלבה, כדי להעניק תעודת עניות לתעודת עניות לתעודת עניות לתעודת עניות? הכותב היחיד בהארץ שהיה יכול להיות מבקר אמנות מוצלח הוא יונתן הירשפלד. גם גדעון עפרת היה אחלה אם היו מוציאים אותו מהמחסן שלו. אין כמעט כותבים טובים על אמנות בארץ, ולכן דווקא היה קל מאוד לאייש את המדור בהצלחה. אבל בעצלות אופיינית הביאו מישהו מבפנים במקום את האדם המתאים. האם מישהו סבור שהנזק האדיר לאקוסיסטמה של עולם האמנות הישראלי בכך שאין מבקר אמנות קבוע סביר בכל מדינת ישראל מעניין את העורכת?

גאווה
כמו בשבעת חטאים, זה כנראה החטא שלי. אין לי כוח אליכם, גלריה. אתם לא שווים את זה. תכלס הייתי פשוט סוגרת את גלריה ומפטרת את כל הכתבים, מלבד אורי קליין, שאמנם ממחזר את מערכת המושגים שלו עוד מהאייטיז, אבל אולי יש ילדים שלא נחשפו לקולנוע והוא יוכל להרביץ בהם תורה במוסף הארץ במסורת ישראל סבא (גם דן הנדל כותב על פרויקטים אדריכליים לא מובנים מאליהם. לא פופוליסט - אבל חסר לו פלפל). ואני מרחרחת את הזנב של עצמי ותוהה: למה הכלבה בעצם מתעבת את גלריה, הרי היא סתם סרח עודף לעיתון? אולי כי היא מוכיחה שהחלק הנשי של העיתון נחות לעומת החלק הגברי, שהצד הנשי (והפמיניסטי) החדש של התרבות עדיין עלוב לעומת המוסדות הישנים, שאין לו טיפת פאסון וכישרון ומכובדות ואליטיזם ועומק, אלא כולו מרוכז בפני השטח. גלריה בעצם מצדיקה בדיעבד את הפטריארכיה הישנה של עיתון הארץ, ומראה שכלבים עדיין עדיפים על כלבות.

נו, אז אין אף הצעה קונסטרוקטיבית? גלריה היא מוסד כל כך כושל, שיש להרוס הכול ולבנות מחדש מוסף ראוי, עם עורך ראוי שהוא איש תרבות שמתעניין גם בתרבות נמוכה, ולא איש התרבות הנמוכה ש"מתעניין גם בתרבות". אבל לא, זה לא יקרה. להפך. עוד עשר שנים מוסף הארץ יהפוך בעצמו לגלריה, גלריה תהפוך למאקו, ומאקו יהפוך לאתר פורנו וחדשות משולב (סטארטאפ!). בשלב הזה באמת יהיו בגלריה ביקורות פורנו וביקורות של פוסטים בפייסבוק והשקות של אפליקציות וראיונות לרגל פרסום תמונה באינסטגרם ואז גם סופסוף נזכה לקבל טור קבוע של חתול.

* גילוי נאות: הכלבה מנועה מלכתוב על בן שלו מסיבות של חשבונות אישיים.

ביקורת הארץ


text:
התדרדרות הארץ

ביבי הביתה

אבל אני כבר רואה את עצמי חלוץ בקשר שבין השחור לעולם. העלייה הראשונה של החתולים מרצפת העולם אל המיטה המובטחת, להקים לנו בתוכה בית לעם החתולי הנרדף. והעיקר: לחדש את התרבות השחורה ולמסד את היחס החדש בין החתול החרדי - לאישה. היא יוצאת מהבית, מביאה פרנסה, היא ראש הממשלה, והוא זנב הממשלה, החתול שלה. אלוהים דוגל בשליטה נשית - וביחסים טבעיים בין אדונית לחתולהּ. האומץ להיות נורמלי

מאת: שרה יודעת לשחק אותה

שבתי בבית השם כל ימי חיי (מקור)

חלמתי שאני חתול שחור שלא יוצא מהבית. והאדונית אומרת לי: למה אתה אף פעם לא יוצא מהדלת. אתה לא רוצה לראות את העולם? לפגוש חברים? ואני מתחפר בספה: אין לי חברים.
\- אולי בגלל זה? אתה לא רוצה ללכת לים? אתה גר כל כך קרוב לים ואף פעם לא ראית אותו.
\- ראית פעם חתול בים? העולם לא מכיר בקיומי. ואני לא מכיר בקיומו.
\- אם היה לך קשר עם העולם אולי מזמן היו לך קוראים?
\- אולי היה להם קשר עם יצור אחר, ער, לא עם חתול שחולם במיטה. לא אתי.

וככל שהאדונית שלי יותר מציקה אני הופך את הפרקטיקה לאידיאולוגיה. כשהיא קונה לי רצועה, שלא אפחד ללכת לאיבוד, אני נדהם: מה, מה שאת באמת רוצה זה כלב? והיא נבהלת: חלילה, זה פשוט כל כך מתאים לך לקולר. ואני עושה ברוגז: אני שמח ללבוש את הקולר שקנית לי, כי זה מראה שאני שייך לך, ומרגיע אותי שיש לי בעלים ובית, שאני לא חתול רחוב. אבל רצועה? רצועה זה אביזר שליטה. את מבינה את ההבדל בין שייכות לשליטה? זה לנצל את הדבר היפה ביותר ולהפוך אותו לדבר מחריד. להוציא אותי מהבית זה להחזיר אותי לטראומה של חתול רחוב. רצועה זה אביזר שהופך אהבה לשנאה! והאדונית מתנצלת נורא.

ואני עכשיו מבין את האיום הצפוי לי מהחוץ, שהולך ופולש לתוך הבית ומנסה בכוח של כבלים וחוטים וחכות עם פתיונות אינטלקטואליים וקשרים אנושיים למשוך אותי החוצה. אפילו בזנב הוא לא בוחל כדי לנסות להוציא אותי מהמיטה. ואני הולך ומתבצר בתוכה, ויוצא ממנה רק באין ברירה ובאין רואים. והמחשב שלי איתי מתחת לשמיכה ואני כותב את החלומות, ומשתדל לישון כמה שיותר ולהיות ער כמה פחות, ולעולם לא לראות אור יום. והאדונית כבר מצטערת מאוד על הנסיגה החמורה שהיא גרמה למצבי. עד שהסכמתי להוציא את האף מהמחשב ולדבר איתה מחוץ לחלום. אבל אני כבר רואה את עצמי חלוץ בקשר שבין השחור לעולם. חומה ומגדל של הסדין והכרית. העלייה הראשונה של החתולים מרצפת העולם אל המיטה המובטחת, להקים לנו בתוכה בית לעם החתולי הנרדף. והעיקר: לחדש את התרבות השחורה ולמסד את היחס החדש בין החתול החרדי - לאישה.

היא יוצאת מהבית, מביאה פרנסה, היא ראש הממשלה, והוא זנב הממשלה, החתול שלה. אלוהים דוגל בשליטה נשית - וביחסים טבעיים בין אדונית לחתולהּ. האומץ להיות נורמלי. לתקן את הקללה שהגבר ישלוט באישה ולחזור למצב בגן עדן, שבו האישה מביאה לו את פרי הדעת ומצווה עליו לאכול - אחרי שהתייעצה עם הזנב. הרי אם היא נבראה אחרונה, מתוך הגבר, הרי שהיא נזר הבריאה, וצריכה לשלוט בעולם. ולכן העקבים שלה כשהיא חוזרת הביתה גורמים לי שמחה עצומה. וזה בניגוד לסדר המודרני, המנוגד לטבע החתול, שרוצה שגברים יצאו מהבית לעבוד, או הכי גרוע - ללכת לצבא. אני מוכן רק להיהרג בעולמה של חלימה.

ואני מקים מהבית את התנועה נגד יציאה מהבית. בהתחלה עם המון תומכים ביפן, אבל אז כששאר העולם הופך ליפן - עם המון תומכים בעולם. וכל ההולכים על שתיים מנתחים בבעתה את הצלחת התנועה.
ואינטלקטואל אחד אומר: זו מחאה נגד הקפיטליזם! אנשים כבר לא רוצים להיות מונעים בידי כוחות חיצוניים, ומסתבר שאפילו השרירים ברגליים שלנו הם כוחות חיצוניים, אפילו חוקי הטבע הם חוקים מניפולטיביים בעד הקפיטליזם, שלא לדבר הביוכימיה - שתמיד בתפקיד משרתת החזקים.
ואינטלקטואל אחר אומר: אוויל משריש, זו מחאה נגד הגלובליזציה! הכל התחיל מהקורקינטים החשמליים, אפילו בהליכה ברחוב אנשים הפסיקו להזיז את הרגליים. אנשים רוצים שורשים. רוצים בית. חוזרים לקהילה הכי אינטימית. של אדם אחד.
ואינטלקטואל שמרן נזעק: טיפשים ופתיים! זו מחאה בעד ערכי המשפחה והבית. גברים רוצים לחזור להיות חתולים עצלנים בספה. נשים רוצות לחזור להחזיק גברים כחתולים. זו חזרה לסדר הטבעי של חתול ואדונית. הלאה הפמיניזם!
ואינטלקטואלית פמיניסטית קופצת עליו: שוביניסט חזירי! זו הצלחה אדירה של הפמיניזם, סוף כל סוף גברים נשארים בבית ונשים כובשות את המרחב הציבורי והבין אישי, בהתאם ליכולות שלהן, ושגברים ישארו במחשב - בהתאם ליכולות המוגבלות שלהם. ואז במיטה היא האדונית והוא החתול שמלקק ומתחנף לבעלת הבית - בעלת החתול. סוף סוף הפנטזיה הגברית התלכדה עם הפנטזיה הנשית - שליטה נשית. ותודו בזה, שמאלנים, החלוץ היה ביבי.
ואינטלקטואל שמאלני מאבד את זה: אני לא מאמין, את? ימנית! זו מחאה נגד הכיבוש, נגד ההתפשטות הטריטוריאלית, נגד הטריטוריה עצמה, ובעד ההתכנסות, בעד לא לצאת מגבולות מוכרים, ובטח לא לצאת למלחמות. שהערבים יהיו בחוץ והיהודים יהיו בבית, ואז לא יהיה טרור. חתולים וכלבים מסרבים להיות אויבים. הערבי עושה ריקליימינג לכינוי כלב ערבי, זה כלב משובח, כמו סוס ערבי. והיהודים מפסיקים להתנחל לנו בחצר האחורית. הערבי יהיה בחצר, והיהודי יתבצר בבית - ושלום על ישראל.
והאינטלקטואל ההומו אומר: יא רדוקציוניסט מוגבל, הכול אצלך זה רק ימין ושמאל? זו הזדהות של הגבר הסטרייט עם הגבר ההומו. הרצון להיות נשלט ופסיבי ונחדר בתוך הבית שלך בידי האישה, שיוצאת ונכנסת מהדלת ומביאה לחתול חלב. כל הגברים הם בנשמתם הומואים, והנשים בנשמתן גברים, כלומר בנשמתם לסביות, כלומר בנשמתן הומואיות. זה חזון אחרית הימים, כי אחרית מרמז על אחורה, והחלום הוא החזית האחורית של היום.
והאינטלקטואל הירוק אומר: יא שטוף מין הומנואידי, כל דבר אתה רואה רק בצבע אחד, הצבע שלך - ורוד! זו מחאה ירוקה נגד מה שאנחנו עושים לכדור הארץ. אין דבר שאדם, או חתול, יכול לעשות שפחות פוגע בסביבה מאשר לא לצאת מהבית אף פעם. ככל שפחות יוצאים יש פחות פליטות פחמן, פחות חנקן שיוצא מהריאות, פחות חמצן שנכנס למוח, ופחות צריכת אוכל. הישארות בבית והישארות במיטה היא הקיימות העירונית בהתגלמותה, הדבר הירוק ביותר למען הסביבה מלבד התאבדות. והכל בזכות חתול אחד, שהציל את כדור הארץ.

חיי לילה

title: ביבי הביתה - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ביבי הביתה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor44" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/computerkitten.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ביבי הביתה

אבל אני כבר רואה את עצמי חלוץ בקשר שבין השחור לעולם. העלייה הראשונה של החתולים מרצפת העולם אל המיטה המובטחת, להקים לנו בתוכה בית לעם החתולי הנרדף. והעיקר: לחדש את התרבות השחורה ולמסד את היחס החדש בין החתול החרדי - לאישה. היא יוצאת מהבית, מביאה פרנסה, היא ראש הממשלה, והוא זנב הממשלה, החתול שלה. אלוהים דוגל בשליטה נשית - וביחסים טבעיים בין אדונית לחתולהּ. האומץ להיות נורמלי

מאת: שרה יודעת לשחק אותה

שבתי בבית השם כל ימי חיי  (מקור)

חלמתי שאני חתול שחור שלא יוצא מהבית. והאדונית אומרת לי: למה אתה אף פעם לא יוצא מהדלת. אתה לא רוצה לראות את העולם? לפגוש חברים? ואני מתחפר בספה: אין לי חברים.
- אולי בגלל זה? אתה לא רוצה ללכת לים? אתה גר כל כך קרוב לים ואף פעם לא ראית אותו.
- ראית פעם חתול בים? העולם לא מכיר בקיומי. ואני לא מכיר בקיומו.
- אם היה לך קשר עם העולם אולי מזמן היו לך קוראים?
- אולי היה להם קשר עם יצור אחר, ער, לא עם חתול שחולם במיטה. לא אתי.

וככל שהאדונית שלי יותר מציקה אני הופך את הפרקטיקה לאידיאולוגיה. כשהיא קונה לי רצועה, שלא אפחד ללכת לאיבוד, אני נדהם: מה, מה שאת באמת רוצה זה כלב? והיא נבהלת: חלילה, זה פשוט כל כך מתאים לך לקולר. ואני עושה ברוגז: אני שמח ללבוש את הקולר שקנית לי, כי זה מראה שאני שייך לך, ומרגיע אותי שיש לי בעלים ובית, שאני לא חתול רחוב. אבל רצועה? רצועה זה אביזר שליטה. את מבינה את ההבדל בין שייכות לשליטה? זה לנצל את הדבר היפה ביותר ולהפוך אותו לדבר מחריד. להוציא אותי מהבית זה להחזיר אותי לטראומה של חתול רחוב. רצועה זה אביזר שהופך אהבה לשנאה! והאדונית מתנצלת נורא.

ואני עכשיו מבין את האיום הצפוי לי מהחוץ, שהולך ופולש לתוך הבית ומנסה בכוח של כבלים וחוטים וחכות עם פתיונות אינטלקטואליים וקשרים אנושיים למשוך אותי החוצה. אפילו בזנב הוא לא בוחל כדי לנסות להוציא אותי מהמיטה. ואני הולך ומתבצר בתוכה, ויוצא ממנה רק באין ברירה ובאין רואים. והמחשב שלי איתי מתחת לשמיכה ואני כותב את החלומות, ומשתדל לישון כמה שיותר ולהיות ער כמה פחות, ולעולם לא לראות אור יום. והאדונית כבר מצטערת מאוד על הנסיגה החמורה שהיא גרמה למצבי. עד שהסכמתי להוציא את האף מהמחשב ולדבר איתה מחוץ לחלום. אבל אני כבר רואה את עצמי חלוץ בקשר שבין השחור לעולם. חומה ומגדל של הסדין והכרית. העלייה הראשונה של החתולים מרצפת העולם אל המיטה המובטחת, להקים לנו בתוכה בית לעם החתולי הנרדף. והעיקר: לחדש את התרבות השחורה ולמסד את היחס החדש בין החתול החרדי - לאישה.

היא יוצאת מהבית, מביאה פרנסה, היא ראש הממשלה, והוא זנב הממשלה, החתול שלה. אלוהים דוגל בשליטה נשית - וביחסים טבעיים בין אדונית לחתולהּ. האומץ להיות נורמלי. לתקן את הקללה שהגבר ישלוט באישה ולחזור למצב בגן עדן, שבו האישה מביאה לו את פרי הדעת ומצווה עליו לאכול - אחרי שהתייעצה עם הזנב. הרי אם היא נבראה אחרונה, מתוך הגבר, הרי שהיא נזר הבריאה, וצריכה לשלוט בעולם. ולכן העקבים שלה כשהיא חוזרת הביתה גורמים לי שמחה עצומה. וזה בניגוד לסדר המודרני, המנוגד לטבע החתול, שרוצה שגברים יצאו מהבית לעבוד, או הכי גרוע - ללכת לצבא. אני מוכן רק להיהרג בעולמה של חלימה.

ואני מקים מהבית את התנועה נגד יציאה מהבית. בהתחלה עם המון תומכים ביפן, אבל אז כששאר העולם הופך ליפן - עם המון תומכים בעולם. וכל ההולכים על שתיים מנתחים בבעתה את הצלחת התנועה.
ואינטלקטואל אחד אומר: זו מחאה נגד הקפיטליזם! אנשים כבר לא רוצים להיות מונעים בידי כוחות חיצוניים, ומסתבר שאפילו השרירים ברגליים שלנו הם כוחות חיצוניים, אפילו חוקי הטבע הם חוקים מניפולטיביים בעד הקפיטליזם, שלא לדבר הביוכימיה - שתמיד בתפקיד משרתת החזקים.
ואינטלקטואל אחר אומר: אוויל משריש, זו מחאה נגד הגלובליזציה! הכל התחיל מהקורקינטים החשמליים, אפילו בהליכה ברחוב אנשים הפסיקו להזיז את הרגליים. אנשים רוצים שורשים. רוצים בית. חוזרים לקהילה הכי אינטימית. של אדם אחד.
ואינטלקטואל שמרן נזעק: טיפשים ופתיים! זו מחאה בעד ערכי המשפחה והבית. גברים רוצים לחזור להיות חתולים עצלנים בספה. נשים רוצות לחזור להחזיק גברים כחתולים. זו חזרה לסדר הטבעי של חתול ואדונית. הלאה הפמיניזם!
ואינטלקטואלית פמיניסטית קופצת עליו: שוביניסט חזירי! זו הצלחה אדירה של הפמיניזם, סוף כל סוף גברים נשארים בבית ונשים כובשות את המרחב הציבורי והבין אישי, בהתאם ליכולות שלהן, ושגברים ישארו במחשב - בהתאם ליכולות המוגבלות שלהם. ואז במיטה היא האדונית והוא החתול שמלקק ומתחנף לבעלת הבית - בעלת החתול. סוף סוף הפנטזיה הגברית התלכדה עם הפנטזיה הנשית - שליטה נשית. ותודו בזה, שמאלנים, החלוץ היה ביבי.
ואינטלקטואל שמאלני מאבד את זה: אני לא מאמין, את? ימנית! זו מחאה נגד הכיבוש, נגד ההתפשטות הטריטוריאלית, נגד הטריטוריה עצמה, ובעד ההתכנסות, בעד לא לצאת מגבולות מוכרים, ובטח לא לצאת למלחמות. שהערבים יהיו בחוץ והיהודים יהיו בבית, ואז לא יהיה טרור. חתולים וכלבים מסרבים להיות אויבים. הערבי עושה ריקליימינג לכינוי כלב ערבי, זה כלב משובח, כמו סוס ערבי. והיהודים מפסיקים להתנחל לנו בחצר האחורית. הערבי יהיה בחצר, והיהודי יתבצר בבית - ושלום על ישראל.
והאינטלקטואל ההומו אומר: יא רדוקציוניסט מוגבל, הכול אצלך זה רק ימין ושמאל? זו הזדהות של הגבר הסטרייט עם הגבר ההומו. הרצון להיות נשלט ופסיבי ונחדר בתוך הבית שלך בידי האישה, שיוצאת ונכנסת מהדלת ומביאה לחתול חלב. כל הגברים הם בנשמתם הומואים, והנשים בנשמתן גברים, כלומר בנשמתם לסביות, כלומר בנשמתן הומואיות. זה חזון אחרית הימים, כי אחרית מרמז על אחורה, והחלום הוא החזית האחורית של היום.
והאינטלקטואל הירוק אומר: יא שטוף מין הומנואידי, כל דבר אתה רואה רק בצבע אחד, הצבע שלך - ורוד! זו מחאה ירוקה נגד מה שאנחנו עושים לכדור הארץ. אין דבר שאדם, או חתול, יכול לעשות שפחות פוגע בסביבה מאשר לא לצאת מהבית אף פעם. ככל שפחות יוצאים יש פחות פליטות פחמן, פחות חנקן שיוצא מהריאות, פחות חמצן שנכנס למוח, ופחות צריכת אוכל. הישארות בבית והישארות במיטה היא הקיימות העירונית בהתגלמותה, הדבר הירוק ביותר למען הסביבה מלבד התאבדות. והכל בזכות חתול אחד, שהציל את כדור הארץ.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>השלום מתחיל בתוכינו - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor18" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pig.jpeg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

השלום מתחיל בתוכינו

אם אני הייתי ראש ממשלה אז הדבר הראשון שהייתי עושה זה למצוא פתרון דתי לסכסוך עם המוסלמים. הייתי הופך את היהודים בארץ לבני חסות לפי השריעה בתשלום מס ג'זיה - ושם קץ לסכסוך. אני בעד שאחמדינג'אד יהיה נשיא מדינת ישראל

מאת: נביא מגמגם שנשוי לאפרו-מדיינית

לוותר על החזיר למען השלום  (מקור)

חלמתי שהשמאלנים מתחרפנים מזה שדתיים לוחצים בשבת על הכפתור שמשגר טילים עם האף, או מוכרים את המדינה בשנת שמיטה לערבי, או שאין לאום יהודי, כי אריתראי יכול להתגייר, ואז כל המגרשים יאלצו לקבל אותו בבית הכנסת ולהעלות אותו לתורה (מעניין איך לא עלו על הפתרון הזה לסכנת הנפשות האיומה?), ושאפילו משה רבינו, מייסד הדת הגזענית, התחתן עם אישה כושית, שזה בעיניהם כמו שהיטלר היה מתחתן עם יהודיה. ואני נכנס לאטרף, כמו בכל פעם שהחילונים משגעים אותי ואני חודר להארדקור שלהם כדי לתקשר איתו, וקורא לעצמי "משגר טילים עם האף", או "אריתראי שהתגייר", או "נביא מגמגם שנשוי לאפרו-מדיינית", ושם תמונה של בחור שחור עם שטריימל שחור (זה מדליק אותם), ובתמונות החסויות אני שם לולב. ואני נטפל לחילונים שמחפשים חרדי ללילה ומוציא עליהם את העצבים, וכותב בשורה שרצה למעלה לכל האתר:

בדיוק בגלל כל הדברים האלה לא יהיה שלום ביניכם לבין הערבים! הבעיה של החילונים היא שהם כל כך גאים שיש להם חשיבה מערבית כמו הנוצרים הנאורים, שהם לא מסוגלים לתפוס את החשיבה ההלכתית, שמשותפת ליהדות ולאיסלאם. לכן הם גם לא מסוגלים להבין את רעיון הפיקציה המשפטית, או הפיקציה בכלל. כי אם החוק מידי אדם, אז הוא כפוף להגיון החילוני, אבל דווקא אם החוק מידי שמיים, לא צריך הגיון, ואז המוח החילוני מתחרפן, כי זה לא הגיוני שאין הגיון, זה ממש לא רציונאלי, לא ריאליסטי, בחלום הכול מותר. אז לך תעשה הסכם בין חוק מערבי לחוק מזרחי, זה שיח חרשים, כמו סטרייט שמתחיל עם הומו. לעומת זאת, ההלכה והשריעה מסתדרים מצויין.

ופרופ' שמאלני ידוע מתחיל אתי (בהתחלה לא הבנתי מי מתחיל עם מי כששניכם גברים, ומהר למדתי שהמבוגר מתחיל עם הצעיר): נשמע שאתה לא במקום הנכון. אבל נו, נראה אותך מסתדר עם הערבים, אפילו אנחנו שהרבה יותר מוסריים מכם לא הצלחנו. אני עוקב אחריך כבר תקופה. אתה כל כך אוהב ל*יין את המוח. אתה בטוח שאתה לא סטרייט?

ואני כותב את הפתרון ההיסטורי לסכסוך בפרופיל שאף אחד לא קורא כי כולם מסתכלים רק על התמונות ונורא מתלהבים מהלולב:

אם אני הייתי ראש ממשלה אז הדבר הראשון שהייתי עושה זה למצוא פתרון דתי לסכסוך עם המוסלמים. הייתי ממנה נשיא מוסלמי קבוע וחסר סמכויות והופך את היהודים בארץ לבני חסות לפי השריעה באופן פורמלי, באמצעות תשלום מס ג'זיה סמלי של ח"י דינרים, ושם קץ לסכסוך, כמו שמוכרים את החמץ של המדינה לערבי בפסח. אבל בתוך העולם המוסלמי, הייתי בוחר דווקא להיות כפוף לשיעים, ויוצר רצף שיעי מאיראן לישראל, כי השיעים החסידים בעלייה והעולם הסוני המתנגדי רקוב, ובעיקר כי תנאי החסות לפי השיעה הם מצויינים, לעומת התנאים של הסונים, תנאי עומר, שהם לא קבילים. אני בעד שאחמדינג'אד יהיה נשיא מדינת ישראל. הוא גם יעזור לנו להילחם בשכרות ובחזירים במרחב הציבורי, שזה התוכן האמיתי היחיד בתנאים של השיעה. אז אני מקווה שהחילונים יסכימו לוותר על החזיר למען השלום. או לפחות שיהיו כנים שהסכסוך הוא בגלל החזיר.

ואז כותב לי הומו ערבי: שו הדא?

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע הפסקתי לקרוא הארץ? - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz14" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dogearth.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע הפסקתי לקרוא הארץ?

כרוניקה של בריחה ידועה מראש. הכלבה חוזרת אל הרגעים שבהם קרעה את הרצועה, שחררה את אחיזת הקולר החונקת, ויצאה עם ראש מאוכזב אבל זנב מורם - מעבדות לחירות, ומן הבית לרחוב. האם היא עוד תשוב?

מאת: הכלבה

הכלבה נפרדת מהארץ  (מקור)

בסופו של דבר, תמיד, זה פשוט עניין של אמון. כמו כל מערכת יחסים. ואם מנסים לברר מה שבר אותה - מדוע נפרדתם? - חוזרים לבסוף לנקודת האמון. בפשטות, החוזה הלא כתוב שבין כותב לקורא מופר יותר מדי פעמים. אתה מסיים ושואל: למה קראתי את זה? את קוראת ומרגישה שעבדו עליך - שוב. קוראים פראיירים לא מתים, כנראה, אבל בהארץ הם גם לא מתחלפים - עד שאת מבינה שאת הפראיירית. אז מדוע אנשים (שלא לדבר על כלבים) ממשיכים בהרגל המגונה הזה? מהו המנגנון הפסיכולוגי שקושר אותם לבעלים שמאכילים אותם חצץ, שרק מדי פעם אפשר למצוא בו כדור דוגלי?

רוב התוכן המעניין בהארץ מתורגם (לא טוב) ומעובד ממקורות אחרים - לא עדיף המקור? כבר השתרש בי הרגל כלבתי מגונה להסתכל למעלה כשהתוכן טוב מהרגיל ולראות שזה בעצם לא תוכן של הארץ. ספרות עברית? טוב יעשה שוחר הספרות והתרבות אם יקרא ספרות ותרבות - ולא תרבות וספרות, מוסף שכבר מזמן איננו הדופק הספרותי העדכני, אלא האקטואליה הספרותית - וההבדל בין השניים הוא כהבדל בין רעשי הביצה האחרונים, קרקוריה והשפרצותיה להתפתחויות טקטוניות ואבולוציוניות בין הים והביצות. החידושים הספרותיים החשובים של ימינו יגיעו למוסף כשאני אהיה סבתא, ואז יהיה מאוחר מדי, אפילו בשביל מה שמעניין את הסבתא. ומה עם תחושת הדופק של מדינת היהודים, או למצער של השמאל היהודי (שאיננו, כמובן, יהודי)? ובכן, אני מעדיפה ניתוח גופה על פני המוניטור שמציע המנגנון של הארץ, שעובד על עקרון פשוט. כמעט כל מאמרי הדעה בהארץ לא מעניינים - מה שמעניין בהם זה שזה נכתב בהארץ. תסכימו אותי - שזה לא דבר כזה מעניין. ומי שזה כן מסעיר אותו - הוא הקורא הנחות ביותר. הארץ הוא כמו טייקון בחוב של מיליארדים לקוראיו - מיליארדי רגעים מבוזבזים של אינספור קוראים - שמתקרב לחדלות פירעון. מה שמאפשר לו לשרוד זה רק שהוא מונופול - אין עוד אף עיתון לאינטליגנציה בישראל. בינתיים. וחבל, כי הוא היה יכול להיות עיתון לעיתונאים חושבים.

היום שבו הפסקתי לקרוא את אתר הארץ היה יום ככל הימים. אמנם הארץ הקשו על גלישה באתרם לדפדפנים עם חוסמי פרסומות, אבל יש תמיד תוספים לדפדפן שבהם אתה גולש כבוט של מנועי חיפוש, ועד שהארץ לא יחסמו את אתרם לגוגל (רמז: לא יקרה) - אתה יכול לגלוש חופשי, ויש גם עוד פתרונות טכניים ליודעי ח"ן. אבל מה שקרה בפועל זה שהתעצלתי לי במלונתי, פיהקתי פיהוק גדול, ועשיתי משהו חסר תקדים. בשביל חדשות גנריות וסתמיות, שכל מטרתן לא להיות מנותקת לחלוטין ממה שעובר במוחם של קוראי העברית, מספיק לי ynet. ופשוט שיניתי את קיצור הדרך לחדשות: מהארץ - לאתר הידוע בשם טמקא (וגם אמרתי לעצמי שכך אהיה פחות מנותקת ממדינת ביבי, הלא היא מדינת ישראל). זה הרגיש קליל כמו להעיף קש אחרון שהעיק על הגב הרבה יותר מדי זמן - והצטבר לכאב גב מציק. מכה קטנה בטלף (אם זה היחיד של טלפיים).

האמת, חשבתי שהעולם יחרב עלי. שאחשף לתת רמה. שאהפוך לטיפשה, בורה, כלבת רחוב, שטופת מוח, מצביעת ביבי, זונה ונרקומנית, וזה יזכר כרגע ההתדרדרות, שבסופה אני נאנסת בידי דוברמן שקורא לי ביץ' וקורא ישראל היום. הייתי בטוחה לגמרי שאחזור עם הזנב בין הרגליים. והאמת: זה לא קרה. סדנא דארעא חד הוא. החדשות הן אותן החדשות, הים הוא אותו הים, וסיפור על אהבה וחושך הוא עדיין שם שמאלצי להחריד (לסיפור הישראלי המיוזע). אבל למעשה, קרה משהו מופלא אחר, שהפתיע אותי מאוד וטלטל אותי בהתרגשות מאף עד זנב. התרחשות שהוא לא פחות מנס סוציולוגי - נס ההשתנות בגרסת הכלב. לפתע, קהילת הייחוס שלי השתנתה. כן, כולם מטומטמים. אבל במקום שקהילת המטומטמים שלי תהיה קהילת המטומטמים של הארץ, עברתי לקהילת המטומטמים הכלל ישראלית. בקהילה זו הרגשתי יותר מנוכרת - וזה שחרר אותי מהקהילה, שזו הצרה האמיתית של הכלב. מה לכלבה וללהקת בני אדם?

וכך סוף סוף - רק מרגע שניתקתי ממנו - זכיתי להבין את הסוד שהטריד אותי שנים: זכיתי להבין מהו הארץ, ולמה הוא מחזיק את קוראיו כמו כלבים ברצועה. הארץ הוא קהילה. ובדיוק כמו ביבי הוא שולט בקהילה המדומיינת שלו בשיסוייה בחתול המזדמן וחסר המזל, בנביחות חסרות טעם - אך נחרצות לשון - מול שיירות מדומיינות בלילה השומם, ומדי פעם משחד בקצת בונזו, והעיקר: לא שוכח לעטוף את הכל באיזו גאוות יחידה כלבית מגוחכת - אבל מתחנפת לגאוותם העצמית של כלביה. כי בסופו של דבר - ביבי והארץ שולטים באמצעות הנרקיסיזם של נמעניהם. אז פשוט ויתרתי, כי יש לי מעט כבוד עצמי. כיום, אני מעט שמאלנית יותר, כי הארץ לא מחמם אותי על הרדידות והטמטום של השמאל (אותם הוא מפגין בחוסר מודעות עצמית - שמתחזה למודעות עצמית מודעת לעצמה). אבל מה שחשוב מכל: קהילת הייחוס שלי השתנתה. מקהילה מדומיינת בהווה, לקהילה מדומיינת שנפרשת על טווח מרחבים וזמנים רחב בהרבה.

ארצה או לא ארצה - אני האליטה. אין מה לעשות עם זה, ואפילו כלב לא ימלט מגורל זה. אבל אם אני האליטה, של מי אני? האם אני האליטה של השמאל הישראלי? למה לי להצטמצם למחנה כושל זה - בעצם. למה לא להרחיב את הטווח. למה לא להיות חלק מהאליטה של ישראל כולה, או של העם היהודי? למה לא להיות חלק מהאליטה של העולם, ולמה לא של כלל הדורות? למה לכתוב ביקורות, במקום לכתוב לדורות, ובמקום לקרוא מקורות? למה לא לשאוף גבוה יותר, לנשוף רחוק יותר, לנבוח לעבר הירח? למה לא לנבוח לעבר הגלקסיה אנדרומדה, בעצם? פה קבור הכלב. זהו עצם העניין.

ביקורת הארץ


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נגד כיוון הזיפים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia40" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/razor.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

נגד כיוון הזיפים

גם את הפילוסופיה של המדע ניתן להחליף בתיאוריה של למידה, שתחליף את "המבנה של מהפכות מדעיות". מצד אחד, המדע איננו היסק לוגי מסויים, אל-זמני, ומצד שני, הוא גם לא אוסף של פרדיגמות בלתי ניתנות להשוואה. להפך, הוא התפתחות אבולוציונית, דהיינו מערכת לומדת בזמן, שהולכת ומסתגלת למציאות מצד אחד, ומצד שני הולכת ועולה ברמת מורכבותה. היונקים הם לא הפרדיגמה שאחרי הזוחלים, אלא בנויים עליהם, ולא היה ניתן לדלג עליהם ישירות מהדו-חיים, והתאמתם למציאות איננה שרירותית - אך גם איננה הדוקה. כל זה בהתאם ללמידה עמוקה, שבה יש שכבות רבות לכל פרדיגמה

מאת: אסכולת הפילוסופיה העמוקה (המסתמכת על למידה עמוקה כמטפורה מרכזית להבנת המציאות)

התער של אוקהם הוא למידה מינימליסטית, הדוקה מסביב לכל הדוגמאות החיוביות - ופופר הוא למידה מקסימליסטית, הדוקה מסביב לכל הדוגמאות השליליות. האמת באמצע, לפי SVM  (מקור)

בגלל התער של אוקהם ופופר המדע נוטה להטייה מינימליסטית לעומת המציאות. כלומר - תהיה הערכת חסר של התרבות בארכיאולוגיה (לעומת המקרא, וזו דוגמא טובה למקרה שבו במקרה יש טקסט), הערכת חסר של יכולות ילדים ובעלי חיים, או של התקדמות האדם הקדמון (תמיד יתברר בהיסטוריה שדברים קרו לפני ההערכה הנוכחית), הערכת חסר של מורכבות תהליכים, וחוקי טבע, וכו'. כלומר אולי דידקטית זה מועיל למדע להתקדם ככה, אבל בייסיאנית יש פה הטייה מראש לחשוב שהכל פשוט יותר ובסיסי יותר ממה שבאמת.

לכן הפילוסופיה של המדע היא פילוסופיה של למידה לגבי העולם, ולא של הכרת המציאות (אפיסטמולוגיה). כלומר המדע הוא מה שנלמד על העולם ולא ההערכה וההשערה הטובה ביותר לגבי העולם. כי בלמידה צריך שלבים וכל שלב צריך להיות מינימלי, בעוד שהמציאות היא כמעט אף פעם לא הדוקה למינימאלי, אלא בין ההשערה המינימאלית שמתאימה לנתונים לבין ההשערה המקסימלית, ותמיד גם חסרים נתונים שמסבכים.

לכן זה לא שינויי פרדיגמות - אלא למידת פרדיגמות במדע. הפרדיגמות החדשות בנויות על הקודמות. אי אפשר היה להגיע לאיינשטיין לפני ניוטון, ולניוטון יש מקום כשלב הכרחי בלמידה. פרדיגמות לא מחליפות אחת את השנייה כמו אופנות אלא בנויות אחת על השנייה, מרחיבות או מתנגדות למשל, ובכל מקרה הדבר הסביר להניח הוא שכל הסבר מדעי שניתן הוא חלקי ופשוט מדי לעומת האמת, וכך גם כל השערה. וכך גם כל הסבר משפטי או פסיכולוגי להתנהגות של מישהו.

זה תמיד קירוב ראשון של למידה, ואח"כ האמת היא בקירוב שלישי או עשירי. כלומר המשפט או הפסיכולוגיה הם לא מדעי האדם במובן של ידע, אלא במובן של למידת האדם. למידה היא על סמך מה שיודעים ולא ידיעה עצמה. לכן יש הבדל גדול בין המשפט לבין האמת, בגלל דרכי למידה פרוצדורליות - ולמידה פרוצדורלית. וכך גם בפסיכולוגיה זוהי למידה של תפיסת עצמי, והתפיסות בוודאי מוגבלות כי לאנשים רבים יש יכולת תפיסתית מוגבלת אינטלקטואלית, מוגבלת לדימויים למשל. ולכן זו לרוב למידה דימויית.

לכן, אם העדות הארכיאולוגית הראשונה למשהו היא משנה מסויימת - סביר שהוא התקיים הרבה לפני כן. ולכן תמיד יש נטייה במדע לראות את העבר כפרימיטיבי לעומת שהוא היה באמת. פילוסופיה של המדע צריכה להבין שהמדע הוא מערכת למידה, ולא מערכת של הכרת המציאות או תפיסתה, ולכן יש לה הטיות שלה כמערכת לומדת. כמו שלאמנות יש הטיה לעודף משמעות ליצירות העבר, כי היא מערכת פרשנית, וגם לספרות ולדת, וזאת באמצעות "הנחת הגאון" ומיתוס "האדם היוצא דופן" או "התגלות האל". כך גם למדע יש נטייה להמעטה של יכולות העבר, כי חייבת להישאר ראיה חומרית כדי לטעון משהו, ובגלל הטיית אוקהם. סביר שההסבר הכי פשוט הוא לא ההסבר הנכון, כי סביר שאין לנו את כל הנתונים.

ואם יש הסבר שבו הטיית הפשטות מגיעה עד אבסורד, הרי זה ההסבר הפילוסופי. למעשה, זו אולי ההגדרה של פילוסופיה. הלמידה שיש בה ההטייה הגדולה ביותר להכללה. ובמובן הזה, אמנות היא הלמידה שיש בה ההטייה הגדולה ביותר לחוסר הכללה. והאמת - באמצע.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הכחשת אקלים והכחשת שואה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor33" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bug2100.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הכחשת אקלים והכחשת שואה

ואני שואל: אתם בכלל מקשיבים לי שם למעלה? עומד לפניכם גו'ק אמיתי, מקורי, ומספר לכם היסטוריה של הרעיונות מגוף ראשון. מי שנולד, כמוכם, אחרי 2080 לא יודע בכלל איזה שטויות היו בימיי, ויודע רק איזה שטויות יש בימיכם. החילוניות המירה את הפחד מהגיהנום בפחד מהתחממות כדור הארץ, ואת הרצון להגיע לגן עדן בשאיפה הירוקה לשמור על איכות הסביבה

מאת: באג 2100

מספיק ג'וק אחד בגן עדן כדי להפוך אותו לגיהנום  (מקור)

חלמתי שאני חי בשנת 2100, וההתחממות הגלובאלית נחשבת לפלופ הכי גדול בהיסטוריה מאז באג 2000. ומכיוון שחרדי בשנת 2100 זה כבר באמת מוצג ארכיאולוגי, עם שטריימל משוחזר משועל סינטטי וכיתוב מוזיאלי - תופעה פרה-פוסט-היסטורית - אז ממנים אותו להיות מרצה ללימודי תנועות ריאקציוניות, בחוג למגזר, בפקולטה ללימודי נודניקים. והראשים של הסטודנטים מעופפים בכיתה, כי הגוף שלהם נשאר בבית ורק הראש הגיע, ואני כותב על הלוח (כלומר על איזה אזור במוח שלהם שהוא הלוח של המרצה):

תנועה שרוצה לחזור אחורה - תנועה ריאקציונית. זה רעיון שהמציאו הנוצרים, שרוצים להחזיר את המשיח שלהם - ולא להביא אותו, לחזור לגן העדן - ולא להגיע לגן עדן. בקיצור, הדור של הסבים-רבים שלכם היה ממש טמבל, והמוח שלו עוד לא היה בנוי להתעופף בחלל, אז היו כל מיני חרדות, וכל מיני חרדים. אני הייתי חרדי שחור, והיו גם חרדים ירוקים, וחרדים ורודים, שאהבו ראשי תיבות של החסידויות שלהם, וחרדים לבנים, שהתנגדו לחרדים שחורים כמוני, וחרדים כחולים שפחדו מפורנו, כל מיני מינים, כמו ג'וקים. והם הלכו והתרבו והתרוצצו וכבר כולם התגעגעו לג'וקים הישנים והשחורים, כמו שג'וק צריך להיות, ויכולת להרוג אותו בכפכף בלי יסורי מצפון שנמשכים שנתיים, כי הג'וק לא יודע למות בכבוד אלא צועק לך מתחתית הרגל שזה לא בסדר שאתה מנצל את הנעל הפריבילגית שלך כדי לדרוך עליו. כי המסקנה שהם הגיע אליה מהשואה היתה שאסור להדביר ג'וקים.

ומרוב עיסוק אינטלקטואלי בתמונות של תחת, שאלו שיעורי הבית מהחוג לפורנוגרפיה אנליטית (הוא לוקח דו חוגי), אחד הראשים של הסטודנטים מתנגש בטעות במנורה, וכולם צוחקים ומתחילים להתגלגל בחדר, ואני שואל: אתם בכלל מקשיבים לי שם למעלה? עומד לפניכם גו'ק אמיתי, מקורי, ומספר לכם היסטוריה של הרעיונות מגוף ראשון. מי שנולד, כמוכם, אחרי 2080 לא יודע בכלל איזה שטויות היו בימיי, ויודע רק איזה שטויות יש בימיכם.

מי יודע מה זה סובלימציה דתית? (טוב, בלי ידיים הם לא מצביעים). החילוניות המירה את הפחד מהגיהנום בפחד מהתחממות כדור הארץ, ואת הרצון להגיע לגן עדן בשאיפה הירוקה לשמור על איכות הסביבה ואיזון אקולוגי, בעקבות המיתוס של גן העדן האבוד. לפני כן, בתקופה אחרי מלחמות העולם, הפחד מהגיהנום הומר בפחד מהפצצה האטומית והשואה הגרעינית שתעלה באש את העולם, ואילו הרצון לחזור לגן עדן התגלם בתנועת ילדי הפרחים וההיפים המסוממים והעלה ירוק שלהם. ואם תקראו טקסטים מהעידן לפני מלחמות העולם, תראו שהמלחמה היתה התגלמות הגיהנום דאז, ולעומתה הטבע הבתולי הקולוניאליסטי שזה גן עדן אבוד, או לפני כן הילדות התמימה בגן הילדים, לעומת המיניות הבוגרת החוטאת והגיהנומית. זו סטרוקטורה נוצרית לגמרי, מאז תנועת הרומנטיקה שרצתה לחזור לטבע וראתה בעיר ובתעשייה מין גיהנום מעלה עשן. ככה בכל דור ודור קמים עלינו לכלותינו ולאיים עלינו בגיהנום חילוני ולהבטיח לנו גן עדן חילוני. לא עדיף כבר המקור?

ואז אחד הראשים שעסוקים ברומה של תקרה באלוהים יודע מה, או סתם חולמים בשיעור, יורד פתאום למטה, אל הג'וק השחור שמרצה ברצפה, ומנסה להצביע עם האף. ואני מרחם עליו ונותן לו את רשות הדיבור, והוא שואל בסגנון של חוקר משטרה (שהפך גם לסגנון המקובל של חוקר מדעי הרוח): מה באמת המקור?

ואני מרים אליו את הראש (השטריימל מפלסטיק שמכריחים אותי ללבוש - כדי שלא אעבור חלילה ניכוס תרבותי עם ראש במחשב - כמעט נופל), ואני עונה: כשהאדם היה קוף שירד מהעצים והתחיל ללכת זקוף זו היתה כמובן התקדמות אדירה. אבל גם אז היו קופים שרצו לחזור אחורה ולא הפסיקו להזהיר ולצווח כמה הכול היה טוב כשהם היו סטודנטים באוניברסיטה. האדם המשיך להתגעגע לג'ונגל ולצמחייה ולפירות שגדלים מעצמם, בלי מאמץ, ושם הוטבע בו, נוירולוגית, המיתוס של גן העדן האבוד, אותה משיכה קופית בחזרה לעץ. ואז כשהוא היה צריך לחצות את המדבר הנורא מאפריקה לעולם, שם הוטבע בו הזיכרון הקדמון של הגיהנום, ושם הוא גם מצא את התחליף הראשון לגן עדן: נווה המדבר. ואח"כ הנילוס שמתואר אפילו בתנ"ך כדומה לגן עדן. ומשם זה התחיל להתגלגל לאורך ההיסטוריה, עד לגן העדן הקומוניסטי, ושאר שכיות חמדה. אבל היחיד בכל ההיסטוריה שהצליח באמת לשחזר את המיתוס היה איזה נודניק צרחן במיוחד, שאמנם ניסה לשחזר את גן העדן הרומנטי הגרמני, אבל הצליח בעיקר בשחזור הגיהנום. התנועה הנאצית היתה תנועה אקולוגית, וכל מה שהיא רצתה זה גן בלי ג'וקים.

חיי לילה


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>לקראת הנדסה רוחנית - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut50" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/creativework.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

לקראת הנדסה רוחנית

שלושת הגדולים בכל הזמנים: האתגרים החשובים ביותר לפיצוח העומדים בפני תקופה ענייה ברוח. האם ניתן לשחזר את התנאים ההיסטוריים המהותיים להישגי מופת מהעבר, או שמא מדובר במשחק מסוכן? תשתית השוק הביאה לקידמה כלכלית ותשתית העולם המדעי הביאה לקידמה מדעית וטכנולוגית - האם ישנה תשתית מקבילה לעולם הרוח, שיכולה להביא להתפתחות תרבותית מואצת ולאינקובציה של יצירות מופת?

מאת: רוח הזמן

האם ניתן להסיר התנגדות ולהגביר הולכה רעיונית?  (מקור)

שלוש השאלות הגדולות והבסיסיות של מדעי הרוח, שבהן (כמובן) כמעט ולא יעסקו מדעי הרוח, הן שלוש השאלות החשובות ביותר לעתידו הרוחני של העולם. חשיבותן האקוטית הנוכחית נובעת מכך שהשינוי הטכנולוגי יוצר שינוי רוחני - ולכן מאפשר לראשונה בתולדות הרוח לעבור ממדעי הרוח להנדסה רוחנית. לפיכך, תשובות נכונות לשאלות יכולות להשפיע על עולם הרוח העתידי, בדיוק כמו שהמהפכה המדעית השפיעה על עולם החומר. ואלו הן שלוש השאלות היסודיות שכל מי שעוסק במדע שמתעסק ברוח היה שמח לו היתה נמצאת להן תשובה שעומדת בקריטריונים ניסיוניים:

א. שאלת המקום: מדוע דווקא התרבות המערבית? מה גרם דווקא לתרבות זאת לעקוף את כל השאר, ולהשתלט על העולם, תוך הישגים רוחניים וחומריים חסרי תקדים? מדוע היא הצליחה יותר מאחרות - וכיצד ניתן לאפיין נכונה את מקורות הצלחתה, על מנת לשחזר הצלחה זאת? (התשובה ה-"שמאלנית" לפיה התרבות המערבית היתה הרעה מכולן ולכן ניצחה - לא עומדת באף מבחן היסטורי). מה מקור הנס המערבי, שלא קרה באף מקום אחר?

ב. שאלת הזמן: מדוע דווקא התרבות היהודית? מה גרם לתרבות אחת, לא גדולה במיוחד וחסרת כוח באופן בולט, להתמיד לאורך אינספור תקופות ותרבויות מארחות, תוך כדי תרומה חוזרת ונשנית ומעוררת השתאות (ללא כל פרופורציה כמותית לגודלה) לכל תולדות הרוח האנושית. האם ניתן לאפיין את הגורמים לכך ולשחזר אותם? (התשובה הימנית, לפיה התרבות היהודית היתה "טובה" מכולן - לא עומדת באף מבחן היסטורי). מהו מקור הנס היהודי, שלא התמיד אצל אף תרבות אחרת?

ג. שאלת המקום והזמן המשולבים: מה מקורם של תורי הזהב? קיומם של תורי זהב בולטים ביותר בתולדות הרוח - ואי נכונות ההנחה הנטורליסטית שהכישרון מתפזר בצורה שווה בין תקופות ומקומות - היא עובדה מפתיעה ביותר. האם ניתן לאפיין את התנאים בהם נוצרים תורי זהב - ולשחזר אותם? האם ניתן ליצור תור זהב (כיום למשל...)? האם ניתן ליצור תור זהב שיאריך ימים (ואם לא - מדוע לא)? מהו מקור הניסים של אתונה, הרנסאנס או וינה, שנמשכו בעוצמה אדירה לתקופות קצרות?

אסכולת נתניה עסקה באופן אינטנסיבי בשלוש שאלות אלו - והציעה להן מגוון תשובות מקוריות בכתביה. כל תשובה כזאת - אם יש בה ממש - משמעותה היא ניסוי תרבותי-ארגוני או חברתי שניתן לבצע לצורך שיפור ההישגים התרבותיים העלובים הנוכחיים של התרבות (כיום, יתכן שהרשת יכולה לאפשר פלטפורמות ניסוייות כאלה). אם ימצא ניסוי מוצלח כזה, משמעותו תהיה יכולת להנדסה רוחנית: יצירת תנאים לפריחה תרבותית. אך לא כל תשובה כזו טומנת בחיבה ניסוי שנרצה לבצע. וכך גם תשובה סבירה מאוד לשאלה א', שאותה נפרוש להלן.

אם ננסה להתחקות אחרי שורשי העליונות המערבית בעולם, נגלה שהמהפכה התעשייתית היא כבר שלב שבו אירופה עברה במובהק את התמ"ג של תרבויות המזרח הגדולות - כמו סין והודו. אך שורשיה של המהפכה התעשייתית קודמים לכך בהרבה. היינו שמחים לו תמונת העולם היתה שהמהפכה המדעית היא שורש העליונות המערבית, או רפובליקת המכתבים והתחרותיות החופשית המובנית בפיצול האירופי (כפי שטוען פרופ' יואל מוקיר). אך מה לעשות שהעליונות היתה קיימת הרבה לפניהן, וסימן מובהק ובלתי ניתן לערעור לעליונות תרבות המערב התרחש עוד בגילוי אמריקה. לא תרבויות המזרח הרחוק הן שעשו זאת - ולא היתה אף תרבות אחרת קרובה לכך. גם לא מדובר בהישג מקרי, שהרי גילוי כף התקווה הטובה וההגעה הימית להודו היו סמוכים בזמן - ורחוקים במרחב.

אי אפשר גם להתחקות דווקא אחרי המצאת הדפוס כמקור העליונות, שהרי לא היא שיצרה את היכולות הימיות שכעבור זמן קצר גרמו לגילויים אלו. אפשר אולי לטעון ליכולת טכנולוגית מערבית כללית, שממנה נבעו התפתחויות רבות, כמו הדפוס, הספנות ואף המהפכה הקופרניקאית והמדעית. לפי הסבר עכשיו למדי זה, ברוח ימינו, הטכנולוגיה קודמת למדע ולרוח. אך אם כך יש צורך לשאול מה גרם ליכולת טכנולוגית זאת. למעשה, אם ננסה למצוא את שורשיה של העליונות הטכנית של המערב על המזרח, ניזכר ביתרונות צבאיים טכנולוגיים של העולם הנוצרי על זה המוסלמי עוד בתקופת הצלבנים, בה לפעמים צבא צלבני קטן יחסית היה מסוגל להתמודד מול כוחות מוסלמיים עדיפים בהרבה במספרם, במגרשם הביתי, בזכות יכולות טכניות (שריון, חימוש, לוגיסטיקה ובנייה צבאית). את שורשי היכולות הצבאיות העדיפות של המערב ניתן אולי לאתר אפילו בעת העתיקה, עם צבאות רומא ומוקדון, שרק מגבלות לוגיסטיות מנעו מהם לכבוש את כל העולם. במבט על, הפלישות המערביות למזרח היו ככלל עמוקות בהרבה, במימדי מרחב וזמן וכוח והשפעה וכניסה לעומק המערכת היריבה - מאלו ההפוכות.

אנו מכירים היטב את הפיצול הגיאוגרפי, המדיני והצבאי במערב, שיצר מלחמות מרובות. כמו כן את התופעה הידועה עד ימינו אלו לפיה המלחמה היא אם ההמצאה - ומשלבת את הצורך, המימון והמוטיבציה לפתיחות מחשבתית. המלחמה היא שדה אבולוציוני תחרותי מובהק, דווקא כי אף מוסכמה או הסכמה תרבותית לא תשנה בו את מאזן הכוחות בפועל, ולא תמנע התקדמות - כל חסם יפרץ. החזק ינצח. המוצלח ישרוד. ומי שפחות - פחות. האפשרת לשמרנות טכנית בתחום הצבאי היא נמוכה יותר מבכל תחום אחר, ואינספור המצאות חשובות נוצרו בזמן מלחמות (יותר מכל תקופה אחרת) או במימון בטחוני. גם תעשיית ההייטק הישראלית היא דוגמא מובהקת לתופעה זו, כמו גם הישגים מדעיים מרכזיים של המאה ה-20 (למשל: המחשב). גם המצאות שנוצרו לפני המלחמות, ונחסמו לשימוש מתוך השמרנות והקיבעון האנושיים הטבעיים, נוסו לעיתים קרובות לראשונה במלחמה (למשל: השימוש באנטיביוטיקה בקנה מידה רחב). המלחמה הקרה יצרה מירוץ חימוש מדעי שהגיע עד לחלל - ולהישגים שחלקם לא שוחזרו עד היום (או עד מירוץ החימוש הבא).

לכן נקל עלינו להאמין שדווקא המלחמתיות הגבוהה של אירופה ושל תרבות המערב (ובעיקר בתוך עצמה) היא זו שהביאה להתפתחותה הטכנית, שבהמשך הביאה להתפתחות מדעית ורעיונית. גם הספנות התפתחה מתוך התחרות הצבאית, וסופה שהביאה והשתלבה בתחרות מסחרית, ועם התפתחות המסחר התפתח גם הקפיטליזם. אך הבסיס הינו הלחימה. לפי מתודה היסטורית זו, אם יש בה כלליות, הלחימה והמאבק בין ערי הפוליס היווניות, והפיצול המדיני ביוון (שנבע מפיצול גיאוגרפי) הם שורשיו של הנס היווני (ולא, כפי שהוצע בחשיבה אופנתית, המבנה הרישתי של תרבות יוון). הרי אם היינו שואלים את היוונים עצמם - הם היו מצביעים על המיתוס של האיליאדה והאודיסיאה, סביב מלחמת טרויה, ועל הגיבורים הארכאיים כמי שעיצבו את תרבותם והאתוס שלהם יותר מכל.

איך נמקם לפיכך את הפילוסופיה היוונית, שהיא הישג חד פעמי של תרבות המערב? (את רומא ויכולותיה ההנדסיות והארגוניות אנחנו יכולים לשייך ללא פקפוק לפרדיגמה המיליטריסטית שלעיל). אולי ניזכר גם בהישג של תרבות החכמים שלנו או של התנ"ך. לפעמים דווקא קבוצה חלשה, בתוך עולם צבאי, יוצרת מין תחרות בין גברים שסופה מאבקים אינטלקטואליים - והעתקת מגרש המאבק לעולם הרוח. הגנרל שמתאהב בסוקרטס (חייל כושל למדי) במשתה, והדימויים הדומיננטיים המקבילים בין צבאיות למחלוקות אינטלקטואליות בספרות חז"ל הם אולי דוגמאות לכיוון מעין זה. נשים את לבנו גם לתרבות הויכוח והמחלוקת יוצאת הדופן של חז"ל, ותרבות ההתנצחות של הנביאים (שהיו מעין אנשי תרבות-נגד), ותרבות הדיאלוג הסוקרטי המתעמת - שכולם מפנים את האגרסיה הגברית הלוחמנית לערוץ אינטלטואלי מעודן ומעדן.

היהודים ידועים במלחמות היהודים עד עצם היום הזה - אך מדובר לרוב במלחמות אינטלקטואליות בלבד. כאשר הרמת היד היא טאבו בתוך הקולקטיב, הפגנות השרירים והתחרות בין התרנגולים עוברות לערוצים לגיטימיים בתוך התרבות הנתונה. המחלוקת הפוליטית הגועשת והרעשנית בישראל, יותר משהיא מכוונת להשגת הישג או יעד כלשהו כלפי חוץ, היא מכוונת לכיפוף ידו של הצד השני במחלוקת הפנימית. כי ליהודים, כידוע, אין מלחמות חוץ - אלא רק מלחמות פנים. יוצא מכל זה, שעלינו לנסות לארגן את הרשת כמלחמת רעיונות, וכך אולי תצמח לנו גאולה תרבותית. ואילו להתקדמות טכנולוגית ומדעית המהירה האפשרית, אללי, לא תספיק רק תחרות מסחרית, אלא התסריט האופטימלי הוא מלחמה קרה (בין ארה"ב ואירופה לסין). אך מכיוון שמלחמה קרה תמיד יכולה להפוך לחמה - נסתפק בעת השלום הנוכחית, גם אם המחקר המדעי הבסיסי סובל מכך (והוא אכן סובל).

התחרות הכלכלית בין חברות מסחריות ואומות איננה תומכת במדע ובמחקר בסיסי כמו זו הצבאית, ואנו סובלים לא פעם, ולרוב ללא דעת, מתוצאותיה של הזנחה זו. המפורסמת מבין תוצאות אלו, אך לא החמורה שבהן, היא כמובן מגיפת הקורונה. אם המלחמה הקרה הייתה נמשכת בעידן ההנדסה הגנטית זה לא היה קורה - אך לעומת זאת היינו עומדים מול מאזן אימה של השמדה ביולוגית אתנית, שמסוכן לא פחות משואה גרעינית (אך עם ארסנל מפותח של כלי הגנה ביולוגיים צבאיים, שכל נגיף טבעי היה ניגף מולם). הסיכון המרכזי שבאי התקדמות המחקר הבסיסי נובע דווקא מהפער ההולך וקטן בין חזית הטכנולוגיה (שאותה העולם המסחרי דווקא מקדם במהירות) לחזית המחקר המדעי, שבגללו יתכן יתרון לארגונים לא מוסדיים ואולי אף ליחידים על פני מוסדות מדינתיים.

אם נמשיל זאת למגיפה, נגלה שהאיום הגדול ביותר ממנה הוא ההשראה שהיא יכולה לתת לטרוריסטים בפיתוח נשק ביולוגי מדבק וקטלני באמת, ואולי אף אתני, כמו גם הרס סייברי ויראלי שמבוצע בידי בודדים. במצב כזה, אירועי הירי ההמוניים-התאבדותיים בארה"ב יתגלו כקדימון הרבה יותר מסוכן להמשך המאה מאשר מתאבדי ה-11 בספטמבר. תרחיש הבלהות הוא השילוב של וירוס בעל מקדם הדבקה עצום (כמו חצבת), תקופת דגירה ממושכת (כמו איידס), וקטלניות יוצאת דופן (כמו אבולה). הפער הטכנולוגי ליצירת וירוס כזה הולך וקטן, ועבור יחידים הוא קטן בהרבה מיצירת פצצה גרעינית. מכיוון שרק למדינות יש אינטרס לפיתוח יכולות הגנה מאיומים כאלה - יתכן שרק ממסד מדעי מדינתי יוכל לתת מענה להיטלר הבא, שיושב במרתף ושואב השראה מהקורונה לשואה עולמית מסוג חדש. אם כך ואם מסיבה אחרת המאיימת על האנושות (בינה מלאכותית?), יתכן שנאלץ להוסיף לשאלות מדעי הרוח שאלה נוספת, רביעית, הרת גורל ואקוטית:

ד. שאלת חוסר המקום והזמן: כיצד ניתן למנוע שואה תרבותית והשמדה רוחנית?

תרבות וספרות