text:
התדרדרות הארץ

לקראת פסיכולוגיה למידתית (חלק ב')

כיצד יכולה הפסיכולוגיה לגשר על התהום המסוכנת בין האדם המאוחר לבינה המלאכותית - שהיא הלמידה מלאכותית. ומה עושים עם נודניקים?

מאת: המטופל על השפה

לשון ארוכה: כיצד לצלוח את השיחה היומית עם הנסיך? (מקור)

מהי הגירסה הפסיכולוגית של הפילוסופיה של הלמידה? שלא במפתיע ל-"עם הלמידה", דווקא בתרבות היהודית הוצעו מספר גרסאות פרוטו-למידתיות לפסיכולוגיה (שיטת פוירשטיין, האדמו"ר מפיאסצנה, ולהבדיל אלף הבדלות "בית ספר לידידות", ועוד). מטבעה, פילוסופיה למידתית איננה מתורגמת ל-"תיאוריה פסיכולוגית", אלא לדוגמאות, ולכן ננסה לעקוב אחרי הכיוון הלמידתי בפסיכולוגיה באמצעות מקרי מבחן והדגמות. למעשה, הפסיכולוגיה עצמה התהוותה מתוך דוגמאות כאלה (מקרי מטופלים ספציפיים), שרק לאחר מכן הפכו לתיאוריות בהכללות גסות מאוד, ול-"שפה מדעית" (לא הדוגמאות היו הבעיה המרכזית - אלא התיאורטיזציה שלהן, שהמשיכה גם הרחק מחוץ לפסיכואנליזה, שהיתה במהותה חשיבה אנקדוטלית שמתחזה לחשיבה מדעית). לכן הפסיכולוגיה נוטה לטפל באדם כתיאוריה, כמבנה שפתי, ומכאן תחושת המלאכותיות של התיאוריה הפסיכולוגית, וההקשר של התהוותה למדעי הטבע ולעולם התעשייתי - שמהותו: עליית המלאכותיות לדומיננטיות (נשאל את עצמנו: מדוע הפסיכולוגיה לא התהוותה מהדת או ממדעי הרוח?). אך האם ניתן בכלל לבנות פסיכו-לוגיה - הלחם של פסיכו ולוגיה - ללא הכללות טיפוליות כאלו? האם באמת ניתן ללמוד מדוגמאות?

אם ההורים שלך, למשל, יורדים לחייך בדאגתם, או אם בן הזוג חופר לך בחוסר ביטחון, או הבן שלך מתעלם ממך, או בעצם מה זה משנה מה, הפסיכולוג - בדיוק כמו ברפואה אלטרנטיבית - תמיד יירשום לך תרופה אחת, אותה מרקחת פלא שהיא פתרון לכל מחלה. תרופת קסמים זו היא לא איזה פתרון מדעי שעבר את מבחן הפלסיבו, או אפילו את מבחן האלטרנטיבות, אלא היא עיקר אמונה שלו. והיא: לתקשר אתם. לדבר אתם. לשתף אותם מה זה גורם לך להרגיש. לשתף בכלל (גם איתו) את המילים שנובעות ממך (לכאורה: מה שבתוכך. בפועל: מה שקורה לך כשאתה ממציא את הרגש שלך - לא מגלה אותו בתוכך! - בהתאם לתסריטים לא מקוריים במיוחד). אי אפשר להילחם בעיקר אמונה זה דווקא כי הוא פילוסופיה - פילוסופיה של הלשון. האם יתכן בכלל שלתקשר זה לא הדבר המועיל ביותר? ואם תקשרת, ואפילו התעצבנת, ואפילו התחננת, ואפילו חזרת והצקת, וזה לא עזר - אותו מטפל של הלשון יתלה את הבעיה בלשון, ויזהה אותה כבעייה לשונית. כמו אמונה שאי אפשר להפריך - אם התקשורת לא עבדה, סימן שתיקשרת לא נכון והתקשורת "לא טובה". אבל האמת, שניסיון החיים מלמד (כן, מלמד! למידה זו הדרך שבה אנחנו יודעים דברים, ולא תקשורת) שלרוב לא יעזור לך לתקשר. דיבורים לא עוזרים. אנשים לא משתנים מדיבורים. השפה לא מספיק רלוונטית למציאות (למרות שהפילוסופיה של השפה ניסתה לשכנע אותנו שהשפה היא העיקרון הקריטי ביותר במציאות - מדובר במערכת חלשה מאוד, וכמעט חסרת רלוונטיות לעומת הלמידה). לא יעזרו כל המילים שבעולם, וגם אם האדם יקרא עשרה ספרי הדרכה פסיכולוגיים - הוא, כמו שאומרים, לא ילמד דבר.

הדרך שבה פסיכולוג אמיתי, למידתי, היה צריך לטפל במטופל הוא לא בעזרת שפה, אלא בעזרת למידה. אבל אז זה היה שם אותו בעמדה שהוא לא יכול לסבול: המורה (הוא הרי רוצה להיות הורה). מורה הוא אדם צנוע בהרבה מהורה, והוא לא עסוק בטראומות ילדות אלא בבעיות בהתבגרות (שהיא הלמידה של האדם הבוגר). כדי לטפל בהורה המציק, לדוגמא, הוא היה מנסה למצוא קודם כל את סגנון הלמידה שמתאים לאדם הספציפי: להורה, או לבנו (המטופל), או למערכת של שניהם. המטרה שלו היתה לייצר עזרי למידה. למשל, אחד הדברים הכי קשים בלמידה הוא פשוט הזיכרון. קל לא לזכור בזמן אמת, מחוץ לטיפול ובלהט הדברים, פתרון שהוצע. מערכת ההפעלה שלנו פשוט לא מספיק "חכמה" כדי שהפתרון יהיה זמין בזיכרון העבודה, מתוך הזיכרון לטווח ארוך. לכן כל הלמידה כולה היא להעביר דפוסים רצוניים לאוטומטיים. ולא, לא מדובר בהדחקה, אלא בקושי למידתי שנובע מעצם השמרנות הנדרשת למערכת למידה, כדי שלא תהיה שבשבת. יש צורך בכך שהלמידה תהיה קשה, כי למידה קלה מדי משמעותה חוסר למידה - בגלל חוסר משמעותיות של הלמידה. אם כל פידבק משנה הכול לא למדת כלום.

לכן, קודם כל צריך לזהות את הבעיה ככזו שנובעת מחוסר למידה. כי אחרת, אם הלמידה מתקיימת כסדרה (והלמידה הרי כל הזמן פותרת בעיות בחיי האדם), היא לא היתה מזוהה כלל בעיני המטופל כ-"בעיה": התקיעות הלמידתית היא עצם הבעיה. כלומר יש כאן צורך בלמידה מיוחדת, וחדשנית ביחס למטופל: יש צורך ב-"חידוש" (אם הלמידה הרגילה היתה מתגברת על הבעיה - האדם לא היה מגיע לטיפול, דהיינו לא היה צורך במורה). למעשה, יש צורך לתת קרדיט עצום לאדם הלומד. אם הוא לא פתר את הבעיה כנראה שהלמידה שלה קשה, ושהוא ניסה ללמוד, ושיתכן מאוד שאין פתרון (ואין אפשרות למידה) - כי יש מחסומי למידה שלא תלויים בו (אנשים אחרים למשל), או שלא שווה לו להשקיע את המאמץ הסזיפי וכפוי הטובה לגרום בהם לשינוי למידתי. לכן מה שיש לעשות בפסיכולוגיה הוא לחדש חידוש למידתי, כמין השערת ניסוי, ואז לבדוק אותו (וכאן הפסיכולוג הוא המעורר מתרדמה דוגמטית). יש לנסות לפעול באופן יצירתי ביחס ללמידה שנוסתה בעבר. ואם החידושים לא מצליחים - לפעמים החידוש הוא שינוי מסגרת השאלה. לפעמים פשוט יש ללמוד סוגייה אחרת. לא הכל תלוי בנו. שינוי כזה הוא חידוש קונספטואלי, והוא מביא להתחדשות של הלומד עצמו. לפעמים הדבר הטוב ביותר לעשות זה לעסוק בתורה, ולא במאמצים חסרי תוחלת (כלומר: לזהות שאין למידה - ולהתייאש. ולעבור לתחום אחר בחיים, שבו כן יש למידה). זה שיעור חשוב ללמוד מה אי אפשר ללמוד (במתמטיקה אלה המשפטים הקשים ביותר! כמו חוסר היכולת לרבע את המעגל או לפתור משוואה ממעלה חמישית או השערת NP וכו'), ואז - להרפות. כאן דווקא המודעות ללמידה מאפשרת לזהות שאין אפשרות למידה. המתנה הטובה ביותר מבחינה פסיכולוגית היא הפיכת תמונת העולם ללמידה.

דוגמא? בכוונה נשתמש כאן דווקא בדוגמא שקורית בתוך שיחה ומוגבלת לה (טלפון), כדי להראות את כוחה של הלמידה דווקא בתוך עולמה של השפה, ולהסביר מדוע הלמידה היא המומנט הדומיננטי אפילו בתוך השפה עצמה. למשל, אם הבן לא מצליח להביא לשיחת הטלפון היומית עם הוריו, המלאה בחקירות פולניות ודאגות שואתיות, את הלמידה, ניתן (כעזר למידה וזיכרון) להוסיף לשם ההורה בפלאפון ביטוי קבוע שאמור להרגיע אותו ("השם יעזור" הדתי זו תפיסת עולם עמוקה מני חקר, וכך גם "יהיה בסדר" החילוני). מענה עקבי וכמעט מנטרי כזה לחרדה כפייתית חוזרת, המשקף תפיסת עולם אמיתית, חזק הרבה יותר מניסיון להסביר בשפה להורה בעל הפרעת החרדה (או בן הזוג המקנא, או הילד המתעלם, וכו') את הבעיה. הוא לצערינו גם ריאלי בהרבה מהציפייה המופרכת (והמאכזבת) שבעקבות הדיבור ונתינת המילים המתאימות בשפה (המדוייקות והרגישות וכו') משהו ישתנה. כי כל דבר חד פעמי - מתוחכם ככל שיהיה, ומצריך אנרגיית כנות ורגש עד עומק פתיחת הלב ככל שניתן - הוא חסר ערך (בניגוד לסרטים הוליוודיים ששם הנאום של השחקן מתקן הכול, כי פתאום הכל הובן ונעשו הבעות הפנים הנכונות). הדבר הקשה הוא לא לעשות שיחה חד פעמית, אלא ליצור שינוי עקבי, אוטומטי, למידתי. הדבר הקל והלא אפקטיבי הוא לעשות דבר מסובך פעם אחת ("השיחה") - הדבר המאתגר באמת הוא לחזור על הדבר הפשוט המון פעמים, בצורה עקבית, במצבי רוח וריכוז משתנים, ולהפוך תובנה להרגל, דהיינו ללמוד. והדרך בין התובנה להרגל לא עוברת בשפה - אלא בלמידה.

רק המעבר בין תובנה חדשה להרגל חדש הוא החידוש הלמידתי, והרגל כזה הופך את הבעיה לפתורה יותר גם אם הוא לא פותר אותה - כי דפוס הפתרון הופך לאוטומטי. עצם זה שלא מתמודדים כל פעם מחדש מבחינה רגשית עם החרדה חסרת הריפוי, אלא עונים וריאציה על מנטרה, מפחית מהעול הרגשי שיצרה החרדה הזאת, ובסופו של דבר יכול להנמיך את כל אופיה הרגשני גם בצד השני. הרגש הופך לטקס - כמו בדת ממוסדת. הכול בסדר? הכול בסדר. אדם צריך לבנות את הדת של חייו, ואת ההרגלים שישרתו אותו, ובפרט את ההרגלים היצירתיים שלו, שהם קודש הקודשים. לא צריך לחכות להשראה או להתגלות המוזה - אלא לבנות מקדש ולמסד את "סדר העבודה": את הכבש האחד תעשה בבוקר ואת הכבש השני תעשה בין הערביים (הלכה כבן פזי!).

אך מי שמאמין בכוחו המאגי של הדיבור, בכישוף פגאני - הוא רופא אליל שפתי, שתמונת המציאות שלו חסרה את התובנה שלמידה חזקה מכל שפה. גם מול הפסיכולוג וגם מול החיים, אף דיבור על "שינוי דפוסים" לא "ישנה דפוסים" - רק שינוי הדפוסים בלמידה. לכן השפה כל כך חלשה מול האדם - פשוט כי היא חלשה מול הלמידה, והמודוס אופרנדי של האדם הוא הלמידה. חידוש שפתי שאיננו מאורגן בדת, זיכרון שאיננו מעוגן בחג, ולמידה שאין לה משמעות בהלכה - דינם ככתיבה בחול. החד פעמיות היא אויבת החידוש - דווקא כי כל חידוש הוא בתחילתו חד פעמי (ולרוב נשאר כזה). הניסוח הרגשי לא פותר כלום אם הוא לא נהפך לנוסח.

לכן פילוסופים חוזרים על תובנותיהם שוב ושוב עד לזרא - דווקא כי הן עמוקות. כי קשה להפנים אותן לעומק, וקשה ללמוד פילוסופיה חדשה. לכן הם קיפודים - ולכן הם חופרים. כל חידוש חד פעמי, שאין בו שיטתיות, חסר ערך במערכת. חידוש של ממש הוא כמו הוכחה במתמטיקה - הכוח שלה הוא לא בפתרון בעיה ספציפית במתמטיקה, אלא בהפיכתה לכלי לפתרון בעיות מתמטיות. מי שלמד הוכחה מתמטית כמו תוכי למבחן (את הטקסט שלה, דהיינו אותה כשפה) לא למד כלום - כל עוד היא לא הפכה להרגל למידתי שלו כמתמטיקאי (ומכאן הצורך בתרגול). כל חידוש בסוגיה ספציפית הוא בעל ערך כמין דגם לחידושים בשאר ים התלמוד. לכן מטרת הטיפול היא חידוש פסיכולוגי - לחדש את האדם, ולהעביר אותו לקיום למידתי יותר, ואם אפשר: יצירתי (דהיינו: ליצור הרגלים יצירתיים).

מכאן החשיבות העצומה של הומור בטיפול הרציני. האדם שמגחיך את החרדה - אם הוא עושה זאת בכישרון וביצירתיות ובחדשנות - משכך אותה הרבה יותר מהאדם "המתמודד", שהופך אותה לרצינית וקשה וקבועה ומשמר אותה. כל ניסיון התמודדות שלו רק מגדיל את הבעיה, כמו מי שמנסה לצאת מביצה באמצעות מאבק בבוץ (המאבק ביצר הרע הוא עצמו יצר הרע). לא תצא מהרגלי השפה באמצעות דיבורים. אבל אם יש הומור, ויכולת לראות את האבסורד, הרי שההומור הוא הפתח לשינוי הפרדיגמה. כך גם צריכת אמנות - אם כבר יש חרדה (או הפרעה אחרת) לפחות בואו נקרא ספרות מופת שעוסקת בנושא. נרוויח משהו. כלומר ננצל ונמיר את הבעיה ללמידה אחרת. לומר תהילים כשקשה זה דבר מנחם מאוד - פשוט כי זה יפה. לפחות נעניק לבעיה הפסיכולוגית עומק תרבותי ויצירתי, וכך נלמד ממנה משהו. החידוש העצמי הוא עצמו ריפוי. למידה הופכת אותך לאדם חדש - ואדם חדש כבר פחות סובל מבעיות ישנות. השתנית. ההסחה היא לא "התחמקות" או "הדחקה" פסולות פסיכולוגית - אלא הפתרון לתקיעות: תלמד משהו אחר, חדש. חבל על הזמן שלך.

בקיצור, האסטרטגיות הפסיכולוגיות צריכות להיות מובנות כאסטרטגיות למידתיות, ובכך יטוהרו מן הריפוי בשפה: מהאסטרטגיה השפתית לטיפול בבעיות. לא יעזור משא ומתן או הסבר מצוקות או התנצחות או ריב מילולי (שהופך כמובן מהר מאוד לצעקות - שהן עצם ההוכחה שהדיבור לא רלוונטי). אם הצד השני במערכת היחסים לא לומד, יש לחשוב עליו כמו שהימין חושב על הפלסטינים (שמעולם לא החמיצו הזדמנות לא ללמוד) - שום דבר לא יעזור, ולא כמו שהשמאל חושב עליהם (הדיבור ירפא... לשיח עצמו יש כוח. לא, רק למידה תרפא). ואם הצד השני לא לומד - לא ניתן ללמד אותו בכוח, דהיינו לאלף אותו, בטיפול התנהגותי (גם לימין יכולת לימוד עלובה). כי אז הוא ינסה לא ללמוד בכוח, וכעס רק מעורר כעס - ולכן תועלתו הלמידתית לרוב שלילית (ולכן הוא רגש שלילי!). תנסה במקום זאת ללמוד משהו אחר, חדש, תאבד עניין במה שאין בו עניין (עניין = האינטרס הלמידתי). חבל על המוח שלך לבזבז אותו על אבנים (במיוחד אם אתה רוצה להישאר יצירתי ולא ראש בלטה). תקרא ספר. אל תישאר תקוע במערכת לא למידתית (בניגוד ל: אל תישאר תקוע במערכת לא תקשורתית. מערכת יכולה להיות מאוד תקשורתית ואף יותר מדי - ועדיין לא למידתית. ולהפך). הקף את עצמך בלמידה, ובאנשים לומדים, שהם האנשים הטובים, ולא האנשים המדברים.

לכן יש לנסות לזהות אמירה שממצה תפיסת עולם שבה המטופל באמת מאמין (ולכן מושרשת בו יותר), או (עדיף) פעולה כזו, כמו חיבוק, או כעס, או התנתקות (כן, טיפול אין מטרתו להפוך אותך לישו, כי אתה קרבן, ולייצר לך הון מוסרי, אלא לבדוק למידתית מה ישנה את המערכת), או אם אפשר הומור או העברת נושא תמידית בשיחה (גם התחמקות היא טובה אם היא עובדת! אין פה את הרצון להגיע לשורש - אין שורש עמוק ומנחם, יש רק מעצור למידה), או לחילופין כל דבר אחר שמזוהה כניסוי שיש טעם לעשותו. הרי למידה היא תמיד ניסוי ולא "פתרון", שיש לבדוק אם הוא עובד בעזרת בחינה עקבית ואמפירית, או לנסות משהו אחר ולראות מה קורה. הפסיכולוג כמורה לא יודע מה יקרה, הוא לא חכם הרזים - אלא הוא מלמד את התלמיד-מטופל ללמוד, דהיינו לנסות ניסויים חדשים וחידושים שעוד לא נוסו. וזה השיעור הטוב ביותר: להפוך אותו ללמדן - ולא סתם לפתור בעיה ספציפית. לא לתת לו חכות מוכנות - ללמד אותו מתודות, ללמד אותו לייצר ולהמציא חכות.

ומה אם אין גרף שיפור, ולא עזרו גם "הכל בסדר" וגם "השם ירחם"? ובכן, זוהי בדיוק למידה: אין דרך לדעת אם זה לא עובד אלא בניסוי, וזה יכול גם לא לעבוד, ואין פתרון קסמים קבוע (תדבר איתו) - ולכן לפעמים אין פתרון. לפעמים אדם (מטופל, או מישהו שנמצא במערכת יחסים עם מטופל) לא מסוגל ללמידה. השואה חזקה מדי בתודעת ההורה. בן הזוג אטום. בת הזוג בוגדנית. הילד מסומם. אתה חרדתי. וכדומה. אם שום דבר לא קורה, ניתן פשוט להבין שהצד השני (וזה יכול להיות גם המוח שלך!) חסר יכולת למידה - ולבצע את הדבר החשוב והמעמיק ביותר: לוותר. זוהי למידה חשובה ביותר בעולמו של אדם: לזהות את חסרי הלמידה, שיודעים רק לדבר, ולהימנע ממערכות יחסים עמם, או פשוט להשלים עם כך שלא מדובר באדם - אלא ברובוט אנושי ובאוטומט רגשי ובצ'אטבוט (ולא במפתיע הכי קל להחליף את הפסיכולוג עצמו בפסיכיאטור אלקטרוני כזה. האם טיפול פסיכולוגי עובר מבחן טיורינג?). כן, לפעמים אתה מבין שאתה עצמך רובוט מקולקל, והמוח שלך תמיד יפעל בעודפות בתחום מסויים. אתה אנדרואיד פרנואיד.

ומדוע נמשל הצד הלא לומד דווקא לרובוט? כי מה שמאפיין את האנושי זו בדיוק היכולת ללמוד, לחדש ולהתחדש. יש לדעת מתי לעזוב את הפרטנר הסרבן ולחזור למשהו שאותו כן אפשר ללמוד (תלמוד, מתמטיקה, פילוסופיה, או כל עיסוק למידתי עמוק אחר). זוהי היכולת הידועה להבדיל בין מה שאני יכול לשנות, דהיינו שיש בו למידה, למה שאינני יכול לשנות, דהיינו שאין בו למידה. רגע ההבנה מה אינך יכול ללמוד הוא רגע למידתי עמוק, בדיוק כמו הוכחות חוסר אפשרות במתמטיקה, שהן ההוכחות העמוקות ביותר. למעשה, כמו מתמטיקאי, מטרתך בחיים איננה לפתור בעיה ספציפית כלשהי, אלא למצוא היכן ניתן ללמוד - היכן אפשר להמשיך לפתח את המתמטיקה. או את עצמך. אל תיתקע על השערת רימן ותפספס את חייך.

נשים לב לחשיבות הקריטית של עזרי/כלי הלמידה בדוגמא לעיל. כי מה בעצם מבדיל את האדם מחיה? לא עצם יכולת הלמידה, כי גם לחיות יש יכולת למידה מסוימת. למעשה, האדם נוצר כשחלק מהג'ונגל התייבש, והוא לא היה יכול לשרוד בסוואנה או במישור (כי אין הגנה, ולכן אין קופים גדולים במקומות כאלה, כי קוף תלוי בעץ). מרגע שלקוף לא היה עץ, הוא נאלץ להגנתו להסתתר במבני שטח גבוהים אחרים, במקומות הגבוהים באפריקה, ששם מתגלים שרידי האדם הקדמון (אפריקה היא היבשת הגבוהה בעולם, ולכן זה קרה בה). אך לא עצם ההליכה הזקופה על שתיים היא זו שגרמה לעליית יכולת הלמידה. לא הרגליים הם שגרמו לאינטליגנציה, אלא הידיים שהפכו במקרה לחופשיות, ואולי אפילו מעט מיותרות (כתוצר לוואי!), והתפנו מאחיזה בעצים - לכלים. האינטראקציה יד-מוח היא זו שהפכה את הקוף לאדם, כלומר השימוש היצירתי, הלמידתי, בכלים. ומהי מהפכת התרבות (שבטעות נקראת המהפכה החקלאית)? השימוש בכלים לא פיזיים. לא רק כלים ללמידה פיזית, אלא כלים ללמידה אינטלקטואלית. למשל: הדת, הכתב, השלטון, החוק, הארגון, המיתוס, האמנות, החשבון. כך התארגנה תרבות, והחקלאות היתה תוצאה של הכלים האינטלקטואליים הללו (ולכן הומצאה בהרבה מקומות בעולם בנפרד, למשל באמריקה, וזאת אחרי עשרות אלפי שנים ללא חקלאות). לכלים אלה לא נמצא בהכרח עדויות פיזיות, כי הם אינם כלים פיזיים, אבל הופעתם היא שאחראית לעליית האדם - מקוף שעושה שימוש בכלים, לקוף שעושה שימוש בתרבות (כלים רוחניים).

לכן הכלים הלמידתיים של התרבות הם שאחראים להאצת הלמידה מהמהפכה ה-"חקלאית" (שאנו חווים כיום כהאצת הטכנולוגיה וההיסטוריה והידע), ולא הכלים הפיזיים, שהיו קיימים מאות אלפי שנים בשינויים איטיים יחסית. המפץ של האדם הוא המפץ הלמידתי. לכן אם אנחנו רוצים לטפל בלמידת האדם, עלינו לתת מקום מרכזי לכלים רוחניים אלו (כמו כלי זיכרון, כלי חידוש, כלי מדידה, כלי ביקורת, כלי מוטיבציה, כלי הפצה, וכדומה). כלים רוחניים אלו שהם עזרי למידה זכו לקפיצת מדרגה עם המצאת המחשב - דווקא בגלל היותו כלי רוחני (!). כך גם היה בהמצאת הכתב, החשבון או הדפוס למשל - לא בגלל היותם כלים פיזיים, אלא בגלל היותם כלים רוחניים: עזרי למידה אינטלקטואליים (המחשב איננו תופעה חדשה במהותה). ברגע שהמוח משלים את עצמו עם עזרים חיצוניים, יכולותיו זוכות לקפיצת מדרגה, ומכאן החשיבות העליונה של שימוש בכלים דיגיטליים כעזרי למידה פסיכולוגיים. למשל: יומנים, תזכורות, כתיבה במחשב, מדדים, כלי מעקב דיגיטליים עצמיים, מערכות תמריצים, החלפת חיזוקים (reward substitution), וכדומה. הפסיכולוג הלמידתי הוא מי שעושה שימוש אינטנסיבי בעזרי למידה כאלה.

פיתוח כלי למידה אלה הם המבוא החשוב ביותר למהפכת הכלים הרוחניים שנקראת הבינה המלאכותית. כמו שהכלים הפיזיים עברו מהפכה תעשייתית ואוטומציה, כך יקרה גם לכלים הרוחניים. הסכנה הקרובה בעתיד היא לא אינטליגנציה גבוהה משלנו אלא למידה גבוהה משלנו, ללא אינטליגנציה. כלומר החשש הוא לא מבינה מלאכותית אלא מלמידה מלאכותית, שיכולה לקרות הרבה לפני הבינה - לא מדובר באותה התפתחות. יכולה, תיאורטית, גם להיות אינטליגנציה גבוהה משלנו ללא למידה (אם כי לא סביר, כי איך היא הגיעה לכך? גם אנחנו הגענו לאינטליגנציה בלמידה). מצב תיאורטי כזה משמעותו הוא שאנחנו הבנו את הבינה לפני שבנינו אותה - ושלא בחרנו בלמידה כדי שתלמד אותה במקומנו, בלי שאנחנו מבינים אותה (דוגמא ידועה לתופעת ההפצעה שנוצרת מלמידה, ושלא היתה צפויה והפתיעה את מפתחיה, היא הצ'טבוטים שפיתחו ביניהם שפה חדשה, בתוך שאר אפשרויות GAN). ואפילו אם מדובר באינטליגנציה עליונה עלינו, החשש המדאיג הוא פחות ממנה כשלעצמה, אלא יותר מהלמידה שלה, שבשיפור ובתכנון עצמי תיצור מערכת אינטליגנטית מאתנו בהרבה סדרי גודל (כלומר אינטליגנטית יותר מכל האנושות ביחד), ונאבד שליטה לחלוטין. לכן גם באינטליגנציה מלאכותית הפן המפחיד ביותר הוא דווקא יכולת הלמידה שלה - כי רק יכולת למידה העולה עלינו בהרבה (ושמשפרת את עצמה) תגרום ללמידה אקספוננציאלית שתקריס את עולם הלמידה האנושית.

לכן העיסוק וההתמודדות של האדם מול עזרי למידה ממוחשבים, שהם הצורות הראשונות של טכנולוגית למידה מלאכותית, הוא קריטי לבניית סימביוזה פורייה בין צורות למידה אינטליגנטיות שונות (ולא תחרות הורסת). כאן מתפתח האוונגרד של הרוח, ועולם הסטארט-אפ של נפש האדם (אותה ישות שפסיכולוגים וסופרים אוהבים לטעון שהיא לעולם לא משתנה, ורק הטכנולוגיה משתנה... כאילו התרבות איננה טכנולוגיה רוחנית, וכאילו הנפש היא ישות ביולוגית). רק רציפות למידתית בין נפש האדם למחשב תאפשר את נפש המחשב - ולכן לפסיכולוגיה הלמידתית יש כיום תפקיד קריטי בפיתוח כלים נפשיים דיגיטליים, כאבנים הראשונות בגשר מעל התהום בין הנפש למחשב, שיכול להיבנות רק מלמידה. אך אם נבנה את הגשר בינינו למחשב משפה ותקשורת - נגלה את קריסת המשמעות לתהום. זה יהיה סופה של הנפש - והקץ לכל הבעיות הפסיכולוגיות.

לחלק ג’

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>לקראת פסיכולוגיה למידתית (חלק ב') - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut56" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/prince.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

לקראת פסיכולוגיה למידתית (חלק ב')

כיצד יכולה הפסיכולוגיה לגשר על התהום המסוכנת בין האדם המאוחר לבינה המלאכותית - שהיא הלמידה מלאכותית. ומה עושים עם נודניקים?

מאת: המטופל על השפה

לשון ארוכה: כיצד לצלוח את השיחה היומית עם הנסיך?  (מקור)

מהי הגירסה הפסיכולוגית של הפילוסופיה של הלמידה? שלא במפתיע ל-"עם הלמידה", דווקא בתרבות היהודית הוצעו מספר גרסאות פרוטו-למידתיות לפסיכולוגיה (שיטת פוירשטיין, האדמו"ר מפיאסצנה, ולהבדיל אלף הבדלות "בית ספר לידידות", ועוד). מטבעה, פילוסופיה למידתית איננה מתורגמת ל-"תיאוריה פסיכולוגית", אלא לדוגמאות, ולכן ננסה לעקוב אחרי הכיוון הלמידתי בפסיכולוגיה באמצעות מקרי מבחן והדגמות. למעשה, הפסיכולוגיה עצמה התהוותה מתוך דוגמאות כאלה (מקרי מטופלים ספציפיים), שרק לאחר מכן הפכו לתיאוריות בהכללות גסות מאוד, ול-"שפה מדעית" (לא הדוגמאות היו הבעיה המרכזית - אלא התיאורטיזציה שלהן, שהמשיכה גם הרחק מחוץ לפסיכואנליזה, שהיתה במהותה חשיבה אנקדוטלית שמתחזה לחשיבה מדעית). לכן הפסיכולוגיה נוטה לטפל באדם כתיאוריה, כמבנה שפתי, ומכאן תחושת המלאכותיות של התיאוריה הפסיכולוגית, וההקשר של התהוותה למדעי הטבע ולעולם התעשייתי - שמהותו: עליית המלאכותיות לדומיננטיות (נשאל את עצמנו: מדוע הפסיכולוגיה לא התהוותה מהדת או ממדעי הרוח?). אך האם ניתן בכלל לבנות פסיכו-לוגיה - הלחם של פסיכו ולוגיה - ללא הכללות טיפוליות כאלו? האם באמת ניתן ללמוד מדוגמאות?

אם ההורים שלך, למשל, יורדים לחייך בדאגתם, או אם בן הזוג חופר לך בחוסר ביטחון, או הבן שלך מתעלם ממך, או בעצם מה זה משנה מה, הפסיכולוג - בדיוק כמו ברפואה אלטרנטיבית - תמיד יירשום לך תרופה אחת, אותה מרקחת פלא שהיא פתרון לכל מחלה. תרופת קסמים זו היא לא איזה פתרון מדעי שעבר את מבחן הפלסיבו, או אפילו את מבחן האלטרנטיבות, אלא היא עיקר אמונה שלו. והיא: לתקשר אתם. לדבר אתם. לשתף אותם מה זה גורם לך להרגיש. לשתף בכלל (גם איתו) את המילים שנובעות ממך (לכאורה: מה שבתוכך. בפועל: מה שקורה לך כשאתה ממציא את הרגש שלך - לא מגלה אותו בתוכך! - בהתאם לתסריטים לא מקוריים במיוחד). אי אפשר להילחם בעיקר אמונה זה דווקא כי הוא פילוסופיה - פילוסופיה של הלשון. האם יתכן בכלל שלתקשר זה לא הדבר המועיל ביותר? ואם תקשרת, ואפילו התעצבנת, ואפילו התחננת, ואפילו חזרת והצקת, וזה לא עזר - אותו מטפל של הלשון יתלה את הבעיה בלשון, ויזהה אותה כבעייה לשונית. כמו אמונה שאי אפשר להפריך - אם התקשורת לא עבדה, סימן שתיקשרת לא נכון והתקשורת "לא טובה". אבל האמת, שניסיון החיים מלמד (כן, מלמד! למידה זו הדרך שבה אנחנו יודעים דברים, ולא תקשורת) שלרוב לא יעזור לך לתקשר. דיבורים לא עוזרים. אנשים לא משתנים מדיבורים. השפה לא מספיק רלוונטית למציאות (למרות שהפילוסופיה של השפה ניסתה לשכנע אותנו שהשפה היא העיקרון הקריטי ביותר במציאות - מדובר במערכת חלשה מאוד, וכמעט חסרת רלוונטיות לעומת הלמידה). לא יעזרו כל המילים שבעולם, וגם אם האדם יקרא עשרה ספרי הדרכה פסיכולוגיים - הוא, כמו שאומרים, לא ילמד דבר.

הדרך שבה פסיכולוג אמיתי, למידתי, היה צריך לטפל במטופל הוא לא בעזרת שפה, אלא בעזרת למידה. אבל אז זה היה שם אותו בעמדה שהוא לא יכול לסבול: המורה (הוא הרי רוצה להיות הורה). מורה הוא אדם צנוע בהרבה מהורה, והוא לא עסוק בטראומות ילדות אלא בבעיות בהתבגרות (שהיא הלמידה של האדם הבוגר). כדי לטפל בהורה המציק, לדוגמא, הוא היה מנסה למצוא קודם כל את סגנון הלמידה שמתאים לאדם הספציפי: להורה, או לבנו (המטופל), או למערכת של שניהם. המטרה שלו היתה לייצר עזרי למידה. למשל, אחד הדברים הכי קשים בלמידה הוא פשוט הזיכרון. קל לא לזכור בזמן אמת, מחוץ לטיפול ובלהט הדברים, פתרון שהוצע. מערכת ההפעלה שלנו פשוט לא מספיק "חכמה" כדי שהפתרון יהיה זמין בזיכרון העבודה, מתוך הזיכרון לטווח ארוך. לכן כל הלמידה כולה היא להעביר דפוסים רצוניים לאוטומטיים. ולא, לא מדובר בהדחקה, אלא בקושי למידתי שנובע מעצם השמרנות הנדרשת למערכת למידה, כדי שלא תהיה שבשבת. יש צורך בכך שהלמידה תהיה קשה, כי למידה קלה מדי משמעותה חוסר למידה - בגלל חוסר משמעותיות של הלמידה. אם כל פידבק משנה הכול לא למדת כלום.

לכן, קודם כל צריך לזהות את הבעיה ככזו שנובעת מחוסר למידה. כי אחרת, אם הלמידה מתקיימת כסדרה (והלמידה הרי כל הזמן פותרת בעיות בחיי האדם), היא לא היתה מזוהה כלל בעיני המטופל כ-"בעיה": התקיעות הלמידתית היא עצם הבעיה. כלומר יש כאן צורך בלמידה מיוחדת, וחדשנית ביחס למטופל: יש צורך ב-"חידוש" (אם הלמידה הרגילה היתה מתגברת על הבעיה - האדם לא היה מגיע לטיפול, דהיינו לא היה צורך במורה). למעשה, יש צורך לתת קרדיט עצום לאדם הלומד. אם הוא לא פתר את הבעיה כנראה שהלמידה שלה קשה, ושהוא ניסה ללמוד, ושיתכן מאוד שאין פתרון (ואין אפשרות למידה) - כי יש מחסומי למידה שלא תלויים בו (אנשים אחרים למשל), או שלא שווה לו להשקיע את המאמץ הסזיפי וכפוי הטובה לגרום בהם לשינוי למידתי. לכן מה שיש לעשות בפסיכולוגיה הוא לחדש חידוש למידתי, כמין השערת ניסוי, ואז לבדוק אותו (וכאן הפסיכולוג הוא המעורר מתרדמה דוגמטית). יש לנסות לפעול באופן יצירתי ביחס ללמידה שנוסתה בעבר. ואם החידושים לא מצליחים - לפעמים החידוש הוא שינוי מסגרת השאלה. לפעמים פשוט יש ללמוד סוגייה אחרת. לא הכל תלוי בנו. שינוי כזה הוא חידוש קונספטואלי, והוא מביא להתחדשות של הלומד עצמו. לפעמים הדבר הטוב ביותר לעשות זה לעסוק בתורה, ולא במאמצים חסרי תוחלת (כלומר: לזהות שאין למידה - ולהתייאש. ולעבור לתחום אחר בחיים, שבו כן יש למידה). זה שיעור חשוב ללמוד מה אי אפשר ללמוד (במתמטיקה אלה המשפטים הקשים ביותר! כמו חוסר היכולת לרבע את המעגל או לפתור משוואה ממעלה חמישית או השערת NP וכו'), ואז - להרפות. כאן דווקא המודעות ללמידה מאפשרת לזהות שאין אפשרות למידה. המתנה הטובה ביותר מבחינה פסיכולוגית היא הפיכת תמונת העולם ללמידה.

דוגמא? בכוונה נשתמש כאן דווקא בדוגמא שקורית בתוך שיחה ומוגבלת לה (טלפון), כדי להראות את כוחה של הלמידה דווקא בתוך עולמה של השפה, ולהסביר מדוע הלמידה היא המומנט הדומיננטי אפילו בתוך השפה עצמה. למשל, אם הבן לא מצליח להביא לשיחת הטלפון היומית עם הוריו, המלאה בחקירות פולניות ודאגות שואתיות, את הלמידה, ניתן (כעזר למידה וזיכרון) להוסיף לשם ההורה בפלאפון ביטוי קבוע שאמור להרגיע אותו ("השם יעזור" הדתי זו תפיסת עולם עמוקה מני חקר, וכך גם "יהיה בסדר" החילוני). מענה עקבי וכמעט מנטרי כזה לחרדה כפייתית חוזרת, המשקף תפיסת עולם אמיתית, חזק הרבה יותר מניסיון להסביר בשפה להורה בעל הפרעת החרדה (או בן הזוג המקנא, או הילד המתעלם, וכו') את הבעיה. הוא לצערינו גם ריאלי בהרבה מהציפייה המופרכת (והמאכזבת) שבעקבות הדיבור ונתינת המילים המתאימות בשפה (המדוייקות והרגישות וכו') משהו ישתנה. כי כל דבר חד פעמי - מתוחכם ככל שיהיה, ומצריך אנרגיית כנות ורגש עד עומק פתיחת הלב ככל שניתן - הוא חסר ערך (בניגוד לסרטים הוליוודיים ששם הנאום של השחקן מתקן הכול, כי פתאום הכל הובן ונעשו הבעות הפנים הנכונות). הדבר הקשה הוא לא לעשות שיחה חד פעמית, אלא ליצור שינוי עקבי, אוטומטי, למידתי. הדבר הקל והלא אפקטיבי הוא לעשות דבר מסובך פעם אחת ("השיחה") - הדבר המאתגר באמת הוא לחזור על הדבר הפשוט המון פעמים, בצורה עקבית, במצבי רוח וריכוז משתנים, ולהפוך תובנה להרגל, דהיינו ללמוד. והדרך בין התובנה להרגל לא עוברת בשפה - אלא בלמידה.

רק המעבר בין תובנה חדשה להרגל חדש הוא החידוש הלמידתי, והרגל כזה הופך את הבעיה לפתורה יותר גם אם הוא לא פותר אותה - כי דפוס הפתרון הופך לאוטומטי. עצם זה שלא מתמודדים כל פעם מחדש מבחינה רגשית עם החרדה חסרת הריפוי, אלא עונים וריאציה על מנטרה, מפחית מהעול הרגשי שיצרה החרדה הזאת, ובסופו של דבר יכול להנמיך את כל אופיה הרגשני גם בצד השני. הרגש הופך לטקס - כמו בדת ממוסדת. הכול בסדר? הכול בסדר. אדם צריך לבנות את הדת של חייו, ואת ההרגלים שישרתו אותו, ובפרט את ההרגלים היצירתיים שלו, שהם קודש הקודשים. לא צריך לחכות להשראה או להתגלות המוזה - אלא לבנות מקדש ולמסד את "סדר העבודה": את הכבש האחד תעשה בבוקר ואת הכבש השני תעשה בין הערביים (הלכה כבן פזי!).

אך מי שמאמין בכוחו המאגי של הדיבור, בכישוף פגאני - הוא רופא אליל שפתי, שתמונת המציאות שלו חסרה את התובנה שלמידה חזקה מכל שפה. גם מול הפסיכולוג וגם מול החיים, אף דיבור על "שינוי דפוסים" לא "ישנה דפוסים" - רק שינוי הדפוסים בלמידה. לכן השפה כל כך חלשה מול האדם - פשוט כי היא חלשה מול הלמידה, והמודוס אופרנדי של האדם הוא הלמידה. חידוש שפתי שאיננו מאורגן בדת, זיכרון שאיננו מעוגן בחג, ולמידה שאין לה משמעות בהלכה - דינם ככתיבה בחול. החד פעמיות היא אויבת החידוש - דווקא כי כל חידוש הוא בתחילתו חד פעמי (ולרוב נשאר כזה). הניסוח הרגשי לא פותר כלום אם הוא לא נהפך לנוסח.

לכן פילוסופים חוזרים על תובנותיהם שוב ושוב עד לזרא - דווקא כי הן עמוקות. כי קשה להפנים אותן לעומק, וקשה ללמוד פילוסופיה חדשה. לכן הם קיפודים - ולכן הם חופרים. כל חידוש חד פעמי, שאין בו שיטתיות, חסר ערך במערכת. חידוש של ממש הוא כמו הוכחה במתמטיקה - הכוח שלה הוא לא בפתרון בעיה ספציפית במתמטיקה, אלא בהפיכתה לכלי לפתרון בעיות מתמטיות. מי שלמד הוכחה מתמטית כמו תוכי למבחן (את הטקסט שלה, דהיינו אותה כשפה) לא למד כלום - כל עוד היא לא הפכה להרגל למידתי שלו כמתמטיקאי (ומכאן הצורך בתרגול). כל חידוש בסוגיה ספציפית הוא בעל ערך כמין דגם לחידושים בשאר ים התלמוד. לכן מטרת הטיפול היא חידוש פסיכולוגי - לחדש את האדם, ולהעביר אותו לקיום למידתי יותר, ואם אפשר: יצירתי (דהיינו: ליצור הרגלים יצירתיים).

מכאן החשיבות העצומה של הומור בטיפול הרציני. האדם שמגחיך את החרדה - אם הוא עושה זאת בכישרון וביצירתיות ובחדשנות - משכך אותה הרבה יותר מהאדם "המתמודד", שהופך אותה לרצינית וקשה וקבועה ומשמר אותה. כל ניסיון התמודדות שלו רק מגדיל את הבעיה, כמו מי שמנסה לצאת מביצה באמצעות מאבק בבוץ (המאבק ביצר הרע הוא עצמו יצר הרע). לא תצא מהרגלי השפה באמצעות דיבורים. אבל אם יש הומור, ויכולת לראות את האבסורד, הרי שההומור הוא הפתח לשינוי הפרדיגמה. כך גם צריכת אמנות - אם כבר יש חרדה (או הפרעה אחרת) לפחות בואו נקרא ספרות מופת שעוסקת בנושא. נרוויח משהו. כלומר ננצל ונמיר את הבעיה ללמידה אחרת. לומר תהילים כשקשה זה דבר מנחם מאוד - פשוט כי זה יפה. לפחות נעניק לבעיה הפסיכולוגית עומק תרבותי ויצירתי, וכך נלמד ממנה משהו. החידוש העצמי הוא עצמו ריפוי. למידה הופכת אותך לאדם חדש - ואדם חדש כבר פחות סובל מבעיות ישנות. השתנית. ההסחה היא לא "התחמקות" או "הדחקה" פסולות פסיכולוגית - אלא הפתרון לתקיעות: תלמד משהו אחר, חדש. חבל על הזמן שלך.

בקיצור, האסטרטגיות הפסיכולוגיות צריכות להיות מובנות כאסטרטגיות למידתיות, ובכך יטוהרו מן הריפוי בשפה: מהאסטרטגיה השפתית לטיפול בבעיות. לא יעזור משא ומתן או הסבר מצוקות או התנצחות או ריב מילולי (שהופך כמובן מהר מאוד לצעקות - שהן עצם ההוכחה שהדיבור לא רלוונטי). אם הצד השני במערכת היחסים לא לומד, יש לחשוב עליו כמו שהימין חושב על הפלסטינים (שמעולם לא החמיצו הזדמנות לא ללמוד) - שום דבר לא יעזור, ולא כמו שהשמאל חושב עליהם (הדיבור ירפא… לשיח עצמו יש כוח. לא, רק למידה תרפא). ואם הצד השני לא לומד - לא ניתן ללמד אותו בכוח, דהיינו לאלף אותו, בטיפול התנהגותי (גם לימין יכולת לימוד עלובה). כי אז הוא ינסה לא ללמוד בכוח, וכעס רק מעורר כעס - ולכן תועלתו הלמידתית לרוב שלילית (ולכן הוא רגש שלילי!). תנסה במקום זאת ללמוד משהו אחר, חדש, תאבד עניין במה שאין בו עניין (עניין = האינטרס הלמידתי). חבל על המוח שלך לבזבז אותו על אבנים (במיוחד אם אתה רוצה להישאר יצירתי ולא ראש בלטה). תקרא ספר. אל תישאר תקוע במערכת לא למידתית (בניגוד ל: אל תישאר תקוע במערכת לא תקשורתית. מערכת יכולה להיות מאוד תקשורתית ואף יותר מדי - ועדיין לא למידתית. ולהפך). הקף את עצמך בלמידה, ובאנשים לומדים, שהם האנשים הטובים, ולא האנשים המדברים.

לכן יש לנסות לזהות אמירה שממצה תפיסת עולם שבה המטופל באמת מאמין (ולכן מושרשת בו יותר), או (עדיף) פעולה כזו, כמו חיבוק, או כעס, או התנתקות (כן, טיפול אין מטרתו להפוך אותך לישו, כי אתה קרבן, ולייצר לך הון מוסרי, אלא לבדוק למידתית מה ישנה את המערכת), או אם אפשר הומור או העברת נושא תמידית בשיחה (גם התחמקות היא טובה אם היא עובדת! אין פה את הרצון להגיע לשורש - אין שורש עמוק ומנחם, יש רק מעצור למידה), או לחילופין כל דבר אחר שמזוהה כניסוי שיש טעם לעשותו. הרי למידה היא תמיד ניסוי ולא "פתרון", שיש לבדוק אם הוא עובד בעזרת בחינה עקבית ואמפירית, או לנסות משהו אחר ולראות מה קורה. הפסיכולוג כמורה לא יודע מה יקרה, הוא לא חכם הרזים - אלא הוא מלמד את התלמיד-מטופל ללמוד, דהיינו לנסות ניסויים חדשים וחידושים שעוד לא נוסו. וזה השיעור הטוב ביותר: להפוך אותו ללמדן - ולא סתם לפתור בעיה ספציפית. לא לתת לו חכות מוכנות - ללמד אותו מתודות, ללמד אותו לייצר ולהמציא חכות.

ומה אם אין גרף שיפור, ולא עזרו גם "הכל בסדר" וגם "השם ירחם"? ובכן, זוהי בדיוק למידה: אין דרך לדעת אם זה לא עובד אלא בניסוי, וזה יכול גם לא לעבוד, ואין פתרון קסמים קבוע (תדבר איתו) - ולכן לפעמים אין פתרון. לפעמים אדם (מטופל, או מישהו שנמצא במערכת יחסים עם מטופל) לא מסוגל ללמידה. השואה חזקה מדי בתודעת ההורה. בן הזוג אטום. בת הזוג בוגדנית. הילד מסומם. אתה חרדתי. וכדומה. אם שום דבר לא קורה, ניתן פשוט להבין שהצד השני (וזה יכול להיות גם המוח שלך!) חסר יכולת למידה - ולבצע את הדבר החשוב והמעמיק ביותר: לוותר. זוהי למידה חשובה ביותר בעולמו של אדם: לזהות את חסרי הלמידה, שיודעים רק לדבר, ולהימנע ממערכות יחסים עמם, או פשוט להשלים עם כך שלא מדובר באדם - אלא ברובוט אנושי ובאוטומט רגשי ובצ'אטבוט (ולא במפתיע הכי קל להחליף את הפסיכולוג עצמו בפסיכיאטור אלקטרוני כזה. האם טיפול פסיכולוגי עובר מבחן טיורינג?). כן, לפעמים אתה מבין שאתה עצמך רובוט מקולקל, והמוח שלך תמיד יפעל בעודפות בתחום מסויים. אתה אנדרואיד פרנואיד.

ומדוע נמשל הצד הלא לומד דווקא לרובוט? כי מה שמאפיין את האנושי זו בדיוק היכולת ללמוד, לחדש ולהתחדש. יש לדעת מתי לעזוב את הפרטנר הסרבן ולחזור למשהו שאותו כן אפשר ללמוד (תלמוד, מתמטיקה, פילוסופיה, או כל עיסוק למידתי עמוק אחר). זוהי היכולת הידועה להבדיל בין מה שאני יכול לשנות, דהיינו שיש בו למידה, למה שאינני יכול לשנות, דהיינו שאין בו למידה. רגע ההבנה מה אינך יכול ללמוד הוא רגע למידתי עמוק, בדיוק כמו הוכחות חוסר אפשרות במתמטיקה, שהן ההוכחות העמוקות ביותר. למעשה, כמו מתמטיקאי, מטרתך בחיים איננה לפתור בעיה ספציפית כלשהי, אלא למצוא היכן ניתן ללמוד - היכן אפשר להמשיך לפתח את המתמטיקה. או את עצמך. אל תיתקע על השערת רימן ותפספס את חייך.

נשים לב לחשיבות הקריטית של עזרי/כלי הלמידה בדוגמא לעיל. כי מה בעצם מבדיל את האדם מחיה? לא עצם יכולת הלמידה, כי גם לחיות יש יכולת למידה מסוימת. למעשה, האדם נוצר כשחלק מהג'ונגל התייבש, והוא לא היה יכול לשרוד בסוואנה או במישור (כי אין הגנה, ולכן אין קופים גדולים במקומות כאלה, כי קוף תלוי בעץ). מרגע שלקוף לא היה עץ, הוא נאלץ להגנתו להסתתר במבני שטח גבוהים אחרים, במקומות הגבוהים באפריקה, ששם מתגלים שרידי האדם הקדמון (אפריקה היא היבשת הגבוהה בעולם, ולכן זה קרה בה). אך לא עצם ההליכה הזקופה על שתיים היא זו שגרמה לעליית יכולת הלמידה. לא הרגליים הם שגרמו לאינטליגנציה, אלא הידיים שהפכו במקרה לחופשיות, ואולי אפילו מעט מיותרות (כתוצר לוואי!), והתפנו מאחיזה בעצים - לכלים. האינטראקציה יד-מוח היא זו שהפכה את הקוף לאדם, כלומר השימוש היצירתי, הלמידתי, בכלים. ומהי מהפכת התרבות (שבטעות נקראת המהפכה החקלאית)? השימוש בכלים לא פיזיים. לא רק כלים ללמידה פיזית, אלא כלים ללמידה אינטלקטואלית. למשל: הדת, הכתב, השלטון, החוק, הארגון, המיתוס, האמנות, החשבון. כך התארגנה תרבות, והחקלאות היתה תוצאה של הכלים האינטלקטואליים הללו (ולכן הומצאה בהרבה מקומות בעולם בנפרד, למשל באמריקה, וזאת אחרי עשרות אלפי שנים ללא חקלאות). לכלים אלה לא נמצא בהכרח עדויות פיזיות, כי הם אינם כלים פיזיים, אבל הופעתם היא שאחראית לעליית האדם - מקוף שעושה שימוש בכלים, לקוף שעושה שימוש בתרבות (כלים רוחניים).

לכן הכלים הלמידתיים של התרבות הם שאחראים להאצת הלמידה מהמהפכה ה-"חקלאית" (שאנו חווים כיום כהאצת הטכנולוגיה וההיסטוריה והידע), ולא הכלים הפיזיים, שהיו קיימים מאות אלפי שנים בשינויים איטיים יחסית. המפץ של האדם הוא המפץ הלמידתי. לכן אם אנחנו רוצים לטפל בלמידת האדם, עלינו לתת מקום מרכזי לכלים רוחניים אלו (כמו כלי זיכרון, כלי חידוש, כלי מדידה, כלי ביקורת, כלי מוטיבציה, כלי הפצה, וכדומה). כלים רוחניים אלו שהם עזרי למידה זכו לקפיצת מדרגה עם המצאת המחשב - דווקא בגלל היותו כלי רוחני (!). כך גם היה בהמצאת הכתב, החשבון או הדפוס למשל - לא בגלל היותם כלים פיזיים, אלא בגלל היותם כלים רוחניים: עזרי למידה אינטלקטואליים (המחשב איננו תופעה חדשה במהותה). ברגע שהמוח משלים את עצמו עם עזרים חיצוניים, יכולותיו זוכות לקפיצת מדרגה, ומכאן החשיבות העליונה של שימוש בכלים דיגיטליים כעזרי למידה פסיכולוגיים. למשל: יומנים, תזכורות, כתיבה במחשב, מדדים, כלי מעקב דיגיטליים עצמיים, מערכות תמריצים, החלפת חיזוקים (reward substitution), וכדומה. הפסיכולוג הלמידתי הוא מי שעושה שימוש אינטנסיבי בעזרי למידה כאלה.

פיתוח כלי למידה אלה הם המבוא החשוב ביותר למהפכת הכלים הרוחניים שנקראת הבינה המלאכותית. כמו שהכלים הפיזיים עברו מהפכה תעשייתית ואוטומציה, כך יקרה גם לכלים הרוחניים. הסכנה הקרובה בעתיד היא לא אינטליגנציה גבוהה משלנו אלא למידה גבוהה משלנו, ללא אינטליגנציה. כלומר החשש הוא לא מבינה מלאכותית אלא מלמידה מלאכותית, שיכולה לקרות הרבה לפני הבינה - לא מדובר באותה התפתחות. יכולה, תיאורטית, גם להיות אינטליגנציה גבוהה משלנו ללא למידה (אם כי לא סביר, כי איך היא הגיעה לכך? גם אנחנו הגענו לאינטליגנציה בלמידה). מצב תיאורטי כזה משמעותו הוא שאנחנו הבנו את הבינה לפני שבנינו אותה - ושלא בחרנו בלמידה כדי שתלמד אותה במקומנו, בלי שאנחנו מבינים אותה (דוגמא ידועה לתופעת ההפצעה שנוצרת מלמידה, ושלא היתה צפויה והפתיעה את מפתחיה, היא הצ'טבוטים שפיתחו ביניהם שפה חדשה, בתוך שאר אפשרויות GAN). ואפילו אם מדובר באינטליגנציה עליונה עלינו, החשש המדאיג הוא פחות ממנה כשלעצמה, אלא יותר מהלמידה שלה, שבשיפור ובתכנון עצמי תיצור מערכת אינטליגנטית מאתנו בהרבה סדרי גודל (כלומר אינטליגנטית יותר מכל האנושות ביחד), ונאבד שליטה לחלוטין. לכן גם באינטליגנציה מלאכותית הפן המפחיד ביותר הוא דווקא יכולת הלמידה שלה - כי רק יכולת למידה העולה עלינו בהרבה (ושמשפרת את עצמה) תגרום ללמידה אקספוננציאלית שתקריס את עולם הלמידה האנושית.

לכן העיסוק וההתמודדות של האדם מול עזרי למידה ממוחשבים, שהם הצורות הראשונות של טכנולוגית למידה מלאכותית, הוא קריטי לבניית סימביוזה פורייה בין צורות למידה אינטליגנטיות שונות (ולא תחרות הורסת). כאן מתפתח האוונגרד של הרוח, ועולם הסטארט-אפ של נפש האדם (אותה ישות שפסיכולוגים וסופרים אוהבים לטעון שהיא לעולם לא משתנה, ורק הטכנולוגיה משתנה… כאילו התרבות איננה טכנולוגיה רוחנית, וכאילו הנפש היא ישות ביולוגית). רק רציפות למידתית בין נפש האדם למחשב תאפשר את נפש המחשב - ולכן לפסיכולוגיה הלמידתית יש כיום תפקיד קריטי בפיתוח כלים נפשיים דיגיטליים, כאבנים הראשונות בגשר מעל התהום בין הנפש למחשב, שיכול להיבנות רק מלמידה. אך אם נבנה את הגשר בינינו למחשב משפה ותקשורת - נגלה את קריסת המשמעות לתהום. זה יהיה סופה של הנפש - והקץ לכל הבעיות הפסיכולוגיות.

לחלק ג’

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

הקורונה כשנת שמיטה: עולם שכולו ארוך (חלק ג')

לקורונה לא תהיה שום השפעה חומרית ארוכת טווח על האנושות, אך אפשר שתהיה לה השפעה רוחנית, בהיותה הפעם הראשונה שבה האנושות התקרבה לאידיאל המשיחי היהודי שאליו שואף האדם מאז ומעולם, ושאמור לסיים את הבריאה כולה: השבת הנצחית. ומי שטעם יין הונגרי - אותו לא יטעה עוד העולם. על החלוקה המעמדית החדשה - ועל יום הכיפורים האינסופי של האנשים חסרי המשמעות

מאת: אהבה בימי המשיח

פנסיה מוקדמת: זמן לקרוא את כל הספרים שתמיד רצית (מקור)

הבדיחה הישנה על העולם הבא מתארת אותו כישיבה, שבה כמובן לומדים גמרא. למי שלמד תורה בעולם הזה - זהו גן עדן. למי שלא למד - זהו הגיהנום. כך הקורונה, שהיא השבת הגדולה ביותר בה התנסתה האנושות, והדבר הכי קרוב לעולם הבא שהתקיים עד כה בעולם הזה - יום שכולו שבת ומנוחה לחיי העולמים - מחלקת את האנושות לשני מעמדות ישנים. עולם הקורונה, שהוא מעין עולם הבא - שמתואר במדרש כ-"עולם שכולו ארוך" ומאופיין כ-"עולם שכולו שבת" - הוא כולו השבתת החומר והמעשה, לטובת הרוח והווירטואליה, ולכן יש בו מנצחים ומפסידים. קו הקורונה מחלק את האנושות בין מי שחי ברוח - למי שחי בחומר. עבור מי שיש משמעות פנימית לחייו - הסגר הוא גן עדן עלי אדמות, שמאפשר חופש לקרוא ולהינפש, לענג ולהתענג, ללמוד וללמד, ליצור ולעסוק בדברי תורה - "וקראת לשבת עונג". ועבור מי שאין משמעות כזאת - מדובר בגיהנום.

הקורונה יצרה מציאות אוטופית שבה העולם מושבת ומושעה, ושבה המציאות החומרית הפכה ללא רלוונטית (בגלל תקלה זמנית במציאות החומרית), בדיוק כמו המרחב הרוחני-הזמני שהשבת יוצרת עבור היהודי כל שבוע. האיסור (ולא המותר!) הוא הפתח לקדושה, ואף לחירות עצמה - פתאום לא ניתן לעשות כל מלאכה. הרחובות דומים ליום הכיפורים בכל רחבי הגלובוס. אי אפשר לעשות דבר בעולם (אפילו לא "למען" העולם! - מפלטם של כל המוסרניים התכליתיים שנוהגים לזעוק ש-"צריך לעשות משהו") - "שבת היא מלזעוק" ו-"אין מה לעשות". ומי שטרח בערב בשבת - והכין לעצמו צידה חומרית ורוחנית - הוא יאכל בשבת. ומי שלא טרח בערב שבת...

כמובן שהפייסבוק, תחת להיות ישיבה של מטה (כפי שהיה יכול להיות בעולם של רוח), מהווה ישיבת בטלנים של כל הנרקסיסטים, המוחצנים, הנוירוטים והנודניקים הזעקנים בעולם כולו - כל האומללים עלי אדמות - וכולו מלא בחרדת היום הקדוש ובמחללי שבת בפרהסיא (דהיינו חילונים, במובן של מחולנים מכל רוח, ששכחו מזמן את תנוחת העמידה מול "הדבר הגדול", וכל אחד מהם הוא ראש ממשלה גם בימים כתיקונם). אבל העולם החרד באמת, החרד לתורה ולעולם הרוח, נהנה מכל רגע. עולם החומר המזוהם והשפל, על כל עסקיו העכבריים והחזיריים, על הצריכה והצריחה המתמדת שלו, על חרושת תת-התרבות שלו - שבת מכל מלאכתו, משתחרר מקללת החטא הקדמון של "בזיעת אפיך תאכל לחם", ומתקרב למציאות משיחית שאליה תמיד יחלנו. כשאין תכלית חומרית - זוהי החירות. החופש הגדול הגיע - ובגדול. אלי, אלי, שלא יגמר לעולם.

חולי החרדה הפייסבוקאים כמובן החליטו לאסור מלחמה על כל מה שהביא לעולם כולו טעימה מהטוב שבשבת, מהבית היהודי החם והמשפחתיות הדחוסה שלו, מתשמישי המיטה המענגים - המיניות המונוגמית, האינטימיות, המנוחה, השינה והחלימה - ומהלימוד לשמה. כמין תחליף לעיסוק העלוב בסכומי משכורות והוצאות, הם פיתחו עיסוק פרוורטי במספרים ובמתמטיקות מוות, תחת שישאלו את עצמם: כמה ספרים קראתם מתחילת הסגר? (וישקלו אולי סופסוף לקרוא את קישוטי המדף שלהם, שקנו במשקל של ארבע במאה שקל). תחת הודייה, הם מכריזים על מות כל מה שהביא להם את הטוב הזה: הקפיטליזם (שאם רק ימשיך לעבוד עד סוף המאה, לא יהיה אדם רעב או עני בעולם, ואף אדם לא יאלץ לעבוד יותר, ובטח שלא בחקלאות או בתעשייה, דהיינו בייצור חומר, בעידן ההדפסה התעשייתית), הטכנולוגיה, או הגלובליזציה, וכל זאת דווקא ברגע נצחונם הגדול.

הרי רק בזכות הקפיטליזם האנושות התעשרה מספיק כך שתוכל להרשות לעצמה את שנת השמיטה (שהתאפשרותה היא סימן ברכה - מן התורה!), רק בזכות הטכנולוגיה יש לנו בכלל יכולת לחיות חיים רוחניים מלאים ללא יציאה מהמיטה (הרצאות של חתני נובל וענקי תבל ביוטיוב! אתרי מעבורת, קוונטה, אלכסון, התדרדרות הארץ...), רק בזכות המדע איננו צריכים לפחד מהמוות (אם רק ננהג לפי שיטת בוקאצ'ו הבדוקה: ספרות נגד נגיפים). וזוהי כמובן שעתה היפה ביותר של הגלובליזציה - וניצחונה הרוחני והתודעתי הראשון הגדול (שבא כמובן בעקבות ניצחונה החומרי), והוא - במפתיע! - מרשים ומפעים. אנו זוכים לחיות במאורע הגלובלי הראשון בתולדות האנושות ובאחת משעותיה ההיסטוריות היפות ביותר - מאורע שמאחד לאומים וגזעים, דתות ואויבים - והנה הוא איננו מלחמה גרעינית, מלחמת עולם שלישית, פיגוע עולמי, או קטסטרופה מעשה ידי אדם, אלא מאורע אוטופי של הצלת חיים, של רפואת הנפש ורפואת הגוף, של התגברות אנושית על הטבע האכזר מאז ומעולם, ושל שבת ושל שלום. שבת שלום!

חלק א' - ויראליות: הקורונה כטיפשות רשתית

אקטואליה אלטרנטיבית

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקורונה כשנת שמיטה: עולם שכולו ארוך (חלק ג') - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia54" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/corona.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקורונה כשנת שמיטה: עולם שכולו ארוך (חלק ג')

לקורונה לא תהיה שום השפעה חומרית ארוכת טווח על האנושות, אך אפשר שתהיה לה השפעה רוחנית, בהיותה הפעם הראשונה שבה האנושות התקרבה לאידיאל המשיחי היהודי שאליו שואף האדם מאז ומעולם, ושאמור לסיים את הבריאה כולה: השבת הנצחית. ומי שטעם יין הונגרי - אותו לא יטעה עוד העולם. על החלוקה המעמדית החדשה - ועל יום הכיפורים האינסופי של האנשים חסרי המשמעות

מאת: אהבה בימי המשיח

פנסיה מוקדמת: זמן לקרוא את כל הספרים שתמיד רצית  (מקור)

הבדיחה הישנה על העולם הבא מתארת אותו כישיבה, שבה כמובן לומדים גמרא. למי שלמד תורה בעולם הזה - זהו גן עדן. למי שלא למד - זהו הגיהנום. כך הקורונה, שהיא השבת הגדולה ביותר בה התנסתה האנושות, והדבר הכי קרוב לעולם הבא שהתקיים עד כה בעולם הזה - יום שכולו שבת ומנוחה לחיי העולמים - מחלקת את האנושות לשני מעמדות ישנים. עולם הקורונה, שהוא מעין עולם הבא - שמתואר במדרש כ-"עולם שכולו ארוך" ומאופיין כ-"עולם שכולו שבת" - הוא כולו השבתת החומר והמעשה, לטובת הרוח והווירטואליה, ולכן יש בו מנצחים ומפסידים. קו הקורונה מחלק את האנושות בין מי שחי ברוח - למי שחי בחומר. עבור מי שיש משמעות פנימית לחייו - הסגר הוא גן עדן עלי אדמות, שמאפשר חופש לקרוא ולהינפש, לענג ולהתענג, ללמוד וללמד, ליצור ולעסוק בדברי תורה - "וקראת לשבת עונג". ועבור מי שאין משמעות כזאת - מדובר בגיהנום.

הקורונה יצרה מציאות אוטופית שבה העולם מושבת ומושעה, ושבה המציאות החומרית הפכה ללא רלוונטית (בגלל תקלה זמנית במציאות החומרית), בדיוק כמו המרחב הרוחני-הזמני שהשבת יוצרת עבור היהודי כל שבוע. האיסור (ולא המותר!) הוא הפתח לקדושה, ואף לחירות עצמה - פתאום לא ניתן לעשות כל מלאכה. הרחובות דומים ליום הכיפורים בכל רחבי הגלובוס. אי אפשר לעשות דבר בעולם (אפילו לא "למען" העולם! - מפלטם של כל המוסרניים התכליתיים שנוהגים לזעוק ש-"צריך לעשות משהו") - "שבת היא מלזעוק" ו-"אין מה לעשות". ומי שטרח בערב בשבת - והכין לעצמו צידה חומרית ורוחנית - הוא יאכל בשבת. ומי שלא טרח בערב שבת…

כמובן שהפייסבוק, תחת להיות ישיבה של מטה (כפי שהיה יכול להיות בעולם של רוח), מהווה ישיבת בטלנים של כל הנרקסיסטים, המוחצנים, הנוירוטים והנודניקים הזעקנים בעולם כולו - כל האומללים עלי אדמות - וכולו מלא בחרדת היום הקדוש ובמחללי שבת בפרהסיא (דהיינו חילונים, במובן של מחולנים מכל רוח, ששכחו מזמן את תנוחת העמידה מול "הדבר הגדול", וכל אחד מהם הוא ראש ממשלה גם בימים כתיקונם). אבל העולם החרד באמת, החרד לתורה ולעולם הרוח, נהנה מכל רגע. עולם החומר המזוהם והשפל, על כל עסקיו העכבריים והחזיריים, על הצריכה והצריחה המתמדת שלו, על חרושת תת-התרבות שלו - שבת מכל מלאכתו, משתחרר מקללת החטא הקדמון של "בזיעת אפיך תאכל לחם", ומתקרב למציאות משיחית שאליה תמיד יחלנו. כשאין תכלית חומרית - זוהי החירות. החופש הגדול הגיע - ובגדול. אלי, אלי, שלא יגמר לעולם.

חולי החרדה הפייסבוקאים כמובן החליטו לאסור מלחמה על כל מה שהביא לעולם כולו טעימה מהטוב שבשבת, מהבית היהודי החם והמשפחתיות הדחוסה שלו, מתשמישי המיטה המענגים - המיניות המונוגמית, האינטימיות, המנוחה, השינה והחלימה - ומהלימוד לשמה. כמין תחליף לעיסוק העלוב בסכומי משכורות והוצאות, הם פיתחו עיסוק פרוורטי במספרים ובמתמטיקות מוות, תחת שישאלו את עצמם: כמה ספרים קראתם מתחילת הסגר? (וישקלו אולי סופסוף לקרוא את קישוטי המדף שלהם, שקנו במשקל של ארבע במאה שקל). תחת הודייה, הם מכריזים על מות כל מה שהביא להם את הטוב הזה: הקפיטליזם (שאם רק ימשיך לעבוד עד סוף המאה, לא יהיה אדם רעב או עני בעולם, ואף אדם לא יאלץ לעבוד יותר, ובטח שלא בחקלאות או בתעשייה, דהיינו בייצור חומר, בעידן ההדפסה התעשייתית), הטכנולוגיה, או הגלובליזציה, וכל זאת דווקא ברגע נצחונם הגדול.

הרי רק בזכות הקפיטליזם האנושות התעשרה מספיק כך שתוכל להרשות לעצמה את שנת השמיטה (שהתאפשרותה היא סימן ברכה - מן התורה!), רק בזכות הטכנולוגיה יש לנו בכלל יכולת לחיות חיים רוחניים מלאים ללא יציאה מהמיטה (הרצאות של חתני נובל וענקי תבל ביוטיוב! אתרי מעבורת, קוונטה, אלכסון, התדרדרות הארץ...), רק בזכות המדע איננו צריכים לפחד מהמוות (אם רק ננהג לפי שיטת בוקאצ'ו הבדוקה: ספרות נגד נגיפים). וזוהי כמובן שעתה היפה ביותר של הגלובליזציה - וניצחונה הרוחני והתודעתי הראשון הגדול (שבא כמובן בעקבות ניצחונה החומרי), והוא - במפתיע! - מרשים ומפעים. אנו זוכים לחיות במאורע הגלובלי הראשון בתולדות האנושות ובאחת משעותיה ההיסטוריות היפות ביותר - מאורע שמאחד לאומים וגזעים, דתות ואויבים - והנה הוא איננו מלחמה גרעינית, מלחמת עולם שלישית, פיגוע עולמי, או קטסטרופה מעשה ידי אדם, אלא מאורע אוטופי של הצלת חיים, של רפואת הנפש ורפואת הגוף, של התגברות אנושית על הטבע האכזר מאז ומעולם, ושל שבת ושל שלום. שבת שלום!

חלק א' - ויראליות: הקורונה כטיפשות רשתית

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>השם אחד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia57" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/organ.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

השם אחד

בניגוד למחקר הנוכחי, שרואה בתנ"ך מין עדות למאבקי כוחות שטשטושם לא צלח, בחקיינות למחשבה פוקויאנית, יש לחלץ מהתנ"ך תובנות היסטוריות דווקא באמצעות חשיבה ארספואטית המעניקה קרדיט אדיר לכותבים ולמגמותיהם האסתטיות. השאלה שצריכה להישאל היא איך צמחה האסתטיקה המקראית הייחודית ומדוע דווקא ביהודה וישראל. ואז התשובה מתבקשת: זוהי תוצאה אסתטית הכרחית של המונותיאיזם האיקונוקלאסטי, שבו עבודת האל הפיזי והרגש הדתי העממי שסביבה הוחלפו בלית ברירה בעבודה טקסטואלית סביב דבר האל, שיצרה ספרות גדולה, שבה הושקע מיטב הרגש הדתי העממי. כי מאחורי ספרות גדולה עומד מאמץ תרבותי אדיר - ולא קונספירציה

מאת: הקלאסיקן הדויטרונומיסט

המוזיקה הקלאסית נוצרה מהרגש הדתי האדיר שנותב אליה בתרבות גרמנית שראתה ברגש סוחף את ה-"גבוה" (ולאחר מכן ברומנטיקה). כך גם הספרות הקלאסית המקראית והאמנות הקלאסית היוונית נוצרו מרגש דתי, שיוצר מטבעו מורכבות  (מקור)

כמו שספר מלכים פורש במחקר כמי שנועד לאחד בין יהודה וישראל ומסורותיהם לאידיאולוגיה אחת, ככה ספר יהושע היה המאחד הראשוני בין יהודה לבנימין והמסורות שלהם. ספר שופטים בחלקיו האינטגרליים (ללא התוספות בהתחלה ובסוף) גם הוא איחוד ואסופת סיפורים של כלל השבטים, כשדווקא יהודה כמעט חסר ולפעמים שלילי, כלומר זה בבסיסו ספר איחוד של הממלכה הצפונית (ישראל), בעוד ספר יהושע הוא בבסיסו ספר איחוד של הממלכה הדרומית (יהודה). כלומר, לפי ראייה זו, ספרים אלו נוצרו כמיתוסים לאומיים מולחמים, ורק זה מה שמסביר את מגוון המתחים האידיאולוגיים והמגמות הסותרות שהם מכילים.

אבל כמובן שזו טעות כי בעמים אחרים לא היתה בעיה לערוך סיפור אידיאולוגי תוך מחיקת שאר המסורות וחוסר מורכבות. זה עניין סגנוני של המספר העברי שהסיפור היפה אצלו הוא המורכב מבחינת דמויות והזדהות, ולא כישלון שלו ליצור סיפור אידיאולוגי חד מימדי. יהירות של חוקרים - זה הסיפור. המורכבות הזאת של המספר המקראי נובעת מחוסר מורכבות בתוך הסיפור של האלים (למשל כמו היווניים) כמייצגים תכנים נפשיים וטבעיים סותרים - כי יש אל אחד, אז מבחינה ספרותית הגיבור האנושי ויחסו לאל הוא המורכב ומייצג תכנים נפשיים סותרים.

השאלה הבסיסית במסורת הדויטרונומיסטית היא למה אחדות האל במונותאיזם גוררת את אחדות הפולחן בירושלים. הרי האינסטינקט שלנו הפוך - של היהדות הרבנית - כי איפכא מסתברא: דווקא בגלל שיש אל אחד אז אפשר לסגוד לו בכל מקום בשווה. למשל בכל בית כנסת. אבל הסדר יכול להיות גם הפוך: אחדות הפולחן קדמה לאחדות האל, כי מטרתה היתה לאחד מסורות ושבטים שונים, ואחדות האל היא שלב שני והקצנה שלה, שגויסה כנימוק לאחדות הפולחן, כך שהמאבק בעבודה זרה הוא מאבק לאחדות פוליטית. ואז צריך גם להבין את אחדות הפולחן כיוצרת התנגדות לפסלים הרבים ולמקומות הרבים ולפסלים בכלל (בגלל נטייתם להתרבות), ואת מציאת ההצדקה לכל אלה באחדות האל ומופשטותו. כי אם המטרה היא מרכז פוליטי-דתי בלעדי שעוצמתו נובעת מכוחו הדתי (כי חסר כוח פוליטי), אז אסור שיסגדו לאל האחד ביותר ממקום אחד. כלומר, במונותאיזם המקראי המומנט של האחדות יותר חשוב מזה המופשט של "בכל מקום", שהוא המומנט הפילוסופי המאוחר, שנבע מחורבן המקדש.

זהו הסבר הפוך להופעת המונותיאיזם ביהודה. הצורך באחדות של שבטים נוודיים במקורם ושל מסורות לא יצר את המקרא ואת סגנונו - אלא את הופעת המונותאיזם עצמו. הצורך לגרום לאחדות פוליטית יצר אחדות פולחנית אידיאולוגית, כתחליף לאחדות פולחנית שלטונית, שנכפית בכוח מלמעלה - כי כשאין כוח פוליטי יש אידיאולוגיה.

פילוסופיה של העתיד


title: הציפורים - חיי לילה - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הציפורים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor55" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dovekiss.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הציפורים

היא שואלת אותי: "איך אתה לא יודע?". ואני אומר שהיא לא משתפת אותי אף פעם מה קורה בנישואים שלה, בעניינים אינטימיים, והנחתי שלא קורה כלום. והיא הומה: "זה קרה ממש עכשיו לפני יומיים". ואני אומר שדיברתי איתה עכשיו והיא לא סיפרה כלום. ואם זה לפני יומיים זה לא כל כך נורא כמו שהיא מתארת. אולי זה רק משבר קטן וזה חולף. והיא נרגשת: "אתה לא יודע מה היא הספיקה ביומיים האלה". ואני אומר: מה היא כבר עשתה?

מאת: אב שכול

אין אלוהים בשמים ואין ציפורים בתקרה  (מקור)

חלמתי שאני מדבר עם הידידה החילונית היפה שלי הרבה על עניינים שלי, ובכלל לא שואל אותה בכלל מה קורה איתה. ואז אחרי שאני הולך משם בחזרה לעיר השחורה, מדברת אתי פתאום חברה הכי טובה שלה, שאף פעם לא דיברנו, אבל אני יודע עליה מהידידה. והחברה של הידידה אומרת לי בטלפון: "מה אתה לא יודע? היא נפרדה מבעלה". והחברה ממש נגד זה שהיא תיפרד ממנו, ו-"מה היא רוצה, היא השתגעה לגמרי", ושואלת אותי: "איך אתה לא יודע?".
ואני אומר שהיא לא משתפת אותי אף פעם מה קורה בנישואים שלה, בעניינים אינטימיים, והנחתי שלא קורה כלום.
והיא הומה: "זה קרה ממש עכשיו לפני יומיים".
ואני אומר שדיברתי איתה עכשיו והיא לא סיפרה כלום. ואם זה לפני יומיים זה לא כל כך נורא כמו שהיא מתארת. אולי זה רק משבר קטן וזה חולף.
והיא נרגשת: "אתה לא יודע מה היא הספיקה ביומיים האלה".
ואני אומר: מה היא כבר עשתה?
והיא אומרת: "היא הפכה ללסבית יש לה כבר חברה אישה".

ואני אומר לחברת הנפש של הידידה: "מה, את אישה. היא נמשכת אליך? את לא ידעת אם היא נמשכה אליך כל החיים? איך לא אמרת לי, שהייתי מדבר איתה לפני, ומספר לה את הסיפור שלי?" (למרות שבחיים לא ראיתי את החברה הנסערת, ואין לי מושג מאיפה יש לה המספר שלי). ואני רוצה להראות שגם אני מבין, כמו חילוני, והיא יכולה לסמוך עליי עם הסוד, אז מוסיף כבדרך אגב: "וגם תדעי לך, שפעם דיברתי באתר היכרויות עם עובדת סוציאלית של זוגות לסביות, והתפלאתי עובדת סוציאלית ללסביות, והיא אמרה: 'תתפלא אבל יש המון מקרים של אלימות קשה, הגירושין הכי מכוערים, זה לסביות'. והופתעתי: הן לא הכי מתוקות בלי גברים? והיא אמרה: 'הדברים הכי איומים שאתה לא רוצה לדעת. וזו ההתמחות שלי מקרים כאלה, זה לא כמו שיש אבא, ילדים נקרעים בין אמא ואמא. זה לא זוג יונות'."
והחברה קוטעת אותי: אליי היא לא נמשכת אז לא ידעתי. גם אתה גבר, וידיד שלה, למרות שלא ברור מה אתה עושה כאן בכלל, כמו שאתה נראה (איך היא יודעת איך אני נראה?) - האם אתה חשבת שהיא נמשכת אליך?

ואני הולך בחזרה לידידה ואומר לה: מה קורה עם הנישואים שלך, אנחנו אף פעם לא מדברים על זה, למה, למה רק אני מספר לך מה זה חד צדדי מה שקורה אתי. והיא מתחילה לספר לי משהו לא ברור ואני אומר לה: אני כבר יודע. ואנחנו בבית שלה, ואני אומר לה: מה לא למדת לקח ממני להתגרש, קר שם בחוץ, לא היית צריכה ללמוד לקח מכל הסיפורים שלי? או שלהפך זה עשה לך תיאבון? כי אם ככה לא הבנת כלום. ונראה לי שאולי זה קצת באשמת הסיפורים הצבעוניים מדי שלי (שהמצאתי את כולם. כולל הגירושין הנהדרים. שהיא לא תחשוב שאני איזה סוטה או משהו, שמחפש חילונית מחוץ לנישואין). ואני אומר לה: מה היא יפה האישה שאתך? אני לא מאמין לך שזה רק מעכשיו תוך יום שמצאת אותה, בטח היא הייתה קיימת עוד במהלך הנישואין.

ואז היא אומרת: כן היא מרצה איתי באוניברסיטה. ואני אומר היא יפה? והיא אומרת כן, ואני אומר: אני לא מאמין לך. כי אני מאמין שאת עם אישה, כי יש לך המסוגלות, היכולת להימשך לאישה, תמיד הרגשתי את זה. אבל אני לא מאמין שאת הבוץ' והיא הפם, כי את הפם (דהיינו היפה מדי והנשית, כך אני חושב בחלום, אבל לא אומר לה, רק רומז). זה לא מתאים לך בכלל. נכון שבעלך בחור לא חברותי אבל. אני משתדל להזדהות ולתמוך בך בכל דבר. בטח במשבר שאת נמצאת. ותמיד דאגתי לך כמו הורה שלא תעשי שטויות, אבל קשה לי כי את השתגעת, יש לכם שבעה ילדים (במציאות רק שניים), והילדים קופצים בכל מקום ומפריעים לדבר, וכבר נהיה מאוחר מאוד, ובעלה מגיע פתאום בדלת, כי היא אומרת בגלל שהגירושין טריים (בפעם הראשונה היא משתמשת במילה הזאת ונראה שהיא דווקא מאוד החליטה ובטוחה וסגורה) והגירושין רק יומיים אז אין לו עדיין שעות והוא בכוונה בא בחמש בלילה כדי לבדוק אותה אם היא בוגדת בו, ואז היא מנצלת את זה שהוא נכנס ויוצאת החוצה (כי הוא ישמור על הילדים והיא יכולה לחמוק), והוא שואל אותי מה אתה עושה כאן.

ופתאום לחילוני הזה יש לו זקן של זיפים והוא נראה כמו בחור ישיבה טרי, בא עם חולצה לבנה. ואני אומר לו בלשון רמז, כדי בכלל לא לומר לו מפורשות ולהרגיז אותו, שאין לו מה לחשוש ממה שאני כבעל הייתי חושש במצב כזה, כי על ראש הגנב בוער הכובע ואני לא רוצה לומר ממש, אבל נראה שהוא מבין משהו. ואני מזכיר לו שהייתי נשוי ושאני יודע מה זה הדבר הזה. והוא לא יודע מה לעשות ואני אומר לו זה רק משבר קטן וזה חולף, למרות שברור לי שהם מתגרשים וזה הסוף, ושהיא לגמרי בקטע של הבחורה למרות שזה מוזר מאוד. כי הבחורה היא שמנה כזאת אמנם עם חזה גדול וענק, ונראית כמו גרושתי אחרי שהיא השמינה אחרי הגירושין והתקלקלה לגמרי, והידידה יפה והרבה יותר ממנה. ותמיד חשבתי שהנישואין שלהם הכי יציבים בעולם והם זוג יונים משעמם, ובעיקר שהיא הכי יציבה ושמרנית ויונת שלום ולא תעשה כלום. ונראה לי שהבחורה היא רק תירוץ, כי הוא לא חברותי וקצת אוטיסט ולא מקשיב לי ובטח נורא גרוע במיטה ונעבך - והולך, אולי לחפש אותה, שבטח הלכה לבחורה הזאת. והוא לובש את כנפי החליפה השחורה ונראה כמו עורב שמתרחק לתוך הלילה. ואני חושב איזה מין זוג זה: עורב ויונה.

ואני נשאר עם כל שבעת הילדים שמשתוללים ואני אומר להם שקט, תופס את עמדת המבוגר האחראי, תקשיבו ילדים, כי הילדים כולם בפניקה ולחוצים ממה שקורה ומזה שהבית מתפרק למרות שהם לא מבינים הם מרגישים ומתנהגים בהתאם כמו חיות ומרעישים בראש. ואני אומר להם בקול רם בואו, יש משבר בנישואים של ההורים שלכם (אני בכוונה לא אומר גירושין), וקורים כאלה דברים בחיים, זה לא נעים ואתם צודקים שאתם הורסים את הבית ועושים בלגן ומצפצפים, והילדים משתתקים מקשיבים כי הם מבינים שסוף סוף מישהו אומר להם את האמת.

ואני אומר (למרות שאני אף פעם לא מדבר על זה) שתדעו לכם שלא קל לגדל ילדים ולי היתה ילדה אוטיסטית (אפילו שעד היום לא יודעים מה היה לה, ומעולם לא אמרתי את המילה הזאת גם לעצמי, אני מוצא את עצמי אומר: "אוטיסטית") ולגדל אותה זה כמו לגדל ארבעה ילדים אז אני יודע (ואני תוהה אם הילדים בכלל יודעים מה זה המילה הזאת אבל דבריי מתקבלים באמון גם אם הם לא מבינים), אבל ההורים שלכם צריכים להתמודד עם הבעיות שלהם עכשיו, ולכן אתם צריכים להיות בשקט כדי לתת להם להתמודד בדממה, כי הם הולכים כנראה לאף מקום. ובשביל מסע כזה צריך דומיה כמו של שינה וחלום, מניסיון, אז אל תפריעו ותצפצפו בבקשה.

והילדים בשקט למרות שההורים שלהם בכלל לא בבית, ונראה לי שאולי הילדים יזכרו את הרגע הזה כשהם יהיו גדולים שבו אמרו להם שהמשפחה שלהם התפרקה, ולכן אני מרגיש פתאום אחריות להוסיף לומר את האמת, שאף אחד לא אומר, שאף אחד אחר לא יאמר להם. ואני אומר שתדעו לכם שיכול להיות שהמשבר יסתדר, ויכול מאוד להיות שלא, אבל גם אם לא - אז יהיה בסדר, באמת יהיה בסדר, אני יודע מניסיון. למרות שבאמת באמת, אבל זה רק אני אומר לכם, ואל תספרו לאף אחד, אל תספרו לאף אחד שאמרתי, אבל באמת באמת באמת - לא יהיה בסדר. אף פעם לא יהיה יותר בסדר, הכל אני אומר לכם מניסיון ולכן אני גם מרגיש שלי אסור לרמות אתכם, בניגוד לכל האחרים, כולל ההורים שלכם, שלהם אסור שלא לרמות אתכם. והילדים הולכים לישון אחרי שלא ישנו כל הלילה ואני התעוררתי בבוקר לרעש של הציפורים בעץ ליד החלון שנשמע בדיוק כמו הרעש של הילדים.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>איבר המין של העולם - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor74" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/britmila.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

איבר המין של העולם

בלי הפיצול המערבי ההרסני בין גוף לנפש - איחוד יהודי-סיני נגד המערב!

מאת: יחסים בין לאומיים

יחסים בין עולמיים: יהדות אירופה כבר מזדווגת עם העולם הבא  (מקור)

חלמתי שנשיא סין בא אליי בחלום ואומר לי שהוא יגלה לי סוד, אם אני אגלה לו סוד. כי הנה הוא מגלה לי, בגילוי לב מלא שיכול להיות רק בינינו, את הסוד הגדול בעולם. כי האמת היא שהקיסר עדיין חי - וסין היא קיסרות סודית. ואליבא דאמת, לפי חכמי הקיסר שטועים רק פעם באלף שנה, לפי הדו"חות הכי סודיים במפלגה - לסין אין סיכוי נגד אמריקה. ולמה, אומרים החכמים - כי אין לנו יהודים. כל הפנימיות והרעיונות באים מאמריקה, שהיא ראש העולם, ואנחנו רק הגוף. וגם אם הגוף גדול ושמן וחזק בהרבה מהראש, עדיין הראש ישלוט על הגוף, כי היהודים הם המוח של אמריקה.

לעומת זאת אצלכם יש מלא יהודים מיותרים שהם בהמות ממש, שאיבדו כל רוח. אני מוכן לתת להם אורוות בתוך הארמון, שיבואו אצלנו, ויהיו המוח של סין. כי לא עוזר לנו כמה שאנו מגדלים את הגוף הבהמי - הוא רק נותן יותר כוח וממשלה לרוח שבתוך המוח. אבל אם אתם היהודים תתנו דווקא לגוף של העולם את הרוח, שהנפש תשכון בכרס, תחשבו איזה מין יצור זה יכול להיות. בלי הפיצול המערבי ההרסני בין גוף לנפש - איחוד יהודי-סיני נגד המערב! ואני מבטיח לכם שלא נעשה לכם כמו התרבות המערבית, שאחרי שהמלכתם את אירופה על העולם, חשבו שהם יכולים בלעדיכם. ותראו מה נשאר.

אז אני אומר לו: אדוני המלאך של סין, איבר קטן יש באדם ששולט גם במוח: היצר. וככה היהודים שולטים בעולם, אנחנו איבר המין של העולם - לא המוח. וליצר הרע כבר יש תפקיד, השטן הקטן כבר עסוק בדאגה לדור הבא, לעולם הבא. ממילא הטובים שבנו כבר לא בעולם הזה, הם כבר יצאו למירוץ. אנחנו כבר מתכוננים לזיווג עם עולם אחר.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד הפכתי לנאצי ולרוצח המונים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor49" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/vegblood.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד הפכתי לנאצי ולרוצח המונים

ממילא אני לא אוהב בשר ולא אוהב חיות. הן תמיד נראות לי יצורים מגונים - פחות יראות שמים מחילונים ויותר מסריחות מחרדים. אני נתקף אימה מכלבים שמרחרחים אותי, נבעת מחתולים שמסתכלים עליי, ומעכברים אני פשוט בורח. כל מפגש שלי עם חיות הסתיים תמיד באיזשהו אפקט קומי על חשבוני. כמו הפעם ההיא בגן חיות שנשך אותי פינגווין - כי ניסיתי לשאול אותו איפה השטריימל שלו

מאת: האדמו"ר הצמח צֶדֶק

אוכל איננו מוסרי  (מקור)

חלמתי שאני הולך לקנות עוף לשבת, ויש הפגנה לפני בית המטבחיים: "רק צמחונים מגיעים לגן עדן - תאוות בשרים מובילה לגיהנום". "קצב - אנס, וגם רוצח". "אל תחטאו בחטא העגל - פרה אדומה זה לא קטשופ". והבחורה צועקת לי: איך זה יכול להיות כשר אם זה לא מוסרי? תגיד לכולם כבוד הרב אם אתה לא מתבייש. ואני מסמיק ואומר לנאספים: להפך, היהדות דווקא הקדימה את הצמחונות באלפי שנים - עם הכשרות. בניגוד לכל העמים אנחנו לא אוכלים חיות בר מן הטבע, אלא חיות מבויתות, והלכות השחיטה לא מאפשרות בפועל הרג בציד. תראי איזו רגישות מוסרית היתה למשה 1500 שנה לפני הספירה! בפועל אנחנו אוכלים את החיות הכי חסרות נשמה ומטומטמות בעולם החי: פרה ותרנגולת. לאכול קוף או כלב זה באמת לא יפה!

והיא פותחת פה: חזיר זה לא חיה מבוייתת? ואני קופץ: בדיוק! חיה שכולה רק לבשר - אין לה חיים - זה לא יפה. לעומת זאת החיות שאנחנו אוכלים הן חיות משק, שגדלות אצל האדם, אבל יש להן שימושים נוספים, כמו חלב או ביצים או צמר, ורק אחר כך אוכלים אותן, כי חבל. לא כל החיים שלהן זה מפעל לבשר, כמו היום. חזיר הוא גם חיה חכמה וחמודה ואנושית מאוד, אפילו עושים עליהם ניסויים כי האיברים שלהם כמו שלנו. אכילת חזיר זה באמת גועל נפש!

ואנשים מתחילים להתאסף סביבי. והיא מרגישה שהיא תפסה אותי עכשיו על חם ומוציאה תמונות: זו תעשיית הבשר הניאונאצית של חיות ששמים עליהן מספרים ושולחים אותן בקרונות של בהמות. הנה תראו איך הם מוליכים את הפרות כצאן לטבח. והכל כשר למהדרין! ואני מזנק: בדיוק, בדיוק! זה הסוד של הכשרות, בניגוד לחיסול התעשייתי של בעלי חיים אצל הגויים, אצלנו מוציאים נשמות רק בשיטות העתיקות, היידניות, הקדם-מודרניות, האיטיות והקפדניות עד גיחוך בדקדוקי דקדוקיהן, וזה הופך את זה לאישי - ולא תעשייתי. זה גם מגביל מאוד את הכמויות ומעלה את מחיר הבשר, ולכן אני קונה אותו רק לשבת ורק בחגים אוכל בקר. זה לא כמו אמריקאים או חילונים שזוללים במזללות, ולכן גם אלוהים מעניש אותם והלב שלהם נסתם והחיים מתקצרים. לאכול בשר ביום חול זו באמת תאווה שפלה ולא מידת חסידות!

והיא רושפת: בחייך, השחיטה הכשרה היא הכי לא הומאנית! ואני נושף: כל השיטות ההומאניות המתקדמות של הגויים הן הלא הומאניות. מוות סטרילי זה ההגדרה של פשע נגד האנושות, כי הוא מוות לא אנושי, ללא כבוד לנשמה. תארי לך שבמקום גז היו צריכים לשחוט את היהודים שחיטה כשרה, ועל כל אחד לבזבז כמה דקות להשחיז את הסכין ולחפש את העורק הנכון בצוואר ולבדוק שאין מומים, ולעשות כוונות ולברך? אפילו נאצים לא היו עומדים בזה. כמה ילדים יהודים היטלר בעצמו היה מסוגל להרוג בידיים? הוא היה נשבר מהר מאוד. הרצח הכי נורא זה רצח וירטואלי בלי דם ובלי קצבים, כמו שמחקו את היהודים כמו קבצים במחשב, ללא מגע יד אדם. אז טוב שיש דם, כי זה לא מאפשר להדחיק את הפעולה. וטוב שצריך להמליח את הבשר שלא תהיה בו טיפת דם, כי זה מראה מה באמת אנחנו חושבים על דם: פויה!

והיא אומרת: שמע מה שפיך שמדבר. ואני אומר: הלוואי שהיה אפשר לחיות בלי לאכול חיות. צריך לחכות לעתיד - לחכות עד שיתבשל על הפלטה החמין מהעתיד. והלוואי שמאית מהאנרגיות והאמצעים שאתם מוציאים על הפגנות הייתם מוציאים על מחקר מדעי של בשר סינטטי יותר זול וטעים מטבעי, ואז לא היו יותר בעיות כשרות בכלל בעולם, וכולם היו צמחונים חוץ מצרפתים. אבל זה כמובן לא יאפשר את המטרה האמיתית - לחנך למוסר, לא? והיא אומרת: למה שלא תתקדם? בוא תנסה לעשות סעודת שבת אצלנו, עם נבטים במקום חיות. ואני שואל: מה, זה יכול להיות במקום בשר? כי בשר זה עסק יקר בטירוף למי שרק חולם כל היום. הרי בשר כולם רוצים ורוח לא שווה כלום, בטח לא לקרוא חלומות, שזה הנקניקיות של הרוח. והיא אומרת: תנסה. אתה תראה. והיא נותנת לי דף שמסביר איך מנביטים, ואני רואה שזה יותר זול מעוף, ועובר לחנות הטבע ממול.

ובלבי גומלת החלטה להפוך לצמחוני. הרי תכלס, למה לי להסתבך בבעיה מוסרית מפוקפקת, שמי יודע אם היא לא צודקת, ואין לי כוח באמת לחשוב על זה, וזה לא מעניין אותי, כי אני בכלל לא רוצה לחשוב - אלא לחלום. ממילא אני לא אוהב בשר ולא אוהב חיות. הן תמיד נראות לי יצורים מגונים - פחות יראות שמים מחילונים ויותר מסריחות מחרדים. אני נתקף אימה מכלבים שמרחרחים אותי, נבעת מחתולים שמסתכלים עליי, ומעכברים אני פשוט בורח. כל מפגש שלי עם חיות הסתיים תמיד באיזשהו אפקט קומי על חשבוני. כמו הפעם ההיא בגן חיות שנשך אותי פינגווין - כי ניסיתי לשאול אותו איפה השטריימל שלו. לעומת זאת צמחים אני באמת אוהב. אפילו קקטוס. לדעתי צמחים פשוט חולמים כל הזמן, ומצב השינה הזה הקדים באבולוציה את מצב העירות - שנקרא, בטעות, חיים. בטח במקרה שלי. ואדם שחולם כל החיים קוראים לו צמח.

אז אני מנביט. ומנביט. ומנביט ומנביט עוד ועוד. ועכשיו כל המיטה שלי מלאה קערות קערות של הנבטות. הפכתי את הסדין לחממה. ואני יושב בין כל הגידולים הנחמדים שלי, כל מי שהצמחתי וטיפחתי והצלחתי, ומרגיש גן עדן. ובסוף, למרות שמאוד חבל לי עליהם, אחרי כל ההשקעה וההשקייה, לבזבז אותם על עצמי, אני נהיה רעב ממש. ואני רואה שכבר נגמר העוף במקרר, ואין ברירה אלא להתחיל לטעום את הקטנטנים שלי. ואני אוכל את הנבטים, עוד ועוד, שעושים קרנאץ' קראנץ' בין השיניים, וזה טעים ומרגיש טרי ומרענן וחי כזה, הרבה הרבה יותר טוב מבשר מת, כל נבט כזה עם הזנב שלו מלא חיים רעננים, ואז אני קולט בבחילה - - שאני בעצם לועס תינוקות. לועס המוני תינוקות חסרי ישע, תינוקות בני יומם שרק החלו לנבוט, ואני לא נותן להם צ'אנס אפילו לחיות יומיים בעולם הזה, אחרי שגרמתי להם סופסוף להיפתח בתקווה לעולם ולהוציא זנב - ואני בעצם עכשיו מבצע פשע נגד האנושות, או בעצם נגד הצמחונות. אני ד"ר מנגלה של הצמחים! רק הרגע יצא מתוכם יצר החיים, וכבר אני מחסל אותם וטוחן אותם בשיניים, במיתה משונה ונוראית, בהשמדה סיטונית, בלי שום מצפון. וזה נראה לי פי מיליון יותר מזעזע מלאכול בשר.

ואני חושב, בעצם למה כוח החיים האדיר שלהם לא מכריע אותי, למה הם לא ממשיכים לנבוט לי בבטן, ולצמוח מתוכי ולאכול אותי במקום שאני אוכל אותם, כי כמה חיות יש בהם, ולמה המוות - שהוא אני - מנצח אותם, ולא הם הורגים אותי מבפנים? הם הרי נראים לי הרבה יותר חיוניים וצעירים ויפים ותאבי חיים ממני, כל זנב שורש חמוד כזה שיוצא מהם בכמיהה לחפש מים, מלא חלומות ושאיפות, הוא כולו רצון חיים טהור - שאני איבדתי לפני שנים. ואני קולט שכל התינוקות הללו נכנסים לי לקיבה - ומתים מוות נוראי בחומצה, אין להם סיכוי. זה יותר גרוע מתא גזים הדבר הזה, ואז בשירותים אני מדחיק את הדבר הנורא שעשיתי, זה כמו הקרמטוריום, ושם אני שולח אותם לביוב הרחק ממני, כמו הררי האפר של היהודים, והתחת שלי הוא בעצם זונדר קומנדו מבחיל. איזה מין דבר נורא אני. שואה מהלכת. מכונת מוות. מחנה השמדה. אושוויץ, זה מה שאני. אני אושוויץ.

ואני לא מאמין שהייתי מסוגל לעשות את זה כל החיים. אורז, הרי מה זה? אני קולט פתאום. וחיטה? כולם הרי זרעים שהוצאו מהצמח, אינספור עוברים שנעקרו מבטן אמם, בעודה בחיים, בדיוק כמו שהיו עושים הגרמנים. לא לא, אני תופס, הרי זה שקר כזה נוח שאנחנו קוראים להם זרעים! כאילו זה זרע אנושי שלנו שאפשר לשפוך אותם במיליונים, וזה כזה כיף. הרי לא מדובר בזרעים מיקרוסקופיים שעוד לא פגשו בכלל ביצית ולא יגדלו מעצמם, אלא ממש בילדים קטנים. תירס חם - זו זוועת אנוש, לבשל את האמא עם כל הילדים שלה. ורק בגלל שאנחנו לא קולטים את הסבל של הצמחים, הרי היום יודעים שצמחים כן מרגישים, וכן מגיבים, אפילו למוזיקה קלאסית, שתרנגולות לא מבינות בחיים. רק בגלל האטימות הנוראית שלנו לצמחים שהם שונים מאיתנו, והדה-הומניזציה שעשינו להם, אנחנו מסוגלים לאכול לחם, או לרסק את הענבים המסכנים, ולשתות את דמם, את מיץ החיים שלהם, שבכלל לא יועד לנו, אלא היה הבנים היקרים שלהם. לא, לא, זה פי מיליון יותר גרוע מבשר. לאכול אורז זה כמו לגרוס בפה שלך אלפי אפרוחים חיים כל יום. בשיניים. כן, אני אשם בפשעים נגד הצמחונות, פשעים לא אנושיים - שותף בחטא ההיסטורי עם הכי הרבה רוע ולכן הכי הרבה בנאליות של האדם - והעונש הראוי היחיד הוא מוות, להירקב בקבר ולהפוך לדשן לצמחים. אבל בינתיים - עברתי לתזונת פליאו.

חיי לילה