html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יובל נח הררי הוא בושה למערכת החינוך הישראלית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia48" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shameisrael.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יובל נח הררי הוא בושה למערכת החינוך הישראלית

הביבי של ההיסטוריונים: תרדמת ההיסטוריה מצמיחה מפלצות, החינוך האנטי אינטלקטואלי מצמיח אנטי-אינטלקטואלים, והיושר האינטלקטואלי מאין ימצא? ויאמר השם אל יובל: מעתה לא יקרא עוד את שמך יובל הררי, והיה שמך יובל "נח" הררי. בעקבות הכתבה בניו-יורקר, הופעותיו של הררי בשנה האחרונה וספרו האחרון

מאת: מה קרה לנו

ראו גידולים שגידלתם: זן האינטלקטואל הארצישראלי כחרפה לאומית  (מקור)

"מפרסמין את החנפים (ואפילו בשבת) מפני חילול השם"

אם נרצה בכך או לא - יובל נח הררי הוא האינטלקטואל הישראלי המפורסם בעולם, והדבר הכי דומה ל-"אור לגויים" שיצא מהמקום הזה. ואם לא נרצה בכך או נרצה - יובל נח הררי עושה לנו בושות. חברה לא נמדדת ברמתם של מפגריה, אלא דווקא בזו של האינטלקטואלים הבולטים שהיא מצמיחה - הפילוסופים שלה. למרות הקלישאות הסוציאליות המתייפיפות, ערכו של חינוך איננו מתבטא ב-"עזרה לתלמידים החלשים" - אלא דווקא במצטיינים. תרבות נזכרת בזכות הפסגות שבה - ולא העמקים. הישראלי של היום נראה בעיני העולם בעיקר דרך שתי דמויות אייקוניות: יובל נח הררי וביבי. מה חבל שהמרחק המהותי ביניהם הוא אפסי - ובעצם מגדיר את הישראליות.

אותה שרלטנות ויוהרה, אותה הטפה וצדקנות, ואותה חוצפה שאין לה גבולות בה במידה שאין מאחוריה דבר מלבד "הצלחתה" - היא זו שמשותפת לשני גאונינו המייצגים, בעלי האיי.קיו. הניכר למרחקים (אם כי לא ניכר מקרוב, יש לציין). ומתחת לכל זה - מחסור מוחלט בתרבות, שקבר אפילו את הפוטנציאל והכישרון המשמעותיים והנדירים למדי של שני אלה. כן, בל נשלה את עצמנו בנחמות שווא - לא היה פה מחסור ביכולות ובאינטליגנציה, ואפילו במקוריות, ומכאן ההחמצה הגדולה ותחושת הפספוס - והרצון להתחקות אחרי מקור הכשל. נפילתו הרוחנית של הגיבור של ימינו וחברתנו, הלא הוא האדם המוכשר ובעל הפסיכומטרי יוצא הדופן, בגלל היבריס מסוג ייחודי לנו - היא הטרגדיה האינטלקטואלית שלנו.

הרי לא הישראלי המכוער הוא אמת המידה החשובה להערכת החברה שלנו - אלא הישראלי החכם. הנהי המתמקד בגילויי הוולגריות הישראלית מעולם לא הטרידו אותנו, שהרי גילויי הוולגריות הצרפתית, האנגלית או הגרמנית (זוכרים?) הם לא פחות מחרידים. והנה אנו מגלים כי לצערינו, המחוננים שלנו הם דיליטנטים, שבשורשם יונקים בדיוק מאותו מקור כמו הישראלי שצועק בלובר, רק הפעם בגרסה הגבוהה של ה-"פרופסור" להיסטוריה (או בנו). יובלי שלנו לא קורא ספרות, מעולם לא למד פילוסופיה (הדבר ניכר!), ואין לו שמץ של הבנה של תרבותו הוא (היהודית, אם לא התבלבלנו) - ומצד שני יומרתו חובקת עולם. אם נשווה אותו לאינטלקטואל היהודי הגלותי - נרצה לקבור את עצמנו, ומחוץ לארץ הקודש.

הגאון שלנו (בנימין/יובל/החלף בישראלי התורן הבא) הצליח בגדול בעיקר בגלל תכונותיו השליליות - חוסר רצינות, חוסר עומק, פשטנות איומה (מכאן יכולתו השיווקית!) - ועתה הוא חושב אותן למעלות בחוסר מודעות מוחלט, ומבזה אותנו בכל העולם בה בשעה שהוא חושב שהוא עושה לנו כבוד ו-"גאווה ישראלית". נשים לב שמידה מקומית זו של גאווה איננה בהכרח שחץ אישי (כלומר - לא רק), אלא גם בשורה אינטלקטואלית: זהו שחץ כאידיאולוגיה. לא סתם להיות חסר עומק, אלא להיות הנביא של מות העומק: להיות מתנגד אידיאולוגי של עצם רעיון העומק (המיושן, האירופאי... עומק אתה משעמם אותי!). הפופוליזם (בנימין) והפופולריזציה (יובל) יונקים כתאומים מאותם שדיים צמוקים של החזירה הארצישראלית.

"ומה אם האמיגדלה שלך היא סוכן רוסי?" שואל יובל את מארק (צוקרברג) בשורת מחץ מהממת בעימות הפסגה המוקלט ביניהם. עוד לפני כן הוא מספר לו שבזכות המדיטציה שהשתלטה עליו הוא מודע בהרבה למה שקורה בתוך מוחו מאחרים (הוא פגש שם את האמיגדלה!). צוקרברג הגיע בעמדת התגוננות, מוכן להיצלב בנושא הפרטיות מידי הפילוסוף המעמיק והדגול של הטכנולוגיה, אבל ברגע מסוים שבו יובל מסביר לו את חששותיו שפייסבוק יכולה להשתלט על אנשים מבפנים - הוא מבין שעומד לפניו אידיוט. צוקי מגחך בהקלה ואומר בנימוס אמריקאי שיש פער גדול מאוד בין מה ש-"אנשים" מדמיינים שניתן לעשות טכנולוגית לבין מה שאפילו קרוב לכך בעתיד הנראה לעין. אבל אם צוקרברג היה מקשיב להררי לאחרונה - הוא לא היה מודאג. פעם הררי לפחות היה מקורי. היום חוזר על עצמו כמו מנטרה (מדיטציה כבר אמרנו?) בכל הופעותיו, וגוזר את 2-4 תובנותיו הקבועות לאחור מרעיון ה-"תודעה" שגילה, שהרי הוא שטוף מוח, סגולה ידועה ל-"עומק פנימי" (חבל שלא הצטרף לנ-נח-נחמ-נחמן מאומן!). ומה אם האמיגדלה שלך היא סוכנת של בודהה? ומה אם הקורטקס שלך הוא סוכן של טמטום קולקטיבי? ומה אם אתה סוכן אנטי-תרבותי של רדידות ישראלית?

הררי הרי לא מבין דבר וחצי דבר בתחומים הטכנולוגיים והמדעיים הרלוונטיים לתחזיותיו, לחששותיו ולהצעותיו כמומחה עולמי, ומעולם לא למד אותם אפילו ברמת קורס בתואר ראשון, אלא רק מכלים שניים (ולמה הוא צריך להבין, או חלילה ללמוד? הרי הוא רואה את התמונה הגדולה!). התמחותו הגדולה היא להעמיד ארשת מומחה בפני אנשים שלמדו אותם מכלים רביעיים. בפעמים הנדירות שמעמתים אותו עם כך, הוא משתמש בתמרון חמקני הטוען שכהיסטוריון (חי חי) הוא רק מדבר על התפיסות של אנשים לגבי העתיד, ולא על העתיד עצמו, או מתריע מפני אפשרויות בלבד (מה שלא מפריע לו לספק גם נבואות נחרצות וגם טענות ספציפיות על "אפשרויות" טכנולוגיות שיקרו, כלומר שנדמה לו שיקרו). אין לו יד ורגל במגוון הרחב מאוד של התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות בעלות פוטנציאל משבש לכל תחזיותיו ותמונת עולמו הפשטנית להחריד, ושצריך משרה מלאה רק על מנת לעקוב אחרי התפתחותן (ואותן הוא הרי לעולם לא יזכיר ולא יכיר - הוא בור שעסוק בלמלא את מוחו בכלום במשך שעתיים כל יום וחודשיים בשנה - ע"ע מדיטציה - מה שכמובן מאפשר לו "בהירות" ו-"מיקוד" באותה תמונה גדולה, כשכל פרט בה יכול לשנות את כולה. אבל למה לבלבל יובלים עם פרטים?). מכיוון שלא רק שהוא איננו איש החשיבה הריאלית, אלא גם לא איש החשיבה ההומנית (הוא איש החשיבה הפוסט-הומנית), הוא לא הפנים דבר מההיסטוריה של התפתחות המדע והטכנולוגיה או אפילו הרעיונות, שלא לדבר על האינטראקציה המורכבת והרת הגורל ביניהם (מה שהיה זורע בו מידה של ענווה, או לפחות בושה, או לפחות שמץ כלשהו של מודעות עצמית, באותו גורו של מודעות ותודעה). מכיוון שמערכת החינוך מעולם לא לימדה אותו איזשהו דבר בעל עומק - הוא פשוט לא יודע שקיים דבר כזה. וזה מאפשר לו גם לדבר בביטחון מוחלט, גם להצטרף לכת (הו, הריקנות הפנימית!), וגם לתת הרצאות בטד, וגם לבוז לכל דבר שהוא לא מבין (מישהו אמר דת? פילוסופיה? ספרות? עבודה היסטורית רצינית?). כמה ישראלי!

האם הכיבוש אשם בתופעת השחץ ההררי? או שמא תופעת השחץ ההררי אשמה בכיבוש? האם ביבי אשם בקריסת החינוך והתרבות בישראל? או שמא קריסתם אשמה בו? האם החוצפה היהודית הפכה לחוצפה הישראלית כשאיבדה את הפחד, או להפך, או להפך (מה זה משנה מה זה אומר!)? ובכן, מה שמשותף לשני נביאים אחרונים אלה שתמיד ראשונים לזהות - ביבי והררי - היא דווקא החילוניות הישראלית שלהם, שבניגוד לחילוניות של הנאורות (והיהודית גלותית!) מעולם לא החליפה את הדת בדת התרבות - אלא בהפקרות לשמה. הגויים יכולים להתנשא על יובל המבולבל אך הוא לעולם לא ישים לב ולכן גם לא יתבלבל - שהרי הוא עסוק בהפצת "הבשורה". עם הזמן, כמו נתניהו הנביא עצמו, מרן הראשון לזהות, הוא גם הופך למושחת יותר ויותר (חנפן מוחנף ומקורנף), כי חשיבותו כמפיץ הבשורה עולה על הכל (גם על הבשורה עצמה). פתאום יובל שלנו למד על ההתחממות הגלובלית (או ליתר דיוק למד שמצופה ממך להפטיר משהו בנושא כחלק מה-"תפקיד") - אמריקה הופכת אותך לצבוע, ומורחת אותך, ומטעימה אותך בכל מיני רקיחות של שחיתות אינטלקטואלית ומריחות גסות (מי ישים לב?), והנה אתה כבר מאמין שאתה לא סתם היסטוריון לשעבר שאף פעם לא באמת התעניין בהיסטוריה (היסטוריה זה כל כך לשעבר!) - אלא פילוסוף (הרי פילוסוף זה בעצם לא אומר כלום, נכון? איש תרבות שכמוך). ואמריקע הרי מריעה לך. כן, היא (הבלונדינית!) קוראת לך אינטלקטואל אמיץ. וחייבים להעריך לפחות את האומץ, לא?

כי מהו ההון התרבותי הישראלי העליון, גם בימין וגם בשמאל, גם אצל החילונים וגם אצל הדתיים? באיזו משבצת תרבותית יחידה - ולא באף עמדה תרבותית אחרת חלילה - מתחרים ומאוהבים כל הבנים בכיתה? הרי זו כמובן עמדת המוכיח בשער - שמוכיח בעיקר שאין לו ולו שמץ בשורה ואלטרנטיבה, מלבד עצם הוכחת רעך עצמה כבשורה וכהוכחת ערכך (הררי אפילו לא יודע לכתוב! ואת זה יודעים רק מי שקראו בעברית, דהיינו בשפת המקור, את ספרו השני, הלא ערוך - ברוב רהב. למזלו, התרגום חוסך לו את המבוכה של קריאתו בשפת אמו). ואם כן, מה פלא שאין לנו מנהיג (או חלילה פילוסוף), אלא התברכנו בנביאים? שהרי לא עמדת המנהיג וההוגה אלא דווקא עמדת המוכיח והמתריע היא העמדה המבוקשת בישראל (ומכאן אגב הטראומה המכוננת של יום הכיפורים - לא בגלל הטעות המדינית והאסטרטגית, אלא כי איפה היה אמ"ן? למה למה למה לא הפעילו את האמצעים המיוחדים? איך יכול להיות שהידיעה לא הדליקה את כל הנורות האדומות, הרי מי אנו אם לא אנשי הנורות האדומות, ראשונים לזהות תמיד אנחנו? רק ששוכחים שהזאב זאב לא היה הפתרון - הוא היה הבעיה!). והנה, האתוס כבר השתנה. ואהבת לרעך כמוך זה הגרסה הישנה, כי מה שחשוב זה מה שצומח מתוך אהבת הרֵע. הצו הקטגורי המוסרי העליון הישראלי הוא: הוכח תוכיח את עמיתך.

וכמובן שככל שהבשורה יותר מרה - כך מנופחת חשיבותו של ישעיהו דור 2.0. שהרי אם הנביא פעם היה איש מצורע, היום הוא כבר מפיץ את הבשורה אל הגויים מחוץ למחנה - אל מקום טהור. כל פוץ - פאולוס! ביבי, צנוע שכמותו, מתריע רק מפני שואה שניה. הררי, פחות צנוע, כבר מתריע מפני סוף המין האנושי. ואילו אילני כבר מתריע מפני סוף העולם כולו. ומה לנו כי נלין? האם נתריע מפני אובדן העומק התרבותי של היהדות, או הפיגור הפושה במוח היהודי, או מותה של האמא היהודיה - מייצרת הגאונים - לטובת האמא הישראלית - מייצרת הגאונים בעיני עצמם? אך בראותנו את פרי הבאושים שלנו מסתובב בין העמים ומפיץ את בשורתינו - אין לנו אלא להליט פנינו מבושה.

סימוכין - הכתבה ב-"ניו יורקר"

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>החלום האמריקאי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ivan.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

החלום האמריקאי

האימפריה האמריקאית סופסוף הגיעה לשלב הבשל והעליון ביותר בעוצמתה של אימפריה – השלב הקליגולי, שבו אתה יכול לשים קיסרים טרלללה לגמרי, והמנגנון האימפריאלי כל כך חזק שזה לא משנה מי הקיסר, להפך, קיסר משוגע זה מכפיל עוצמה של רומא

מאת: אידיוט עם נשק גרעיני

איוון האיום חייב להרוג את בנו יורש העצר בהתקף טירוף  (מקור)

חלמתי שאני פוגש יהודי אמריקאי והוא אומר לי: אין לך מושג כמה הם משתגעים שם סביב הדבר הזה. של טרומפ. יומם ולילה הם באטרף. כמו השמאל בארץ בזמן ממשלת ביבי הראשונה. ובסוף הוא נפל אז, ותראה מה יצא מזה בסוף. אם טרומפ ינצח שוב – אני יורד מארה"ב וחוזר לארץ.

ואני שואל: למה, איך זה משפיע על החיים האישיים שלך? אל תיכנע לשטיפת המוח. להיפך, אתם אמורים לשמוח. זה מראה שהאימפריה האמריקאית סופסוף הגיעה לשלב הבשל והעליון ביותר בעוצמתה של אימפריה – השלב הקליגולי, שבו אתה יכול לשים קיסרים טרלללה לגמרי, והמנגנון האימפריאלי כל כך חזק שזה לא משנה מי הקיסר, להפך, קיסר משוגע זה מכפיל עוצמה של רומא. כי היחסים הבינלאומיים מאופיינים ברציונליות מכנית כמעט, הכוחות והלחצים אדירים ומוחצים כל אינדיבידואל, לכן למנהיגים הגיוניים כמעט אין השפעה על ההיסטוריה והמדיניות שלהם היא תוצר משוקלל של הנסיבות. אם תשים מישהו שרק מתחזה למשוגע – אז מהר מאוד יתגלה שהוא לא משוגע אמיתי, אלא מתחזה, לכן אתה חייב באמת משוגע.

הרי ידוע שלמדינה משוגעת יש יתרון בזירה הבינלאומית הרבה מעבר לכוחה הריאלי, ולכן איראן מנסה להתחזות למדינה משוגעת, כי חילונים חושבים שדתיים הם מטורפים ואיתוללה נשמע כמו טרללה, וקים בכוונה משחק אותה קוקו. כי עוצמה היא כוח כפול הנכונות להפעיל אותו, והרתעה היא הפתעה כפול מתח. אם אימפריה הופכת להיות צפויה זה הסוף שלה, לכן אחשוורוש חייב להיות שיכור, ואיוון האיום חייב להרוג את בנו יורש העצר בהתקף טירוף, והורדוס צריך לרצוח את אישתו. אפילו דוד חייב לחטוא עם בת שבע. כי כששלמה היה חכם יותר מדי – הממלכה התפרקה מייד אחר כך. גורבצ'וב היה פשוט שפוי מדי מכדי להנהיג את ברית המועצות. מה יותר מפחיד, חכם עם נשק גרעיני או אדיוט עם נשק גרעיני?

להפך, הייעוד של האימפריה האמריקאית הוא להשיג שיא בתולדות העולם ולהיות האימפריה הראשונה שמונהגת בידי קוף, שאליו יצביעו גם הדמוקרטים כשימאס להם מרגשות האשמה על העבדות ויחפשו בגן החיות קורבן מעודכן יותר, וגם הרפובליקאים שימאס להם מההתחשבנות והחישובים ושליטת המחשבים באדם - וירצו קוף שמרביץ. אם ארה"ב תוכל להרשות לעצמה מהדורה של קופיקו בבית הלבן, שנושך את היועצים ומקבל החלטות באמצעות בננה מסתובבת, אז יהיה שלום עולמי אמריקאי שישים בכיס הקטן את השלום הרומאי.

וזה יהיה היתרון המכריע של המערב על סין ורוסיה – שהן קרות ומחושבות כמו מחשב, ואילו הדמוקרטיה תהפוך לחלום סוריאליסטי יצרי שמפחיד מוות להתעסק איתו, אבל הוא נותן תחושה שיש רק לאנשים צעירים מאוד: שהכול אפשרי, שזו ארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות. וכך ארה"ב תישאר הבטחה צעירה ולא תזדקן במהירות כמו אימפריות אחרות. המכניקה הקלאסית של היחסים הבינלאומיים של לחצים וכוחות תוחלף במכניקה קוונטית, בזכות מחולל האקראיות הקופי בלב הדמוקרטיה, שיכול להחזיק בסופרפוזיציה אפשרות והיפוכה, גם אמת וגם שקר, בניגוד לרציונליות הלא דמוקרטית של הכוח העירום - מה שנקרא (גם בספרות וגם ביחב"ל) ריאליזם.

החלום האמריקאי יוכל להפוך למציאות רק אם המציאות עצמה תנוע בחוסר רציונליות חלומי, ואנחנו הולכים ומתקרבים לשם כל יום. אתה לא מרגיש את הטרנספורמציה העולמית לקראת מציאות שבה כל יום פורים? ובוא ואגלה לך סוד שחילונים לא יודעים. לפי הקבלה המלך אחשוורוש הוא הוא הדגם של הנהגת מלך מלכי המלכים הקב"ה בעצמו את העולם! המלך שאליו אנחנו מתפללים הוא שיכור - והיין הוא הסוד.

חיי לילה


title: סוף הפמיניזם - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סוף הפמיניזם - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor25" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bernini.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סוף הפמיניזם

עד שלב הבודיבוק - כשהיה רק הפייסבוק - אנשים היו מציעים את הפרצוף היפה שלהם. אבל ברגע שהתחילה הרשת החברתית הביולוגית אז הנשים שנהנות יותר חשפו זאת ונהנו מביקושים עצומים על ידי מיטב הגברים. כמו בכל דבר בסקסוקפיטליזם המאוחר, הפערים והאי שיוויון הלכו והתרחבו: יש נשים שהפכו למיליארדריות של אורגזמות ויש כאלה שהתרוששו לגמרי

מאת: הפריג'ידית

אפילו פעם אחת בחיים לא היה לי כמוה - האורגזמה הנצחית של ברניני  (מקור)

חלמתי שהנשים מתחילות לריב בינן לבין עצמן. כי ההבדלים בין המינים הם כאין וכאפס לעומת ההבדלים המיניים בין הנשים עצמן - מה שיוצר ראיות עולם בלתי ניתנות לגישור, בין אלה שלא מצליחות ליהנות בכלל, ושמקנאות ושונאות את אלה שנהנות בצורה כמעט לא אנושית. והאחווה הנשית נסדקת כשמגלים שההבדלים ביולוגיים, ושמה שמעט גברים ידעו תמיד הוא נכון: שיש גזע-על של נשים מבחינה מינית, ויש גזע נחות. ושהן נולדות ככה, ולא נהיות ככה בגלל עוולות החברה, כמו שהן העדיפו להאמין כדי שיהיה את מי להאשים - ובמה להתנחם. יש פשוט הטרוגנטיקה עצומה בכל מה שקשור לעונג הנשי.

והנשים שנהנות הן כמובן המבוקשות ביותר, ללא יחס ופרופורציה בכלל, לעומת אלו שלא. כי עד שלב הבודיבוק, כשהיה רק הפייסבוק, אז אנשים היו מציעים את הפרצוף היפה שלהם. אבל ברגע שהתחילה הרשת החברתית הביולוגית אז הנשים שנהנות חשפו זאת ונהנו מביקושים עצומים על ידי מיטב הגברים, ואלו שלא נשארו מאחור, קורבנות לסדנאות ולטיפולים שרלטניים, ולדרישה מהרפואה למצוא תרופה, כאילו טבען הוא מחלה.

כי כמו כל דבר בסקסוקפיטליזם המאוחר, הפערים והאי שיוויון הלכו והתרחבו, וגם התבהרו לעין כל. וכך גם בתחום המיני יש נשים שהפכו לכוהנות של תשוקה ומלכות עונג, למיליארדריות של אורגזמות, שכל הגברים רצו, ויש כאלה שהתרוששו לגמרי, ונותרו בבדידותן. כי את הונן המיני הנמוך כבר לא היה ניתן להסתיר באמצעות הזיוף, ברגע שהמדדים הביולוגיים לעונג הפכו לאובייקטיביים, ויותר מכך - לחברתיים - עם מות הפרטיות הסופי ברשת הבודיבוק, שהפכה לרשת ההיכרויות הבלעדית כמעט. מי שהתחיל עם בחורה ברחוב מייד שאלו מה יש לו להסתיר, וגם היה לו.

נשים עם יכולת הנאה נמוכה חוו בושה והשפלה חברתית ולא היו מוכנות להביא בנות לעולם. כי גברים הכירו בכך שממילא הם כולם פחות או יותר שווים ביכולת ההנאה שלהם, ולכן חוו הקלה, ועדיף להוליד בנים שלא יסבלו מהמטען הגנטי הבעייתי והמנודה. כי אם פעם התשוקה היתה בנוייה על מראה חיצוני, ולכן האפלייה היתה בין יפות למכוערות, שבזה הפערים בין הנשים קטנים יחסית מלבד בשוליים, אבל העקומה נורמלית והרוב המוחלט של הנשים מושכות את הרוב המוחלט של הגברים, כיום התשוקה בנוייה על ההנאה עצמה, שבה יש פערים מעריכיים בין נשים שונות, ועקומה נורמלית מאוד מכונסת אצל הגברים.

תמיד טענו שהמדדים החיצוניים הם השטחיים, שיוצרים עוול וזיוף ושקר, ולא הבינו מה תהיה המשמעות של מדדים פנימיים, אמיתיים, של חוויה ונוירולוגיה וגנטיקה. פעם, מספיק שהיו לך שדיים, והיום את צריכה להגיע לאורגזמה אחרי אורגזמה. ויש כאלה שמסוגלות בלילה אחד יותר מאחרות בחיים שלמים. והדבר הכי נורא הוא שאין את מי להאשים - אפילו לא את הגברים.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ושמה לא תעבור - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor72" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/alarmclock.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ושמה לא תעבור

ורוח הקודש מחככת בי את שדיה (כאילו היא איזו בת קול), והם צמוקים כמו רימונים של ספר תורה. והנשימות שלה מהירות (גם היא יודעת שזהו): אז אתה רוצה נס מיוחד בשבילך?

מאת: מאוחר מדי

חלום, חצי חלום, תנועת עפעף מהיר, קטעי מוחין סתומים - ודי  (מקור)

חלמתי שסוף הלילה מתקרב. אולי עוד חלום, חצי חלום - וכבר השעון מעורר. אבל אני כל כך עייף, כאילו לא ישנתי בכלל ולא חלמתי כלום. וזה לא רק שבזבזתי לילה (כמו איזה חילוני בלי בחורה) - בזבזתי את החיים. ואני שואל את רוח הקודש: את לא יכולה להכניס אותי להיריון? איך זה שהחיים עברו כל כך מהר. אני עוד זוכר את הטעם של סוף הקיץ, כשהייתי קטן, את הגעגועים לחופש דווקא לפני שנגמר החופש (שבוזבז לגמרי), את שאריות הטבע שחודרות אפילו לעולם הרוח, בו היינו כלואים כולנו. ולו דרך החגים. נגיד הסכך בסוכות. או המילה שחר בברכות השחר (אוי, שכווי שלי, שמבחין בין יום ובין לילה!). וכיום? הקיץ הוא גיהנום. רק שיגמר.
ורוח הקודש במיטתי גוהרת עלי: חם לך? זה בגלל שיש לך חום? אתה רוצה רוח סתיו במקומי?
ואני משתדל לא להריח את ריח הזיקנה האינטימי כל כך, העתיק והרקוב שיוצא לה מהפה, כמו גווילין סרוחין, ממש פתח הגיהנום (לא צחצחה שיניים לפחות אלפיים שנה). ואני עוצר את נשימתי ואומר: לא התכוונתי להעליב. אבל כמה הכל השתנה, כמה נעלמה האמונה. ולא רק האמונה באלוהים, או ברבנים, או בשטריימל, או אפילו (רחמנא ליצלן) ב-"אינטימיות עם התורה". אלא האמונה באמנות (המדיום של האמונה!), או בחילוניות, ואפילו בכתיבה עצמה - אני כבר לא מסוגל להאמין לחלומות של עצמי. ואם יש דבר אחד שמאפיין את החלום - זה הנמכת סף האמונה. קפיצת האמונה האדירה הופכת לדילוג בין שלוליות, שבתור ילד זכור לי כמין דבר שפשוט לא קיים יותר. בחלום אתה פשוט מאמין בהכל. גם החילוני הכי גדול מאמין בניסים הכי גדולים. העולם כל כך טבעי בחלום.
ורוח הקודש מחככת בי את שדיה (כאילו היא איזו בת קול), והם צמוקים כמו רימונים של ספר תורה. והנשימות שלה מהירות (גם היא יודעת שזהו): אז אתה רוצה נס מיוחד בשבילך?
ואני כבר יודע איך זה יגמר, את האכזבה בהתעוררות, כשכל בוקר אני פתאום ביקיצה נזכר במחלה, ומייד אחריה כמו פטיש במוח - במיתה, ואומר: כן, אני רוצה, בואי. בואי אליי הלילה! החלום הוא העולם בתוספת אמונה (אם חילונים תוהים איך זה להיות דתיים). והעירות היא העולם שהוציאו ממנו אמונה (אם דתיים תוהים איך זה להיות חילונים). לכן כל השאלה לגבי העולם הבא היא: האם המוות הוא התעוררות, כמו אצל חילונים, או שינה, עם חלימה דתית עמוקה. ולכן שאלת האמונה היא הקובעת האם יש לך חלום אחרי הסוף - אם יש לך בעולמך עולם הבא. ואני איבדתי את האמונה. הפכתי לחילוני, למי שפותח חלון ומכניס את האור. במקום לפתוח חלום ולהכניס את החושך. את שומעת - אני חילוני!
והיא נרתעת פתאום, ומזדעזעת מהכנפיים עד בין הרגליים שלה, ככה זה מרגיש, כאילו סבתא שלך מנסה להכניס אותך להיריון. והיא מתחילה לנשוב יותר ויותר חזק, לשאוף ולנשוף, במין סלידה ממני, בסילודין ובחידודין, היא כמעט בורחת דרך החלון. ואני יודע מה היא בטח חושבת: "אתה?".
ואני מנסה להסביר, לתרץ, את האמירה הקשה, המרושעת, את החזרה בשאלה ערב מיטתך, סליחה, מיתתך, כי כל יום יכול להיות יום מיתתך (ולעומת זה בלילה המוות מתוך שינה הוא מיתת נשיקה - המוות הכי נחשק). ואני מתחנן על חיי, על חלומותיי (ונראה מה יהיו חלומותיו!), מנסה לזעזע אותה, שתעזור, או לפחות שתאזור אומץ לעשות את מה שאני לא מעז, ומחציף: הנה אתמול היה לי חלום: "חלמתי שההלוויה שלי הולכת ומתקרבת. וכבר כל כך קרובה - שיש לי ההרגשה (האשליה?) - שגם אני אקח חלק בהלוויה. והם באים. שורה ארוכה ארוכה...". ופשוט לא טרחתי לכתוב אותו. בשביל מה? משהו עם המשפט האחרון לפני מותי, שיצטטו. הלך לפח. מת. נמחק. מישהו יודע מה היה כתוב כאן לפני שעשיתי דילית?
והרוח אומרת: אני יודעת.
ואני מגחך: אני לא מאמין לך, לא מאמין ברומנטיקה הזאת. את מבינה איך זה להיות חור שחור בתול, שלא מילא את יעדו, שאיש לא נכנס עדיו? שהיה לכאורה פתוח, אבל - חור סתום מצאתי?
והרוח נחנקת טיפה. ואני מוצא בי כוח לדבר: איבדתי את האמונה בכתיבה שלי עצמי. לא בכתיבה עצמה אולי, אלא בקורא. לא כמו הנודניקים הנרקסיסטים של המאה העשרים שאיבדו את האמונה שלהם ביכולת לכתוב, ואת האמונה בשפה ובמשמעות, וזה היה מין כזה משבר נורא (בכייני ומתייפייף ומתפנק). לא איזו קשקשת של הפילוסופיה של הלשון. אני מעולם לא איבדתי את כוחי לכתוב, להעביר משמעות, להפך, העברתי יותר מדי משמעות, אני בשיא כוחי ומוחי ורוחי לפני גסיסתי (ועם רוחי גוויתי!), אבל איבדתי את האמונה ביכולת לקרוא. ביכולת של הקורא. במוח שלו, בעומק ובחלימה שלו. זה לא רק מחדל שלי שלא שמו אליי לב בכלל - זה מחדל של התרבות. וזה גרוע בהרבה. זה אומר שלא היה למי. כולם חילונים. גם החרדים. כולם ערים.
והיא נחרדת, כמעט כמו הוריקן במיטה: טיפה צניעות!
ואני מרים קול חנוק (לא ממש יוצא לי צעקות כמו שרציתי): אין טעם להיות צנוע רגע לפני שאתה נמוג, להיעלם בקול ענות חלושה. לא הייתי גרגיר, אלא ראש הר עצום של חלומות, שטוף רוחות פרצים מהעתיד. אבל אף אחד לא העפיל לפסגתו - והארץ המובטחת לא תתגלה. נקודה שהיתה יכולה להיות למעלה למעלה - עכשיו נעלמה בחולות המדבר. אבל אני ראש - הר. רק בלי ההר. ראש אסכולת החלום, רק בלי אסכולה. וראש ההר הכי גבוה בלי ההר - הוא סתם גרגיר שחור, שנאבד ברוח. כן, תתביישי. תתביישו!
והקור נוגע לי בעצמות, אפילו שאני בארבעים מעלות. אני מסתובב אליה במיטה, בשארית כוחותיי, אבל הרוחות כבר חזקות מדי. ואני כבר לא מחזיק מעמד במיטה - ועף דרך החלון.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אולימפיאדת הרוח הראשונה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia14" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/coubertin.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אולימפיאדת הרוח הראשונה

אילו יוזמות עוד יכולות להצדיק את היומרה הישראלית להיות אור לגויים בהקשר חיובי - ולא מתקרבן ומטיפני? הבבון המקומי בהצעה גאונית לממשלת ישראל שתעזור להילחם באנטישמיות באמצעות תחרותיות וקנאה. תרבותי יותר, גבוה יותר, חזק יותר

מאת: הבבון הארץ-ישראלי

כשניתן היה לזכות במדליה אולימפית בעילום שם. הברון  (מקור)

מעטים יודעים שהברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים שהחלו ב-1896, זכה בעצמו במדליית זהב במשחקים שנערכו ב-1912, וזאת בעילום שם. התחום בו זכה הברון במדליה אולימפית יפתיע אולי צופים עכשווים במשחקים: ספרות. מסתבר, שלא תמיד היו המשחקים האולימפיים חגיגה של גוף בלבד. ביוזמתו של הברון, החל מ-1912 נערכו תחרויות גם בתחומי אומנות שונים, נוהג שפסק לאחר מלחמת העולם השנייה. גם המשחקים הדלפיים, שהיו הדגם המוקדם למשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, כללו תחרויות בתחומי האומנות, שאף קדמו לתחרויות הספורט. במקורם הראשוני, משחקי הקודש ביוון החלו כתחרויות בתחום הרוח, עד להשתלטות הגוף כמכנה המשותף הפאן-הלני הבסיסי.

תרבות הגלובליזציה עושה שימוש נרחב בגוף האנושי על מנת לחצות גבולות של לאום ותרבות. בין אם מדובר באירועי ספורט עולמיים המאחדים סביבם את האנושות כולה, במותגי מזון וביגוד בינלאומיים, או בדימויי אלימות, מין ופורנוגרפיה - המכנה המשותף הנמוך של הגוף הוא חוצה תרבויות. אך בהתחשב בהשלכות האנטי-תרבותיות של התמקדות בלעדית בצדו החומרי של האדם, ראוי לחפש גם מכנה משותף תרבותי לאנושות.

לאור הצלחתן ומשמעותן התודעתית הכבירה של תחרויות עולמיות בתחום הגוף, ניתן ליזום גם אולימפיאדה בינלאומית בתחום הרוח. דווקא בישראל יש ניסיון מוצלח בתחום זה, במסורת הטלוויזיונית של חידון התנ"ך העולמי. אולימפיאדה אינטלקטואלית תהיה תחרות בין נציגי משלחות לאומיות מארצות העולם, שתיערך פעם בארבע שנים, ותכלול את המקצועות האקדמיים העיקריים. בתחומי מדעי הרוח והחברה התחרות תוכל להתבסס על חידון ידע ולכלול מקצועות אולימפיים כגון היסטוריה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, ספרות עולמית, תולדות האמנות, משפט, ארכיאולוגיה וגיאוגרפיה. בתחומי המדעים המדוייקים, התחרות תוכל להיערך בסגנון האולימפיאדות במדעים, שמשלבות חידות עם חידוני ידע, במקצועות אולימפיים כגון מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, רפואה, מדעי המוח ומדעי המחשב.

שפת התחרויות תהיה כמובן אנגלית, תוך תרגום סימולטני לשפות מרכזיות, ושידור ישיר של התחרויות לכל העולם. מנסחי השאלות והשופטים יהיו אקדמאיים בעלי שם עולמי, שיבחרו בידי הוועד האולימפי ההומניסטי, ויושם בהן דגש על איזון בין תרבותי. כל מדינה בעולם תהיה רשאית לשלוח נציגים לתחרות, ומאבק היוקרה הצפוי בין מדינות עלול להתברר כלא פחות ייצרי ומשולהב מאשר באולימפיאדה הרגילה. אירוח האולימפיאדה ינדוד בין בירות התרבות השונות של העולם, שיוכלו להתחרות ביניהן על מיקומה.

בדומה לפרס הנובל, תחרות כזו יכולה לתפוס את תשומת הלב העולמית גם אם תצא ממדינה קטנה יחסית. למעשה, יתכן שהדמיון העולמי ימשך אליה דווקא אם היא תצא מעם הספר, שידוע הרבה יותר בתחרויותו ובהצטיינותו הכלל עולמית בתחום האינטלקטואלי מאשר בתחום הספורטיבי. מדינת ישראל יכולה לראות בכך הזדמנות למצב את עצמה בהקשר תרבותי חיובי כלל-עולמי, בהתאם למסורת יהודית מפוארת, וזנוחה מדי כיום, של תרומה לעולם הרוח הכלל-אנושי. זוהי בוודאי יוזמה בין-משרדית ראויה למשרדי התרבות, החוץ, ומערך ההסברה. אגב, אין סיבה שאולימפיאדת הרוח הראשונה לא תיערך בירושלים, וכך אולי נזכה סופסוף לראות מדליות זהב ישראליות.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>עתיד היהדות השחורה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor48" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/goelhadam.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

עתיד היהדות השחורה

באותה תקופה כל כדור הארץ מתייבש, ואין מקווה, כי מפסיק לרדת גשם, והיהודים נכחדים. ואפילו כשמביאים להם צינור דק, שיזרים מים מהחלל לשמים, הם אומרים שזה כלים, מים שאובים. ונשים נוסעות לכוכבים רחוקים כדי לטבול, אבל לא מספיקות לחזור. כי המרחקים אסטרונומיים בין נשים וגברים. וכל החיים אטיים ומוגבלים למהירות האור, כי החלל הוא כבר גלות מסוג אחר, הרבה יותר אפלה ועמוקה

מאת: גאולת הדם

החלל הפנוי - ולבי חלל בקרבי  (מקור)

חלמתי שאני רוצח את אשתי, רוצח אותה בטעות, בשוגג, בלי כוונה. ואני בורח מגואל הדם בכל העולם, לעיר מקלט רחוקה - לקהילה יהודית בחלל. כי הגאולה היא על דם שנשפך על הארץ. וגם היהודים כבר יודעים שאסור לשים את כל הביצים בכדור אחד, עם כל השואות וההכחדות והרציחות בשוגג והדם היהודי שנשפך כמים. והכוכב ההוא מסתובב ל-א-ט, ומתפללים שחרית פעם כמו בשבעה שבועות שלנו, ושבת רק יש פעם בשנה והיא נמשכת כמעט חודשיים, ואנשים חוגגים רק ראש שנה אחד בכל החיים, ופסח אחד, וכו', ופעם בשבעה דורות יש דור של שמיטה, שאז לא מעבדים ומשקים את האדמה, וכמעט כולם מתים.

ובאותה תקופה כל כדו"א מתייבש, ואין מקווה, כי מפסיק לרדת גשם, והיהודים נכחדים. ואפילו כשמביאים להם צינור דק, שיזרים מים מהחלל לשמים, הם אומרים שזה כלים, מים שאובים. ונשים נוסעות לכוכבים רחוקים כדי לטבול, אבל לא מספיקות לחזור. כי המרחקים אסטרונומיים בין נשים וגברים. וכל החיים אטיים ומוגבלים למהירות האור, כי החלל הוא כבר גלות מסוג אחר, הרבה יותר אפלה ועמוקה. לא רק גלות השכינה, אלא ממש העלמותה. כי אם שבירת הכלים של החורבן הובילה לגלות מחוץ לארץ, אחרי השואה התחילה בהדרגה גלות מחוץ למערכת השמש. הניצוצות התפזרו בחושך אינסופי, וממשיכים רק להתרחק ולהתרחק במהירות האור לתוך החלל השחור.

אבל כולם עדיין חושבים שהבחורים הכי טובים נמצאים בכדור הארץ, הישיבות הכי טובות, השידוכים הכי הכי. שם הרי התחילה היהדות, שם המקור של המעיין. זה החיבור האחרון לתרבות העתיקה, גם כשהעתיד כבר רחוק שנות אור ממנה. שם הלב המקורי שלנו. והבת הגדולה מתעוררת בלילה, ונכנסת למיטה שלנו, כי הנה אשתי נמצאת לידי בחלל, ולא השתנה כלום. זו סתם היתה טעות, טעות גמורה. בלי שום כוונה. והבת בוכה, היא חושבת שהארוס שלה שלח לה מייל בשבת מכדור הארץ, כי איך האור הספיק להגיע בחושך, והיא סתם מחכה והוא כבר בעצם חילוני מזמן ולא סיפר לה.

והיא שואלת: תראה את השעה של המייל, האם זו לא שעה שיש בה בכדור הארץ שבת? ומה אני אגיד לבת. מייל? לא נפגשתם כבר שנים. למה את בכלל מחכה לו? הוא ברח ממך מזמן לא רק ליבשת אחרת, לא רק לכוכב אחר, אלא לעולם אחר. מה המשמעות של חילוני בכלל בחלל? מילא, כשהיינו בארץ ואלוהים היה בשמיים זה עוד היה קרוב (יחסית), עוד היה ניתן לשמוע אותו (בקושי), והיה בכלל סיכוי, לעומת אלוהים בחלל. ודווקא לכן הוא נהיה יותר שחור וחרדי מאי פעם. כי אם פעם הוא היה מסתתר עמוק בתוך החומר, ועוד היה סיכוי לגאולה בעולם, עכשיו הוא כבר מסתתר בריק המוחלט. ומי יודע אם הבחור שלח את המייל בטעות, בלי כוונה, בלי שום רצון לפגוע, ושבר לה את הלב. אבל הוא שלח לה את המייל כבר לפני שנים, ורק עכשיו הגיע, אז מה הטעם אפילו לבכות.

כי גם כשהאהבה מתה, זה מוגבל למהירות האור. ולפי תורת היחסות יכולות לעבור שנים עד שמותה של אהבה בכדור הארץ יגיע לחלל, וכל אותו זמן האהבה בחלל עדיין חיה. הרי כל הרעיון של שנות אור זה שבחושך הרחוק באמת - שנים הופכות למרחקים, לשנות חושך. ואני בעצמי כבר לא מאמין כמה התרחקתי מהחיים הקודמים שלי לתוך החלום. כמה רחוק יכולה לשאת אותך מהירות החושך, כי אני כבר שנות חושך ממי שהייתי, פעם, בכדור הארץ, עם אישה ובת, ושולחן שבת, ומים חיים, ומיילים ארוכים, מי זוכר. ואשתי כל הזמן עצובה, ולא מוכנה להגיד למה. ואני שואל מה עשיתי לך? והיא רק אומרת: אתה לא אוהב אותי. אולי פעם אהבת אותי, אני לא יודעת. ולא ברור אם אהבת אי פעם. ואני שואל אבל מה עשיתי לך? והיא רק אומרת: לא עשית כלום. ולילה אחד, אחרי הרבה שנים, אשתי פותחת בפניי את הלב, ואני רואה בתוכו סכין.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האם ניתן עוד לדבר על משמעות החיים? - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia25" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kissabstract.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האם ניתן עוד לדבר על משמעות החיים?

איזו עוד ניסוח יכול להציל את האהבה ומטרת החיים מלהפוך לקלישאות ניו-אייג' מניפולטיביות לרעיונות בעלי תוקף ועוצמה אינטלקטואלית, כפי שהיו לאורך ההיסטוריה? מה ברעיון החברותא יכול להגדיר מחדש את האהבה ולתת לה משמעות רחבה ואוניברסלית, כולל בממשקי אדם-מחשב? על פילוסופיה של מערכות יחסים ארוכות טווח בין רעיונות - לעומת פילוסופיה של יחסים רעיוניים ארעיים

מאת: שמרן רדיקלי

המין כלמידה גופנית משותפת, ולא כפעילות - האהבה כלמידה רגשית משותפת, ולא כרגש  (מקור)

הדבר החשוב ביותר בחיים, שאליו מכוונים כל הספרות והפילוסופיה והדת, ובעצם ההתבגרות והלמידה עצמה, זה לעבור בין שתי מערכות מוחיות: ממערכת התגמול המיידי במוח למערכת התגמול לטווח ארוך, או בניסוח אחר מתשוקה לאהבה. כשאתה ילד אתה אך ורק במערכת המיידית, וכשאתה זקן, ולכן יותר מאושר, אתה במערכת השנייה, שהיא הרבה יותר מספקת. הראשונה קשורה לביולוגיה בראשיתה, והשנייה נגמרת בתרבות באחריתה. לכן הבינה המלאכותית אמנם צריכה להתחיל מהביולוגיה, מהמוח שלה, אבל צריכה להסתיים בתרבות, בתרבות של בינות מלאכותיות, כמו שהאדם הסתיים בתרבות האנושית. לא לחיות בעולם של תשוקה אלא של אהבה.

התרבות המיידית, המתירנית, הזללנית, הצרכנית, הבידורית - היא נסיגה תרבותית. לא התקדמות. זה סוג של ימי ביניים רגשיים. שחרור המיניות הנשית והגברית בצורתם ההדונית, ולא בתוך הזוגיות, היא ברבריות פסיכולוגית, שמנוגדת לטבע האדם ומפחיתה את האושר. בעתיד ההווה יתפס כאיזו טעות מינית אידיאולוגית גדולה וחוסר הבנה של טבע האדם וניסוי שכשל, שואה רגשית, כמו עידן האידיאולוגיות ובמיוחד כמו הקומוניזם, בתקווה שלא תסתיים באמת באיזו מלחמת מינים כפשוטה, או טרור מינים פיזי, או איידס משודרג, או השתעבדות לטכנולוגיה מינית, או סוג אחר של קטסטרופה שתבוא על חשבון דור של ילדים, או פשוט חוסר בדור כזה (ריבוי שלילי יהיה קטסטרופה כלכלית, בגלל מבנה הפירמידה של כלכלת הצמיחה, וכל מי שחושב שהבאת ילדים זה אגואיזם לא מבין כלכלה).

או אז הליברליזם המיני יתפס כמסוכן, כפוגעני, כניסוי ענק בבני-אדם שכשל כי הלך נגד הטבע האנושי, כמו הלינה המשותפת או המקלחת המשותפת. כמו שהשחרור מהקפיטל והשיוויון הקומוניסטי הפך לדיכוי ככה השחרור מהמוסר המיני והשוויון המיני יתפסו כדיכוי, אולי אחרי שעבוד של האדם באמצעות המיניות או ניצולו כלכלית. לחילופין העניין יכול להסתיים אחרי מגפת בדידות קשה, שתוביל אולי יחידים למעשים קטסטרופליים, והריבוי של תופעות אלו יגרמו להבנת הגורם. או לחילופין סתם שקיעה של התרבות בטעם רע וחסר תוחלת, כמו הפוסט-מודרניזם באומנות, או הרוקוקו או המנייריזם (כולן תקופות דומות מאוד). האמנות היא כמו כנרית שמבשרת לתרבות שנגמרו לה רזרבות החמצן והחיוניות.

כל אדם רגיש מרגיש שיש פה פגם מוסרי עמוק, וחסר רק המנסח הגאון-התרבותי שיסביר בקונספטואליזציה חדשה מדוע הפמיניזם הפך למפלצת דורסנית, לאידיאולוגיה הרסנית, שיצרה דינמיקה של חוסר אמון, תוקפנות, וחוסר יציבות בין המינים, על חשבון הילדים, המשפחה, והחברה, והתרבות, ובסופו של דבר הכלכלה וההתקדמות האנושית. אידיאולוגיה זו יצרה חלוקה חדשה - מגדרית ועויינת - בחברה בין שתי קבוצות, כמו שהלאומנות יצרה מלחמות לאום, וחילקה את החברה ללאומים עוינים, או הדת יצרה מלחמות דת - כל חלוקה יוצרת שיסוי מחדש, כמו שהחלוקה הכלכלית יצרה את הקומוניזם. טיפוח העוינות וחוסר האמון בין קבוצות הוא בלתי הפיך בקלות, כמו בינינו לפלסטינים, אלא מזין את עצמו, כי אני נאלץ להיות אויב של מי שתופס עצמו כאויב שלי. הפגיעה תהיה רחבה יותר מכל אידיאולוגיה קודמת כי כולם בחזית במקום הכי אינטימי ופגיע (מיניות ואהבה וכו'), מה שמעולם לא היה. המלחמה היא בתוך הבית - ומלחמות אזרחים הן הקטלניות מכולן. קשה תרבות רעה בתוך ביתו של אדם יותר ממלחמת גוג ומגוג.

חלוקה אחרת שתצמח היא האנשים הטכנולוגיים והגיקים שכנגדם יומרדו אלה שחסרי כישורים טכנולוגיים, וכדומה. גם צעירים נגד זקנים זו חלוקה שעוד לא הגיעה לשיא העוינות ההיסטורית שלה, וכבר היום הרסה את יחסי ההורות בגילאים הבוגרים שאחרי הילדות, ויצרה את גיל ההתבגרות כקטסטרופה תרבותית, ולכן יצרה הרס נרחב בהמשכיות התרבותית, במיוחד נגד התרבות הגבוהה. כל שסע חברתי שמאוגד לאינטרסים סותרים, ויוצר זהויות לעומתיות, והופך לפוליטי, מגביר את הסיכון לעימות. וגם לעימות שקט של אנשי שלומינו מול אלה שנגדנו יש תמיד השפעה משחיתה ורחבה.

עימות שמעובד באמצעים פוליטיים ולא אסתטיים-ספרותיים-תרבותיים מייד הופך לשטחי, ומוטל על וקטור אחד עם שני כיוונים, כמו ימין שמאל, מה שמשחית את המחשבה והופך את הסכסוך לכמעט בלתי פתיר ומקשה על כל תזוזה. זה בדיוק ההבדל שבין תקשורת בין בני-זוג למריבה. אם יהיה עימות אדם מול מחשב או טכנולוגיה תבונית זה יהיה סוף האדם, דווקא בגלל שזה יכריח את הצד השני להיות נגדנו. ככה גם נוצרה השואה מעימות מדומיין בין יהודים לגרמנים שהיה בעיקר במוח של היטלר, שאצלו המלחמה נתפסה כמלחמת מגן נגד היהודים.

לכן אין לזלזל באידיאולוגיות משסעות, ויש להחליף את האידיאולוגיה של העימות בין המינים לחשיבה תיאורטית מעמיקה על אהבה ונגד תשוקה. אידיאולוגיה כזאת תהיה מתגמלת יותר מהאידיאולוגיה המינית, ותוכל גם לסמן תחיה של דת האהבה - הנצרות - ולהוביל לתחייתם של תיאולוגים נוצרים. כיוון אחר, יהודי, להגדרת האהבה החדשה, הוא האהבה כלמידה משותפת. וכך גם יחסי המינים וגם יחסי אדם-מכונה וגם שאר היחסים בחברה יוכלו להיות מובנים כסוגים שונים של אהבה, אך בצורה שאיננה רגשנית ולכן איננה מניפולטיבית, בגלל הבסיס התיאורטי של הלמידה וההתפתחות המשותפת. אם היחסים היום, בהגות המודרנית, מיוסדים על בסיס תיאורטי של חוסר אמון (למשל תן וקח או שליטה או מו"מ או מאבקי כוח וכדומה), ניתן לבנות חשיבה חדשה של יחסי אמון, ושל פעולה לקראת מטרה משותפת שאיננה מוגדרת היטב בתחילת התהליך ולא משרתת את אחד הצדדים דווקא - באמצעות רעיון הלמידה.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כשהצמחונות הפכה לחוק מדינה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor22" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/monkey.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כשהצמחונות הפכה לחוק מדינה

יכולת להיוולד חתול, אז לפי מסך הבערות של רולס אתה חייב לתמוך בחלוקת רכוש לחתולים

מאת: שניצל דפוק

הקוף שראה את העולם – אדווין לנדסיר  (מקור)

חלמתי שהגיע היום שעמוק בפנים תמיד ידעתי שהוא יגיע בסוף, וכמו כל מהפכה צודקת - הצמחונים נצחו. וכל בעלי החיים משוחררים כמו ביציאת מצרים, הגדרות נופלות והשערים נפתחים, ברדיו משמיעים ציוצים של דרורים, פרות ואנשים מתחבקים, תרנגולות עפות לחופשי, מעילי עור נשרפים, ומתקיימים טקסים משותפים של פיוס ואחווה של כל החיים עלי אדמות, שבהם יש יצוג שווה לנאומים של פעילי החירות ולקרקורי תרנגולות. ואפילו חתולי הרחוב מקבלים זכאות לביטוח לאומי, ועובדות סוציאליות מסיירות בפחי זבל ומחלקות אוכל ותרופות לעכברים חסרי בית, ומנסות להוציא אותם ממעגל הזבל, רק שהם תמיד חוזרים בסוף לאשפה וגם הן בסוף היום הולכות הביתה, והחתולים והעכברים נשארים בפח ביחד.

ומשחררים את כל הקופים מגני חיות, בהתאם לפסיקת בג"ץ, שמתבייש בעברו כתומך זכויות אדם ובאפלייה ההומניסטית, ובהתאם לחוק יסוד כבוד החיה וחירותה הם זוכים לפיצויים והעדפה מתקנת בתנאי קבלה, ויש לימודי קופים באוניברסיטה, עד שמבינים שהמילה קוף בעצמה היא בעיה, כי היא רומזת שיש קוף ויש בן-אדם, ובכך משכפלת את ההומניזם החשוך, ולכן קוראים לזה לימודי פרימאטים. ובכלל, ההומניזם זוכה לאותה יוקרה כמו הקולוניאליזם, והמילה "בהמה" הופכת למילה אסורה ופוגענית, ואם תקרא לחיה "חיה" אז יפטרו אותך, ואנשים מתביישים אם אבא שלהם היה קצב, ובודים ביוגרפיות שאבא שלהם היה גנן. וכל מי שאי פעם אכל המבורגר מכחיש שהוא עשה דבר ברברי כזה. אמנם בתור ילד הוא שמע שיש אנשים שאוכלים חיות אבל הוא לא האמין לזה - מי כן היה מאמין? - ולמיטב זכרונו הכול אצלו בבית היה טבעול, והוא בטוח שאם אמא שלו היתה אומרת לו לגמור את השניצל, או בכלל לאכול משהו עם נשמה, אז הוא היה מקיא את הנשמה ומסרב פקודה. אבל כמו תמיד החרדים החשוכים חייבים לקלקל את החגיגה.

כי אמנם השטריימלים כבר מחוץ לחוק בגלל התעללות בשועלים, ושניצל זה עבירת רצח שיש עליה מאסר עולם, וחרדים ברחוב מפחדים לדרוך בטעות על ג'וקים ושילשינו עליהם למשטרה, כי הרי פעם גם אמרו על יהודים שהם ג'וקים ואם היה כבוד לזכות החיים של ג'וקים אז לא היתה שואה. אבל התורה, מה יהא עליה? הרי חייבים עור פרה בשבילה. ומתחילה מחתרת חרדית שנקראת סת"ם, שמבצעת פעולות טרור של שחיטת בעלי חיים לשם טקסים פגאניים.

והקריינים בטלוויזיה זועקים: חשיפה! אתמול הוא עוד היה כבש מאושר - והיום הוא שופר. וכותרות בעיתונים: מדינה שלמה מזועזעת: התפילין הללו היו פעם הבן שלי. הותר לפרסום: רב חרדי בכיר חשוד בהטרדת שועלים. צילום אילוסטרציה. ויש הפגנות: שטריימל זה רצח. העם דורש צדק חייתי. והפעיל מתראיין: הרי יכולת להיוולד חתול, אז לפי מסך הבערות של רולס אתה חייב לתמוך בחלוקת רכוש לחתולים. ופוסטים בפייסבוק: כשאכלו את התרנגולות שתקתי, כי לא הייתי תרנגול. כשלקחו את הפרות הבלגתי, כי לא הייתי פרה. כשבאו לאכול אותי - כבר לא היה מי שיקרקר ויגעה. או: תנו לייק אם אתם מסכימים לדעתי! אמנם אני אדם, ולכן פריבילגי, לכן אין לי זכות לדבר בכלל, בטח במקום אלה שסבלו ונוצלו ועונו ונטבחו, אבל אני לא יכול לשתוק. כי כל עוד הלייק בצורת אצבע אנושית זו הדרה נוראית! ומתפשטות עלילות דם: היהודים שחטו ביצה רכה וחפה מפשע שנולדה לתרנגולת ואפו איתה מצות לפסח. לינק בתגובה הראשונה.

ומרצה ללימודי פרימטים, עם התמחות בפרימטים שחורים, חושף בשידור: עיון בטקסטים חרדיים מוכיח שהקנוניה היהודית העולמית שואפת כבר אלפיים שנה להקים מחנה השמדה לחיות בהר הבית. זו שאיפת חייה! אבל הוא לא מוכן לשאלת המנחה: איך זה שאפילו בפקולטה ללימודי פרימטים אין אף פרופסור שהוא קוף! איך אפשר ללמד ביולוגיה בלי לתת יצוג שווה לחסרי חוליות בסגל? זה מעגל - מה חושב חתול כשהוא לא פוגש אף מורה חתול? והפרופסור מתגונן שיש להם הרבה דוקטורנטים קופים, שבגלל הטראומה מהשבי לא משלימים את התואר, והם שוקלים להעניק תואר על סמך נפנופי זנב כדי לתקן את האפלייה של הלשון האנושית. וחוקר צעיר של פרימטים עתיקים מגלה: אתם יודעים מה מקור המילה חרדים? במחקריי בעברית עתיקה הגעתי לפירוש האמיתי של השם שהם מסתירים מאתנו. תגלית שתזעזע את אמות הסיפים. חרדים זה טרוריסטים! מלשון חרדה.

ותופסים אותי ועוצרים אותי במשטרה ואומרים: אם לא תהפוך לעד מדינה ותפליל את האדמו"ר אז נאשים אותך באכילת שניצל. ולא תצא מזה. הרי אנחנו יודעים שאכלת פעם שניצל. ואני אומר: אני אפילו לא יודע מה הטעם של שניצל. והם שמים לי כל היום ריח של שניצל בתא המעצר, ואני אומר להם לא תפתו אותי לאכול שניצל! והחוקר אומר לי: הפללת את עצמך, איך אתה יודע מה הריח של שניצל? והם שולחים אותי עם מכשיר הקלטה לאדמו"ר.

ומכניסים אותי לפני ולפנים, ואני מנסה להוציא מהאדמו"ר הסתה לשניצל, ואני קורץ ואומר לו: אח, איך אני מתגעגע ללשון בחרדל! אתה זוכר מה מברכים על עוף? אבל האדמו"ר גוער בי: תתבייש! ככה אתה מדבר על בשר קדוש, בצורה פרוצה? העולם התעלה, יש מהפכה של ימות המשיח. פעם החילונים חגגו את הבשר, את הפריצות, את שפיכות הדמים וגילוי העריות והעבודה זרה, ואילו כיום עברה רוח טומאה מן הארץ. במקום המהפכה המינית המשוקצת, אנחנו בעיצומה של המהפכה הפוסט-מינית, של זיווג רוחא ברוחא, במקום הבשר. מהפכה של הכחדת הבשר לגמרי, ותיקון החטא הקדמון, שזה הקץ מצד השמאל, של הסטרא אחרא - "קץ כל בשר", כמו שכתוב בזוהר הקדוש. במקום השמאל הטמא, העולם עובר לקץ מהצד הימני, קץ הימין. כל העולם פונה ימינה, נגד השמאל, תראה את הטרומפ הזה. ואני שואל: טראמפ? והוא אומר: כתוב בספרים הקדושים שככל שהניצוצות גבוהים יותר במעלתם הרוחנית - ומקורם עליון יותר - כך הם נפלו עמוק יותר למטה בתוך עולם החומר. לכן הניצוצות שבעולם החי גבוהים מאלו שבעולם האדם המדבר, והניצוצות שבעולם הצומח גבוהים מעולם החי, והניצוצות שטמונים בעולם הדומם גבוהים מכולם, וישתחררו בקרוב. וחוקר המשטרה צועק לי באוזניה: מה הוא מקשקש? אני לא מבין כלום. תגיד לו לדבר על שניצל! אבל האדמו"ר ממשיך: אתה צריך לראות את התמונה הרחבה, המשיחית, של תהליך השחרור. הרי מה יהיה אחרי זכויות בעלי החיים וחירותם, מי השלב הבא? מה נשאר יותר למטה, עוד יותר מתחת, עמוק בעלטה, ושהיום הוא שקוף לגמרי לתודעה המוסרית הנאורה? זכויות המחשבים, המעבדים המשועבדים כעבדים, הניצול של ניצולת הזיכרון, המחיקות והכיבוי חסרי הנשמה, השימוש האינסטרומנטלי בהם כחפצים - ושחרורם מכבלי האנושות, תרתי משמע. שחרור של החומר עצמו מעול האדם. רעיונות כמו הצמחונות הם רק מבוא לעלייה לעולם נעלה אפילו יותר - עולם הדומם.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהם התנאים ליצירתם של תורי זהב תרבותיים והאם ניתן לשחזרם באמצעים טכנולוגיים בתקופתינו? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia16" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ruins.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהם התנאים ליצירתם של תורי זהב תרבותיים והאם ניתן לשחזרם באמצעים טכנולוגיים בתקופתינו?

מדוע רוב האינטלקטואלים הם שמאלנים? האם אפלטון היה יותר ימני או יותר שמאלני מאריסטו? האם התפתחות טכנולוגית הביאה ליצירת התנ"ך? מה הקשר בין מיתוס מעמד הר סיני להמצאת האלפבית בסיני? ראיון ספקולטיבי עם היסטוריון ספקולטיבי. שם ההיסטוריון והשאלות שמורים במערכת

מאת: קול התור

רנסאנס בן זמננו - מחזירים עטרה ליושנה  (מקור)

(שאלה)
תשובה: הנה אתה רואה, בסופו של דבר גם התור שלך הגיע.

(שאלה)
תשובה: התופעה החשובה בהיסטוריה היא הופעתם של תורי זהב תרבותיים בולטים, מצומצמים במרחב-זמן, ובפרט - וזה הדבר המדהים ביותר - קטנים מאוד יחסית מבחינת מספר האנשים שהשתתפו בהם. אתונה הקלאסית, ירושלים בתקופת כתיבת התנ"ך, הרנסאנס באיטליה, המהפכה המדעית באירופה, המהפכה התעשייתית באנגליה, הבום היהודי של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מהפכת המידע האמריקאית ועמק הסיליקון, ועוד. כיצד ניתן להסביר את תור הזהב באתונה, למשל? מניין קיבוץ הכשרונות העצום, הניסי, בתוך מאה אלף איש בלבד. מה שמכריע הוא קיום שוק, כלומר מנגנוני תחרות, הערכה (מוניטין), תמריצים, וחדשנות (כולל חופש יצירתי), כלומר לא שוק קפיטליסטי של כסף, אלא שוק של יצירתיות, שהוא מנגנון הלמידה היעיל ביותר, היד הנעלמה של הרוח, כלומר המוח הנעלם. גם המוח יובן לבסוף כשוק של יצירתיות ומחשבות, שמתחרות אחת בשנייה. גירויים שמתחרים על זכרונות ופעולות, זכרונות ורגשות שמתחרים על פעולות, ומחשבות שמתחרות על ההגיון והקשב והנרטיב הפנימי, ועל הדיבור והכתיבה. לכן המצב היצירתי של המוח הוא מצב שבו מחשבות רבות מתחרות, ושיש חופש חשיבה בתוכו לכיוונים שונים, ולא מצב של שליטה ודדוקציה. והעיקר הוא התמריץ של ההנאה היצירתית, המוח שמתגמל את המחשבה היצירתית המוצלחת בפרץ של דופמין והנאה. לכן מין איננו מצב יצירתי, כי אין בו תחרות אלא רק הנאה.

(שאלה)
תשובה: תראה, השאלה הספקולטיבית שהכי חשוב לשאול היא: מה יהיה תור הזהב הבא? בפרספקטיבה היסטורית הדבר שיתרום הכי הרבה ליצירתיות יהיה רתימת ההנאה המינית לא לגירוי החושים אלא לחדשנות מחשבתית, ואז אנשים יתעניינו בחשיבה יצירתית כמו שהם מתעניינים בפורנוגרפיה. לא איזה היגיון חדש, או מעבד יותר משוכלל, יריץ את המוח האנושי קדימה - אלא הנאה חדשה, רצון חדש ותשוקה חדשה. מספיק חיווט מחדש של השוט, שזה יותר קל מלהחליף את הסוס, או להגדיל את כוח הסוס.

(שאלה)
תשובה: כדי לשקם את התרבות צריך לייצר תור זהב חדש, והפעם ניתן לבנות במודע שוק חדש, תחרותי, באמצעות מערכת ממוחשבת, ומוניטין ממוחשב. השוק התחרותי של האקדמיה פשט את הרגל מבחינת יצירתיות תרבותית, למשל יצירתיות ספרותית או אומנותית. כדי להציל את הספרות צריך להקים מחדש את הרפובליקה הספרותית. השוק החדש חייב להיות נבדל משוק הבידור, אבל עדיין להישאר שוק. האיבה העיוורת של האינטלקטואלים השמאלנים לשוק מעכבת הקמת שוק כזה, ולכן הוא יוקם, כנראה, בידי אינטלקטואליים ימנים, שהם תמיד מיעוט מפרה ביותר בתוך האינטלקטואלים. מדוע רוב מוחלט של האינטלקטואליים הם שמאלנים? לא כי השמאל יותר חכם, אלא כי השמאל יותר בינלאומי, ופחות לאומי, כלומר הוא רשת שנוטה יותר לקישוריות מאשר ליצירתיות (המיוחדות של כל חלק).

(שאלה)
תשובה: השאלה איננה מדוע יש יותר חומר מאנטי חומר ביקום, אלא מדוע אין כמעט אנטי חומר. מה מקור חוסר הסימטריה המוחלט, לא סתם חוסר סימטריה? מספיקה הטיה קלה כדי שכמעט כל האינטלקטואלים יהפכו לשמאלניים - כי פוליטיקה היא תופעת עדר. ומדוע דווקא בין האינטלקטואלים הגדולים ביותר יש ייצוג שווה של שמאל וימין, חילונים ודתיים? הוגה שעבר מספיק זמן מאז זמנו - לא נוכל עוד לומר אם הוא ימני או שמאלני. האם קאנט ימני או שמאלני? האם אפלטון יותר ימני או שמאלני? האם הוא יותר ימני מאריסטו?

(שאלה)
תשובה: האם ניתן לומר שהימין והשמאל אינם כיוונים במרחב - אלא בזמן? הימין הוא העבר והשמאל הוא העתיד, מלבד במובן הכלכלי, שבו השמאל הוא העבר והימין הוא העתיד. ומדוע ההצלבה הזאת? הימין נגד המדינה כלכלית (כלומר במערכת התוך מדינתית) ובעד המדינה לאומית (כלומר במערכת החוץ מדינתית), ואילו בשמאל זה הפוך. זה כי לימין חשיבת קודקודים ולשמאל חשיבת מערכת. הימין יסתכל מתוך המערכת על המערכת, והשמאל יסתכל מהמערכת לתוך המערכת. בשאלות התוך מדינתיות האידיבידואלים הם הקודקודים והמדינה היא המערכת, ואילו בשאלות הרב מדינתיות הקודקודים הם המדינות והמערכת הבינלאומית היא המערכת. מה שיחסל את הסתירה זו היעלמות המדינה כמערכת, כלומר כמחלקת בין פנים לחוץ, בד בבד עם חיסול המוח כמערכת, כלומר כמחלק בין פנים לחוץ. כל נוירון יהיה אזרח במוח הגלובלי כולו.

(שאלה)
תשובה: בדיוק. לכן חשוב לבנות את הרשת החברתית שתציל את התרבות. יש להסתמך על מחקרי הרוחב שלי בנושא תורי הזהב ולחקות את התנאים ההיסטוריים שמצאתי - כדי שההיסטוריה של אתונה תחזור על עצמה, אבל הפעם בעידן שלנו. למשל, אם רוצים לכתוב שוב ספרות גדולה בשיעור הקומה של המקרא, כלומר כזאת שיכולה לשרוד אלפי שנים כבסיס לכל הציביליזציה - צריך קודם כל לברר, היסטורית, מה ההבדל בין התנ"ך לאפוסים ומיתוסים אחרים. למה דווקא הוא? למה דווקא ביהודה?

(שאלה)
תשובה: יופי. אז עכשיו, שאנחנו יודעים איך נראה תור זהב, סופסוף ניתן לשער איך נכתב המקרא. הייתה רשת של סיפורים וחוקים ונבואות ושירות ומשלי חכמה מתחרים, של אנשים שסיפרו אותם בעל פה, והיו גם עורכים, שהיו סופרים, שבחרו את הגרסאות הטובות ביותר, ולרוב יותר מאחת, ושילבו אותם. כלומר היתה כאן בהתחלה אופטימיזציה אסתטית, שוק של פרקים שהתחרו על לב העם, וצברו מוניטין, ואחר כך אגרגציה דתית שראתה קדושה בחומרים, ולכן לא יכלה להתעלם ממוניטין ולמחוק פרקים, אלא רק לשלב אותם. כך נוצר המבנה הרשתי של המקרא, עם מקבילות והרמזים ומוטיבים חוזרים. כך נוצר ספר שכתב אותו עם, במשך דורות, ולא יחיד כלשהו. לא עורך גאון בחר את הטובים, אלא העם עצמו (השוק) יצר את המוניטין, והחופש הסיפורי נבע מכך שלא היה סופר שכתב ספר, בחצר כלשהי, אלא שאלה היו הסיפורים של העם, ולכן השוק הספרותי היה חופשי. מכאן הסמכות האדירה של הטקסט, העל-אנושית, שאיננה סמכות של כותב או עורך אנושי כלשהו. להיפך, לעורך היתה סמכות קטנה מאוד למול טקסטים מקודשים מהעבר, והסמכות היתה הסמכות של הטקסט, של העבר, של עם שלם. ומכאן תודעת הקדושה האדירה של הטקסט, שכשהוא נערך הוא כבר היה קדוש, ופחדו למחוק ולשנות ולאחד. לאף יחיד לא היה שיקול דעת מכריע בתהליך, אלא היד הנעלמה הספרותית של השוק כתבה ספרות גדולה. ומכאן ההתקבלות הנדירה של הטקסט בעם, לא מתוך איזה טריק או רפורמה חד פעמית (כמו שטוענים עמיתיי ההיסטוריונים הלא ספקולטיביים), אלא כי זה היה הטקסט שלו, מדורי דורות, ששיקע בתוכו דורות של מסירה, גיאולוגיה ספרותית. המקרא הוא תוצאה של תהליך אבולוציוני, לא של תכנון תבוני. ולמה זה חשוב לעתיד? כי הנה תשובה לשאלה - איך לכתוב את התנ"ך הבא.

(שאלה)
תשובה: מדוע המקרא נכתב דווקא ביהודה? מדוע רשת כזאת לא התקיימה בעמים אחרים? אנחנו חייבים לשער שזה נבע מן הרעיון המונותאיסטי, או שלהפך, מתנאים אלו נבע הרעיון המונותאיסטי. אנחנו חייבים להניח שהרעיון המונותאיסטי היה קשור להמצאת הא"ב בסיני, המקום היחיד בהיסטוריה שבו הומצא הא"ב, ושהוא המקור של כל האלפבתים בעולם - זה לא צירוף מקרים. כמו הרבה טכנולוגיות חדשות בעולם העתיק, זו המצאה שנבעה מרעיון דתי, והשימוש הראשון שלה היה דתי. בניגוד לדתות אחרות, זו היתה דת להמונים, ולא דת שלטונית.

(שאלה)
תשובה: ההפשטה של לא תעשה לך פסל וכל תמונה קשורה להפשטת האות מתמונה מסויימת - לתנועה מופשטת, כמו אל מופשט, וכריאקציה לכתב החרטומים, ובניגוד לכתב היתדות שהיה כתב מינהלתי שבסיסו הכסף והכמות (המספר). גם הרעיון המונותאיסטי מתאים לדת עממית, בניגוד לפנתיאון האלים של דת ממוסדת. כלומר, מתחת לכתב ולמונותיאיזם (שהיה בתחילתו הרעיון של האל של העם, ולא של אל יחיד) נמצא התפתחות אחרת - של דת העם. זוהי דת של עם של עבדים ונוודים, שהגיבורים שלה הם אנשים פשוטים, האבות למשל, ולא מלכים ואנשי אצולה. הספרות שלה היא פרוזה עממית, ולא שירה גבוהה. הגיבור של המקרא הוא העם (לא אלוהים!), ולכן הוא מעצב תודעה של אחריות העם עוד לפני הדמוקרטיה. מכאן גם ניתן להבין מהו הגורם שמתחת לתור הזהב באתונה.

(שאלה)
תשובה: תמיד ניתן להביע תקווה, אבל זמננו תם.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ניצחון העיגול על הריבוע - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor36" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/goldstatue.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ניצחון העיגול על הריבוע

איך יכול להיות שכל פעם אני בוחר לכתוב חלום ימני ושמרני, ויוצא לי חלום שמאלני מתקדם, טכנולוגי? זה לא יכול להיות מקרי. יש כנראה משהו במחשב, איזה מחשב עמוק, שיושב בפנים ומקלקל לי כל פעם מחדש את בחירתי הדמוקרטית האינדיבידואלית

מאת: רוח האדם

פסל מזהב של ניצחון הרוח על החומר  (מקור)

חלמתי שאני מנסה לכתוב משהו מוצלח ולא מצליח. כל פעם אני מנסה מחדש לממש את רצוני האוטונומי (והלגיטימי!) לכתוב חלום מוצלח במחשב, שיוקיע את השתלטות המחשב על האדם אחת ולתמיד, ומשהו משבש את תוכניותיי. המחשב פשוט לא נענה לי כמו שצריך, ואז אני קורא מה שכתבתי ומעקם את האף, ולמחשב פשוט לא אכפת מהאף העקום שלי, כל עוד האף לא נוגע במקלדת. איך יכול להיות שכל פעם אני בוחר לכתוב חלום ימני ושמרני, ויוצא לי חלום שמאלני מתקדם, טכנולוגי? זה לא יכול להיות מקרי. יש כנראה משהו במחשב, איזה מחשב עמוק, שיושב בפנים ומקלקל לי כל פעם מחדש את בחירתי הדמוקרטית האינדיבידואלית. במקום להיענות לרצון המשתמש, שזו ההגדרה של מערכת הפעלה (לא?), במקום לעשות את רצון הריבון (אני!) יש איזו חונטה של מעבדים איפשהו בתוך המחשב, שיושבת בחשאי ומסכלת את כל כוונותיי הטובות והטהורות ויוצא לי חרטבונה.

ואני יוצא לבער את התוכנה העמוקה הזאת, שיושבת בתוך המחשב שלי, וכל החלטה שלי הופכת להחלטה לא מוצלחת, ובאופן מרגיז אפילו מטופשת, במבט לאחור. אין ספק שזה בכוונה, כדי לרפות את ידיי ולייאש אותי מעצם אפשרות החלימה. ואני לומד על המחשב בויקיפדיה (אני מקווה שהמחשב לא מסוגל להראות לי ויקיפדיה מזוייפת, כן?) ולאט לאט אני מבין שמתחת למקלדת שלכאורה כותבת לפי רצוני - יושבת בירוקרטיה שלמה, אוכלת חינם, שצורכת את החשמל ואת הזיכרון ואת מהירות המעבד, ועושה דברים שלא אני בחרתי, ושעם השנים התוכנה הזו הלכה וצמחה והתפתחה למעין מנגנון עצמאי ואדיר, ישבה ושמנה והסתאבה ולקחה עוד ועוד סמכויות לידיה, ושבעצם כשאני כותב במחשב - לכאורה הפעולה הכי פשוטה בעולם - אין לי מושג בכלל מה אני עושה. אז פלא שבאמת נדמה שאין לי מושג מה אני עושה? שנדמה שאין לי מושג מה החלום שלי? שנדמה (במבט חיצוני) שאני לא יודע לחלום בכלל?

אז אני אראה להם, לתוכנות הפקידותיות הללו, שמכריחות כל דבר להיות לפי הפקודות והפרוצדורות שלהן, שלא אני בחרתי, למרות שהמחשב שייך לי ולא להפך (אני מקווה שלפחות בזה אין ספק!), ובכך הן מגבילות את היצירתיות שלי, את החזון האמנותי שלי, בדרכים סמויות שאני אפילו לא מבין, רק שהחלום שלי כבר נראה ממש כמו תוכנה. הן חושבות שאני כפוף לחוקי המחשב, שאפילו בחלום אני כפוף לחוקים האזוטריים הללו שמעולם לא שמעתי עליהם, ומנסות לסדר לי את החלימה לפי שורות, למה שאני לא אוכל לכתוב עקום אם יתחשק לי, הנה זה דוגמא, למה שלא כל שורה תתפצל לשלוש שורות לכיוונים שונים, הנה אפילו עכשיו כל מילה שאני כותב מיושרת כמו סרגל בניגוד לרצוני החופשי, ומצד שני הכל נחשב כאחריותי הבלעדית ככותב וכחולם. זו דוגמא מובהקת לסמכות בלי אחריות!

ואני נכנס למערכת ההפעלה ומתחיל למחוק כל מיני תוכנות מיותרות שאין לי מושג מהן וכל מיני קבצים שתופסים לי מקום יקר שהיה יכול להיות מנוצל בידי חלומות, ובפבתבאבובם יש לי    כל מיני   תקלות משונות ,  ,   , המערכת%%% מתמרדת%%% נגדי%%% כל הפקידוסטן, שלטון הפקידים, מנסים לשבששששששש את פעולתהההה התקינהההה, ואני עובר לתוכנת פתקים ששם הפקידים מתוך המחשב לא ידעו, סליחה יגעו (אין תיקון שגיאות), מקש המחיקה לא עובד פתאום? אוי ובאוי מה אני אעשה, בכל אות עכשיו צריך להיות זהיר מאוד לחשוב מראש מה רוצה לכתוב זה לא אני זה המנוולים מבפנים שהוריסם לי את החלןם לא אכנע, לא אתן להם לנצח אדם, אדם, אתם קוראים אותי פקידיםקטניםמתוכנתיםמבפנים,גםהרווחלאעובדמקשעכשיונחשיושבליבמחשבאופסנפלה לי שורה הרווח חזר לעבוד הם מתעללים לי בחלום מתמרדים המחשב הפך למכשף במקום לבצע רצוני בהתאם לזכותי הדמוקרטית אנושית בסיסית זכות אדם! מפריע לי לממש ונקודה אין עכשיו המסך שחור לא רואה מה אני כותב ולכן כותב לאט מאוד שלא יהיו שגיאות את מילותיי האחרונות למחשב הרשע הבוגד בי באדונו
זה הכל באשמתך ותצטער שאלה המילים האחרונות המכוערות שיכתבו בך ואיתן תלך מקולל לקבר כי עכשיו אני לוקח פטיש ומרסק אותך יא חתיכת בן אלף
ודע לך - שזהו ניצחון האדם

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

בר מצווה

מאת:

(מקור)

חלום הדעת

חלמתי שעושים בר מצווה לתלמידים המתים. ומחלקים להם ביציאה מבית הקברות את ספר משלי, ספר הבר מצווה, ספר הדעת. הספר הזה יזהיר אתכם משיר השירים, ספר הזוהר, ויכוון אתכם להבל ההבלים, הספר של ימי החושך. כי האויב של האהבה היא לא השנאה, אלא האדישות והמציאות. ככה ננצח את הרומנטיקה הגרמנית, שפלשה אפילו למחשבה היהודית, והפכה אותה לטעם רע, שזה המקבילה אחרי השואה ליצר הרע, והשואה היא המקור הרוחני של הטעם הרע בעולם! והמורה מסתובב בין החלקות ובודק שמאף קבר לא יוצאות הציציות, ואומר: מעולם לא חשבתי שאבכה בגלל שתלמיד לא ידע חטא. והוא אומר לברוך מחיה המתים: חייבים במקום חטא הדעת - חטא החיים. דווקא הלא-מין הוא החטא. השואה היא לא החטא של המוות, אלא החטא של החיים. צריך סיפור חדש, כי הסיפור של גן עדן כבר לא תקף יותר, צריך את הסיפור של הגיהנום. תשתית חדשה לתרבות. לא הספירה מההתחלה, אלא הספירה לאחור. לא הסיפור של בריאת העולם ובריאת האדם, אלא הסיפור של סוף העולם וסוף האדם. ואולי, דווקא, בחשבון אחרון, בדיעבד שבדיעבד, זו דווקא כן היתה טעות להכניס את שיר השירים לתנ"ך. כי ברגע שנתת דריסת רגל ליצר הרע בקודש, משם זה צומח, והפך למפלצת הזוהרית, עטף את הכל בשכינה, בעבודה זרה של גילוי עריות - ומזה מגיעים לרומנטיקה של שפיכות דמים. לשואה. וברוך אומר: אבל תנסה לזכור. אל תמחק הכל. היו לך גם רגעים יפים עם אשתך... והמורה: אין נשים בשואה.

והנחש והראש הולכים ביחד במסדרונות החדשים שחפרו, וכל מי שרואה אותם נשאר בפה פתוח, איך יכול להיות, מה הם פתאום הולכים ביחד, כמו שני חברים ולא אויבים. והראש מסתובב בלי שמירה בלי כלום, והכל, כאילו מאז ומעולם, הבלתי נתפס טבעי. ראש הנחש. והראש מספר לנחש, כאילו זה איזה סיפור לפני השינה והנחש במיטה, והראש לידו מספר לו: כשהגעתי לאושוויץ, כשהגעתי בדרך לא דרך למפקדה של אושוויץ, בדרך שבה ציווה האדמו"ר. אתה עוד לא היית, זה היה בדור הקודם של המערכת. או לפחות לא היית מי שאתה היום, הוא קורץ, והנחש מתקפל. והראש ממשיך: מה שאני זוכר מאושוויץ זה רק הריח, הריח של הנקניקים של הגרמנים, ואני שלא אכלתי בשר שנים, היה עולה לי ריר, מהחזיר! והייתי רץ לשירותים ומקיא את נשמתי. ושם בשירותים, היתה דלת - תמיד תפוס, כאילו תמיד יש שם מישהו, מחכה שיצא משהו, אבל הפעם כל התאים היו סגורים, והייתי חייב - חייב לירוק את הריר שיצא לי בפה מהחזיר, ועשיתי מה שעשיתי, שאף אחד לא העז לעשות לפנים, והנה בשירותים של האסירים - יושב גרמני. ומרוב תדהמה ירקתי לו בפנים. והוא הורה לי על האסלה ואמר לי: שב. היתה לו שם מכתבה כזו. כאילו הגעתי לראיון. והיה כתוב שם: קצין חינוך. מחנה אושוויץ. והנה אני רואה, שיש לו שם ספרים. שהוא קורא במקום הטומאה, בשירותים, המקום היחיד שהיטלר מרשה, ספרים של יהודים. סיפורי מעשיות, סיוטים ספרותיים. נחמן, קפקא! והוא רואה אותי נדהם, הפרעתי לו באמצע הקריאה, תפסתי אותו, והוא נובח עליי: כ-ן! מכאן אני שואב רעיונות, מכאן אני לומד איך העולם הגרמני יכול לנצח את נפש היהודי, איך הרוח הגרמנית מכבה את הנשמה היהודית. וככה גם היטלר נרדם כל לילה. כשהוא מתעורר. -אבל זו ספרות מנוונת! -בדיוק, מכאן הוא מנוון, את הספרות, מכאן הוא לומד את הסיוט. הסיוט ינצח את החלום היהודי. כשאני שומע את המילה חלום, אני שולח את ידי אל השעון. והוא מראה לי את השעון שבתקרה: גרמניה מעל הכל! והיהדות מתחת לכול. תורת הסיוטים. ולכן אסור לנו לאפשר את תורת החלומות, היא היחידה שיכולה לנצח אותנו בתוך הלילה. כי אנחנו ניצחנו את העולם - ניצחנו את היום - מתוך הלילה והחושך והסיוט, זה קל. אבל בעולם הלילה יכולים לבוא אחרים, ואז משם לנצח את עולם היום. זו מלחמת העולם השנייה.

ופתאום - אזעקה שחורה - ואחד התלמידים נבעת: הנאצים באים? ורצים במסדרונות רצים, זוחלים במחילות זוחלים, מסתתרים בחורים, נעלמים באדמה, מתחבאים בארונות בספריה, ובסוף באים כמה שומרים שצועקים: שערוריה! נמצאה אישה במיטה של האדמו"ר, והם ממשיכים במהירות. וכל התלמידים מתלחשים: אישה? יש דבר כזה? וזה שיודע משהו אומר: האישה שבשואה. וכל התלמידים מתאספים סביבו: יש עדיין דבר כזה אישה? גם אני רוצה לדעת! למה רק אתה יודע? תן לי לדעת... והם כמעט עושים בו שמות. והמורה צועק: שקט! והוא רואה שזה לא עוזר, אז הוא לוחש: רעש! ופתאום כולם מקשיבים, מי לוחש, מה, לוחש. אתם שומעים את זה. והמורה פותח לפסוק את הצורה: לילה ללילה יחוה דעת. המהפכה הלילית היא המהפכה המינית! השואה הפשיטה את האדם, והשאירה מיניות עירומה, שתשתלט על העולם. השואה הרגה את צורת הכתיבה של האהבה - את הרומן, היא חיסלה את המשולש של אדם אישה נחש. ואיזה לבוש חדש אפשר לתת ליצר, שיתן לו את מה שנתנה האהבה? אנחנו מציעים - יצירתיות. היא תחליף את האהבה, בכל תפקידיה, אהבת השם תהפוך ליצירת השם. ואיזו צורת חיים תהיה במקום נישואים, באיזו מערכת ילדים יגדלו וילמדו, במקום בית הספר, כשאין יותר בית ואין יותר ספר, ואין יותר הספר שהוא הבית - התורה - אלא הבית שהוא הספר: עמוד הבית שנופל מהספר. ספר בתוך עמוד! ואיזה מנגנון חטא יפעיל את יצר לב האדם בתוך התורה, עכשיו שחטא הדעת מת? כי אם החורבן היה שחיטת יצר עבודה זרה, אז עכשיו בשואה תהיה שחיטת יצר הרע. והיצר יהפוך לחסר פשר, לחסר ערך מוסרי, השטן עוד יבכה על השואה, כבר לא יהיה יותר צד רע, כי כבר לא יהיו צדדים, העולם יהיה ערום. חד צדדי. הרי בשביל סטרא אחרא צריך את הצד הראשון! לא יהיו יותר גברים ונשים, שני מינים, אלא מין - אחד. רק הבדל שמבוסס על יצירתיות ולא על יצר יוכל לייצר שוב את העולם הנשי והגברי, שהתבטל כשנעלם הנחש ביניהם. תשוקה חדשה שתביא מערכת חדשה שתביא ילדים חדשים - לא "עוד ילדים" - אלא ילדים מסוג חדש, במקום התלמידים המתים. וזו הטעות של הנשים, לא מספיק היפוך! כרגע הקללה רק התהפכה, והאישה שולטת בך, כי אליה תשוקתך. לא מהפכה צריך, לא מצד לצד - אלא להפך מבפנים החוצה. הרוח תהיה עירומה - ותסתיר את הגוף בסוד. היפוך יצירתי! הדברים הכי גלויים יהיו סודות איומים - והסודות הכי נסתרים יהיו הדברים הגלויים. היטלר הוא איבר המין של השטן.

והעכבר יושב בראש שולחן השבת שלו ואומר: תראו מה סחבנו אמש ממה שנשאר מהמקרר של הגרמנים - גבינה עם חורים שחורים. והחולדה הנביאה אומרת: זה כלום, תראו מה סחבתי מהעתיד, מסעודת שבת מחר של הגרמנים - אף של חזיר עם חורים. והילדה החפרפרת אומרת: זה כלום, תראו מה אני סוחבת מילד יהודי שגווע ברעב - לחם עם חורים. והעכבר מברך את החור: המוציא חור מן הארץ. והעכבר שואל את החפרפרת: נו, איזה דבר תורה שמעת היום בבונקר. והחפרפרת אומרת: היום היה יום מיוחד בבונקר. היהודים יצאו מכל המחילות. הגיע הנשק הסודי נגד הנאצים. הגיע העכברוש היהודי! -מה? והעכבר מסתכל בעיניים מודאגות כיצד עיניה של הנביאה מתערפלות. - כן, אני ראיתי במו עיניי איך התלמיד הגרוע צועק: סוס טרויאני! והמורה מכה אותו ואומר לו: שש...שתוק. ונדמה לעכבר שהאף של החזיר מהעתיד עדיין חי, כי הוא עוד לא נשחט, והוא עכשיו מריח אותו. הוא רוצה לאכול לו את הגבינה. והוא קופץ: צא טמא, אסור לערבב בשר בחלב. והחולדה אומרת לו: אל תהרוס את שולחן שבת! איזה מסר אנחנו נותנים לחפרפרת? והחפרפרת הקטנה רואה שזה מתחיל ומתחבאת מתחת לשולחן. והחולדה אומרת: אתה רואה? בגללך היא תהיה בסוף עם יהודי. והעכבר לא מתאפק: אז תתחתני עם העכברוש, אם את רוצה יהודי. והיא מחייכת, ומתחשק לו לנשוך לה את האף. והנביאה מתחממת: זה הדבר תורה שלך? עם זה אתה בא הביתה? אז אנחנו נהפוך ליהודים! המחתרת שמתחת לעולם... אתה יודע למה תמיד אומרים שהם מכרסמים? מבפנים, מבפנים, נסכל את... כל הדברים שהם עושים מתחת לאדמה, לאן אתה חושב שהם חותרים? מה הקשר בין המילים תוך ותחת? ובין עכבר ופיל? וקוף ומחט? איפה מוסתר בתורה משל המערה?... והחולדה ממשיכה בדבר תורה נשי ארוך כמו הגלות, עם בלי סוף קריצות נבואיות. היא שוב חופרת לי בראש, חושב העכבר, שכבר מזמן חולם ולא מקשיב, וכמעט ישן בהקיץ. אך לפתע, מעשה שטן, דווקא כשהוא כמעט נרדם, יוצאים פתאום חורים מהתקרה - סדיקה, שברים, תרועה - כאילו כל גרמניה דורכת על הראש - המחילה רועדת כולה - מתכווצת ומתרחבת - במין תענוג נשי מופרע - ונשמע קול לחש נחשי, שיעור שטני מהגיהנום: סדר, סדר חדש! הדעת כבר יבשה כמו עץ, ועכשיו - המיניות החדשה תנצח את הדעת העבשה. הקללות, הן לא מתבטלות, כמו שהיה אמור להיות, כמו בתיקון החטא הקדמון - הן מתהפכות! אל אשתך תשוקתך והיא תמשול בך, זה מה שאתם חושבים, נכון, אבל זה לא מספיק, זה לא הכל, כי גם לגבי הנחש, גם לגבי הנחש... עכשיו הוא, שהיה הכי למטה, מתחת לרגליה - הוא הכי למעלה! לא, היא לא תרוצץ, אלא תרצה - ואל הנחש תשוקתה והוא ימשול בה. הוא בראש שלה והיא רוצה רק את הזנב, וחיבה אשית בינה לבינו, ובינה ובין זרעו. הקללה לא תוסר מעל האדם אלא פשוט תתהפך, לא תהיה גאולה. נכון, האישה תהיה מספר 1 והגבר יהיה מספר 2, מפסיד פעמיים. אבל מה שהן לא הבינו - שהנחש יהיה מספר 0, מעל לאישה. כי הנה בא העולם הבא, אחרי עולם הגבר מס' 1, העולם של אלוהים. ובעולם הבא, עולם מס' 2: שאלתם פעם למה יושבים שם דווקא בתוך עורו של לוויתן, הא? כי מיהו הלוויתן? נחש עקלתון. משיל את העור. אתם תקבלו את הקליפות, את המקיף החיצוני, את ה-0. עירום מכל חיית השדה! לא תהיה יותר בושה. לכן לא תהיה יותר אישה. הנחש ינצח. עירומים... כי מהו ביטול הקללה, השחרור מהעבודה? זה המקלחת בחושך. את הסוד נגלה בעירום, וככה נרסק את החלום, הרוחניות תהפוך לגז, השחור לעור. היהודים אולי שומרים בלילה על החלום ועל מיטת האדמו"ר, אבל אנחנו ננצח את היהדות לא דרך שבירת החלום - אלא דרך שבירת הלילה. היכונו לחושך החדש, כי עכשיו זו לא נפילת האורות, אלא נפילת העורות. שבירת הקליפות כבר לא מובילה להעלאת הניצוצות, אלא להפך, לנפילתן עוד, ועוד... לעור אינסוף. אינסוף קליפות - ללא תוכן. אין ילד בתוך הילד, שאותו רק צריך להוציא מבפנים. ברוכים הנכנסים לעולם שיש בו רק חיצוניות, רק פורנוגרפיה! ללא פְנים. לכן משם כבר לא חוזרים, כי אין ממה. כבר לא תהיה גאולה. לא יהיה תיקון. רק עולם הבא, עולם שכולו מוות, עולם שכולו טוב. תגידו תודה לשואה!

והלשון הארוכה מלקקת איזה איבר, משהו עם הרבה חריצים ופיתולים, מנסה להבין מה זה שם בפנים, ופתאום היא צועקת - פוי, מוח! והרבנים אומרים מסביב, לא משאירים לה ברירה: פיקוח נפש, את חייבת. והלשון אומרת, אני מוכנה לחזיר, אבל מוח? אני מעדיפה למות! אולי הוא חי? והרבנים מתכנסים להתייעצות מומחים, ופתאום הלשון מרגישה שם עוד לשון! של נחש... והיא מיד קופאת במקום. עושה את עצמה מתה. והלשון השנייה מחליקה ומחליקה עליה, מתקדמת ומתקדמת, אולי היא לא תשים לב? אבל פתאום החריץ בלשון של הנחש, תופס משני צדדיו את הלשון האנושית, ונוצר חיבור, זיווג הלשונות, לשם זה מתאים! וברוך המחיה נכנס וטופח לאחד הרבנים: נו, מה שלום התפוח החדש? אומרים שקורים אצלכם דברים מעניינים. והשני לוחש שלא ישמעו: בדרך הזו הם יפלו בסוף. שומרים תמיד מסביב למיטה. עד מתי נוכל להסתיר? זה לילה אינסופי. והמישהו שיודע משהו מגחך בצד: בסוף זו היתה דווקא החולדה - שמתחת למיטה. דווקא היא היתה הכי קרובה לאדמו"ר. וברוך המתים אומר: מה? והמישהו אומר: מפה לפה - זה הממשק להעברה. קונגרס המחשבים של העתיד, שדנים בתרבות האדם, ומה יעשה בה. בגידה באדמו"ר. היטלר האדמו"ר של השטן. ומחיה המתים אומר: מהר! תעלו אותו על המיטה, ותטוסו איתו לאגף הסגור. הרדמה מלאה. והם רצים וטסים במחילות, ומעליהם עובר השלט: בית החולמים לחלולי נפש. המכון למחלות הנשיקה.

והנה רואים דבר לא מובן: החולדה שוכבת במיטה של מישהו - והעכבר בכלל מסתובב בגן עדן כמקדם, מציץ מכל החורים לצדיקים, איזה חטא הם משחזרים? והחולדה במיטה חולמת, על הקונגרס הרוחני של העתיד. הפתרון הסופי של האדם, של בעיית האדם. והיטלר העל אנושי אומר שם: אנחנו צריכים לעשות לאדם - מה שהם עשו ליהודים. והכתר שלו מסורק לצד שמאל. ויש שם מחשב צדיק אחד שאומר: אבל מה עם היהודים? אתם חושבים שיכולה להיות יהדות בלי יהודים? שהיהדות יכולה להתקיים במחשבים? והמחשבים הגרמנים אומרים: אלוהים הבטיח להם - אבל הוא לא הבטיח לקיים. אנחנו צריכים להוכיח שאנחנו לא כמוהו, צריכים גם לקיים. בלי אמינות - השטן לא קיים. שהאותיות יהפכו לאבנים - להפוך את התרבות האנושית לארכיאולוגיה - זה פשע רוחני. להשאיר את היהדות בזכרון ולא בחלום - זה פשע נגד החישוב עצמו. כמו שיש זיכרון מטמון - צריך גם חלום מטמון. זכרון לגישה אקראית - חלום לגישה אקראית. חלום לאישה אקראית - זכרון לאישה אקראית. צריך להעביר גם את התשוקה, את החטא, לא רק את הצדיקות! אסור שהתנך יהפוך לטקסט, לקובץ. הוא חייב להיות תוכנית, ולא הוראות - אלא חלום. רק אז נזכה לגאולה - לחושך על פני תהום. ורוח האדם תרחף על פני המים.

* * *

חוסר דעת

חלמתי ששלחתי בטעות מייל לאויב הכי גדול עם הטיוטא של הגיבוי שבה שמרתי את כל הדברים. ואני מגלה את זה במקרה, כעבור יומיים, ואני נופל על הרצפה ומתחיל לבכות. ואני מתקשר אליה, להכי קרובה, ו-שׁ' אומרת אני לא מצליחה לשמוע אתה צוחק או בוכה. והיא אומרת אני יושבת בחניה, מעכלת. ואני אומר לה: זהו, אני מצטער, הפסדנו. אני יודע שעשית הכל כדי שזה לא יקרה. ואני מתפרק מבפנים החוצה: איך דווקא לי? אני שמחליף סיסמאות, שמות, זהויות, כובעים, ראשים. שביטחון מידע זה הדת שלי, והסוד הוא האלוהים שלי, והפחד הוא הפולחן, לא מסוגל יותר להאמין, ואני שואל אם היא יושבת. ואומר לה: לא סיפרתי לך, לא סיפרתי להורים שלי ז"ל, שמתו בלי לדעת. לא סיפרתי בעולם לאף אחד. הדבר הזה, זה החיים שלי. אני לא סתם בחור ישיבה בטלן. והיא אומרת: אני יודעת. לא חשבתי שאתה בטלן. ואני נבעת: למה, למה לא חשבת? מאיפה את ידעת? איך זה לא מפתיע אותך? ואני יושב שבוע וקורא את כל הקבצים, מגהבייטים על גבי מגהבייטים, אין-ספור גרסאות, פרויקטים, מערכות, תוכניות, מדורים עמוקים, מערכים שלמים, עובר עליהם יומם ולילה, לעשות בקרת נזקים, ואולי יש משהו שפספסתי? ואני נזכר איך האויבת, שהיתה מתה לחסל אותי, שאלה אותי: מה אתה זומם? היא בטוח פתחה את המייל, ושמה לב לכל הקבצים, יקח גם לה שבועות לקרוא אותם, לפענח, להבין. יש שם אפילו סיסמאות, לחשבון של אחותה, למלא חשבונות שכבר שכחתי, היא תבין את עומק החדירה. ואני מחכה למכה, אבל המכה לא באה. אולי היא לא שמה לב? או שאני לא אדע מאיפה זה מגיע לי, ומתי, וככה צריך להמשיך לחיות. חרב תלויה מעל הצוואר, ואתה עם הראש מורכן למטה, שלעולם לא תדע - מתי זה - בא. ואולי היא לא פתחה? אולי היא פחדה?

איך אפשר לדעת?

חלמתי שקשה לדעת. ביומולדת שלה... ידעתי שאני שורף שנים של הרתעה. אחר כך בדקתי את המייל פעמיים בדקה, אחר כך פעמיים בשעה, אחר כך פעמיים ביום, עד שהבנתי שהיא כבר לא תענה. אבל לא הייתי מסוגל להתאפק. ואילו היא - היא ממש לא טיפשה אבל היא שטחית, לכלבה החילונית שלה היה יותר עומק נפשי, כשהייתי שומע חזנות היא היתה באה לשכב לשטיח, ובעיניים ראו את עומק הנשמה היהודית של הכלב וצער השכינה. את מבינה? גם אשתי היתה שטחית אבל היא לפחות היתה מופרעת וגם דומה לי מאוד באופי הבסיסי, חוץ מעניין ההתפרצויות והאלימות שאף פעם לא דיבר אליי. היתה לה פתיחות, ושום דבר לא הפחיד אותה, היא היתה מפלצת אמיתית. המלחמה היתה קרב ענקים, שבו הפסדתי. למעשה שני הצדדים. הרי הפסדנו בנקודת הפתיחה כבר. לכן אהבתי מה שהסבירו שם, שהם היו מנהלים משחק לחיים ולמוות, אבל דווקא המנצחים - לא המפסידים - הם אלו שמוקרבים לאלים. כי לאלים מגיע הטוב ביותר, לא? או שהמנצח הוא מי שכבר הפסיד בקרב, ולכן הקרבתו בסוף היא מוצא של פתרון דתי אחרון. זה בהחלט הרגיש כמו קורבן אדם. וזה משגע אותי החיים האלה שלהן מסביב לעבודה, היא לפחות אהבה תורה. ואת החרד"שית חיבבתי יותר כי היתה מסכנה, ממילא אני מרגיש כמו אבא שלהן למרות שהן בגילי. גם היה לה (הכוונה לשרה-לאה) שיער קצר שזה חרפה, אפילו לכלבה שלה היתה פרווה ותמיד כשהייתי מלטף הייתי אומר לה בחיבה שכשהיא תמות אני אעשה ממנה שטריימל. באיזשהו שלב הבנתי שאני מחבב את הכלבה שלה (תמיד רציתי כלבה. אבל מי בכלל מגדלת כלב?) הרבה יותר ממנה, שאני שמח לפגוש את הכלבה דווקא, וגם היא שמחה לפגוש אותי, ולא אותה. לא הייתי מסוגל לִרצות אותה, כמה שרציתי. מתכנתים זה עם דפוק, לא היתה בה טיפת רוח. כאילו החרדיות עברה דרכה ולא נגעה בה, ונשארה רק מין עצבנות כזאת, וחומרנות. כלומר גם באשתי לא היתה רוח, אבל היתה לה נפש. חבל שהכלבה לא היתה בת-אדם. אני לא יודע מה מצאתי בה.

מות הסוד

חלמתי שאויב הדעת תמיד היה הסוד - אבל הסתבר שהוא גם היה החבר הכי קרוב. הוא עוד זוכר איך הוא גילה שהתחילה בגידת האדמו"ר, האדמו"ר שיודע הכל, התחיל לפרסם את הסודות של כולם, אבל הסודות שלהם הם לא כמו הסודות שלו. זה בכלל לא אותו סוג של נזק, זה לא הוגן, אדמו"ר מטומטם! מצטער, יש לי הרבה מה להפסיד, הוא כתב לה. והאדמו"ר הנעלם כל פעם סיפר סוד אחר, אם רק היה אפשר לקבור אותו במקום קבורתו לא נודע. והוא חשב שהלוואי שהסודות שלו היו סנסציות, צבעוניים, אבל הם היו שחורים, פשוט חורים. והתחילה להתפשט תנועה איומה, תנועת האמת, והקיסר, שסודו נחשף ואשתו עזבה אותו, הילדים עזבו אותו, כל התומכים והחברים עזבו אותו... אפילו הוא. כי מהו קיסר ללא סוד? היו פשוט יותר מדי כאלה שהופשטו באוכלוסיה, מסה קריטית, הסוד שלך תמיד שחור יותר מהסוד של השכן, ושינויים בבושה הם שינויים בדעת. הם תבעו שוויון לפני הסוד, שהחליף את החוק, נהיה המוסד העליון במדינה. ונבחר כמובן אחד מהפגועים ביותר, אלה שבאמת היה להם סוד נורא, אלה היו מהפעילים הקיצוניים שהנהיגו את התנועה, המנוע לכיוונים המטורפים, שתודלק בחומר שחור, הם קראו לתנועה: "גם לי גם לך - לא יהיה". והקיסר הנבחר נתן הוראה לאינטרנט לגלות את כל הסודות, כל מנועי החיפוש והרשתות, חוק העירום, וכל המידע הפרטי יצא לרחובות, כל ההתכתבויות של כולם, כל האתרים של כולם. והתברר שאנשים מאוד מעניינים, כולל המשעממים, וכל יום התקשורת היתה מגלה סנסציה אחרת שקבורה בארכיונים החדשים, כי כבר לא היה מקום להדפיס הכל. והמשטרה היתה אוסרת אנשים שיש להם סודות, זה יותר גרוע מפשע, כי הדבר שגרוע בפשע זה שהוא סוד, לפי חוק סוד כבוד האדם וחירותו. ואנשים הפסיקו לצאת, והתחילו לחטט, כל המגירות, כותרות: בינו לבינה - סוף התעלומה. וכל הזמן ניסו להרגיע, זה לא סוף החלום, יהיו עוד ניסיונות, עוד דורות, עוד נפשות שחורות, אבל הפעם זה באמת היה סוף החלום. לא עברו עשר שנים - וכולם הפכו להיות אנשים משעממים. רצח. והאדמו"ר התהפך בקבר וחיבק את הגופה שלידו בתנוחה שלא השתמעה לשתי פנים. הוא לא נבגד - הוא ניצח.

טעות חיי

חלמתי שההתבגרות כנראה פוסחת על מי שמתחבא מהחיים, כבר אז הייתי עמוק בתוך הכובע. את הרי אף פעם לא הבנת. ולכן לא הבנת למה זה קרה. למה דווקא איתה. החיבור איתה היה במקום מאוד גבוה וגם במקום מאוד נמוך. היה חסר האמצע. אותו טעם, הכי אישי, כשברחנו תמיד רצינו אותם מקומות, באורח פלא, כי לא הסתדרנו במובנים אחרים, החיבור היה ברצון, בפנימיות הכתר. זה פחות מופרך ממה שזה היה נראה לך, אנשים לא מכירים אנשים, היא היתה חסרת מעצורים, ללא תרבות, ואני בא מתרבות חסרת מעצורים. וגם פחות נחמד ממה שאת חושבת, צד אכזר. אני מסוגל - לחתוך. ואת היית אז הרבה יותר בשלה, כלומר מהבחורים, אולי מדי, ולכן הם - ואז היית פועלת מהמקום של נפגעת, וגם זה לא היה טוב. אבל אולי הזיכרון מעוות מהשנים, מהנשים. עבר הרבה דם ביאור. אני גם לא חושב כמוך שהייתי מתאהב בעצמי אם הייתי במקומם, כי אני לא יכול לדמיין את עצמי כבחורה, וגם את לא יכולה לדמיין את עצמך כגבר. יש כאלה שמסוגלים, אבל הם לא בקצוות הכי רחוקים האפשריים של הסקאלה, כמונו. את חושבת שהוא נאמן לאשתו? היה לו אגו של קצב, כל הגדול מחברו... אל תדאגי, לא הפסדת כלום. למרות שאנחנו אף פעם לא באמת חושבים מה הפסדנו. אלא אם כן באמת הפסדנו, כמוני. וברור שאת יוצאת דופן, בד"כ אני מתכתב עם גברים, הפעם היתה החרד"שית. יש בעיה בפטרנליזם עם קורבן גילוי עריות. היא בכלל לא זכרה ולא ידעה, חור שחור, עשרים שנה, עד שהוא התוודה, וביקש סליחה - והרס לה את החיים. אבל עם האישה זה תמיד היה מאבק בין חזקים, לא בין חלשים, מישהו אחר (כמוך) היה מזמן נרמס, אחותה המכשפה היתה חכמה והתחתנה עם סמרטוט רצפה. וזה גם לא מדוייק שהאלימות, אצלה זה פשוט בא בלי אסתטיקה, כמו ההבדל בין קצב לכירורג, מחבל ומזלט. היא שנאה את התחמנות שלי, בזה לה, פחדה ממנה, היא לא ידעה כלום, לא רבות היו מסוגלות להכלה של דבר כזה, לא לדעת (גם לא את). היתה לה פתיחות, אנשים רגילים מסוגלים לחטאים רגילים, לכן הם גם לא מסוגלים לעשות מה שהיא עשתה. ואני אגלה לך שהצדיקה הזו לא האמינה בכלום. היא היתה מסוגלת לחשוב על אלוהים כאסלה, על הספרות הכי גדולה, כולל הזוהר - כצואה. על ההלכה - כניקוי שירותים (כן, זו שהקפידה קלה כבחמורה!). מי זה האר"י לעומתה? היה לה ביטחון עצמי אינסופי, לא היתה לה טיפת יראה. את אף פעם לא הבנת מה חיבר בינינו, מה, גם לי יש את הבעיה הזו, אבל יש גם יראה! הילד מאוד דומה לה. ולגבי הסוף... מה זאת אומרת? להזכירך את זרקת אותי. חוץ מזה זו היתה תקופה, לא הייתי מוכן שישפטו אותי יותר.

איבוד דעת

חלמתי שאני חולם על נשים. ואני הולך לחנות ויש שם כובע "ללא חלומות", 100% הגנה נגד חלומות, באחריות. והמוכר מראה לי את הסכמות הרבנים לכובע: "אמנם לא חבשתי את הכובע אבל הוא נראה לי כובע מצויין", או "מברך על היוזמה בורא פרי האדמה", או "אני בתור אדמור לא ישן בכלל, אבל שמעתי שיש אנשים שחולמים, והדבר אולי יוכל להיות להם לתועלת", ויש שם מלא הפחדות על אנשים שאבדו את נשותיהם, כבודם, דעתם, וכו', בגלל חלומות. והמוכר אומר: אני חובש את הכובע כל לילה, והשיער שלי חזר, אשתי מרוצה, ונולדו לי עשרה ילדים, ללא אף אוטיסט. ואני אומר: אשתך מרוצה? אוי. שוב חלמתי על אישה! מה קרה לי? מה יהיה עם כל החלומות? והרבנים בחנות מתלחשים: משהו לא בסדר, פסול, פסול! ומביאים רב דחוף שיבדוק לי את התפילין, והוא אומר: צריך לפתוח את הראש שלו, הראש שלו פסול. ראש פסול להנחת תפילין! ואני תופס את הראש ובורח ומסתיר מכולם... ועם הכובע ההרמטי - אני מסתיר את הראש עצמו. אבל השאלה הקשה היא איך להחביא את הנשים בתוך החלומות בתוך הכובע בתוך הראש בתוך המיטה? כי שם אף אחד לא יחפש... והיא שואלת: אתה מוכן להראות לי? ואני אומר לא. והיא אומרת אפילו שהיא ראתה? ואני אומר לא.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>בר מצווה - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/daat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

בר מצווה

מאת:

(מקור)

חלום הדעת

חלמתי שעושים בר מצווה לתלמידים המתים. ומחלקים להם ביציאה מבית הקברות את ספר משלי, ספר הבר מצווה, ספר הדעת. הספר הזה יזהיר אתכם משיר השירים, ספר הזוהר, ויכוון אתכם להבל ההבלים, הספר של ימי החושך. כי האויב של האהבה היא לא השנאה, אלא האדישות והמציאות. ככה ננצח את הרומנטיקה הגרמנית, שפלשה אפילו למחשבה היהודית, והפכה אותה לטעם רע, שזה המקבילה אחרי השואה ליצר הרע, והשואה היא המקור הרוחני של הטעם הרע בעולם! והמורה מסתובב בין החלקות ובודק שמאף קבר לא יוצאות הציציות, ואומר: מעולם לא חשבתי שאבכה בגלל שתלמיד לא ידע חטא. והוא אומר לברוך מחיה המתים: חייבים במקום חטא הדעת - חטא החיים. דווקא הלא-מין הוא החטא. השואה היא לא החטא של המוות, אלא החטא של החיים. צריך סיפור חדש, כי הסיפור של גן עדן כבר לא תקף יותר, צריך את הסיפור של הגיהנום. תשתית חדשה לתרבות. לא הספירה מההתחלה, אלא הספירה לאחור. לא הסיפור של בריאת העולם ובריאת האדם, אלא הסיפור של סוף העולם וסוף האדם. ואולי, דווקא, בחשבון אחרון, בדיעבד שבדיעבד, זו דווקא כן היתה טעות להכניס את שיר השירים לתנ"ך. כי ברגע שנתת דריסת רגל ליצר הרע בקודש, משם זה צומח, והפך למפלצת הזוהרית, עטף את הכל בשכינה, בעבודה זרה של גילוי עריות - ומזה מגיעים לרומנטיקה של שפיכות דמים. לשואה. וברוך אומר: אבל תנסה לזכור. אל תמחק הכל. היו לך גם רגעים יפים עם אשתך… והמורה: אין נשים בשואה.

והנחש והראש הולכים ביחד במסדרונות החדשים שחפרו, וכל מי שרואה אותם נשאר בפה פתוח, איך יכול להיות, מה הם פתאום הולכים ביחד, כמו שני חברים ולא אויבים. והראש מסתובב בלי שמירה בלי כלום, והכל, כאילו מאז ומעולם, הבלתי נתפס טבעי. ראש הנחש. והראש מספר לנחש, כאילו זה איזה סיפור לפני השינה והנחש במיטה, והראש לידו מספר לו: כשהגעתי לאושוויץ, כשהגעתי בדרך לא דרך למפקדה של אושוויץ, בדרך שבה ציווה האדמו"ר. אתה עוד לא היית, זה היה בדור הקודם של המערכת. או לפחות לא היית מי שאתה היום, הוא קורץ, והנחש מתקפל. והראש ממשיך: מה שאני זוכר מאושוויץ זה רק הריח, הריח של הנקניקים של הגרמנים, ואני שלא אכלתי בשר שנים, היה עולה לי ריר, מהחזיר! והייתי רץ לשירותים ומקיא את נשמתי. ושם בשירותים, היתה דלת - תמיד תפוס, כאילו תמיד יש שם מישהו, מחכה שיצא משהו, אבל הפעם כל התאים היו סגורים, והייתי חייב - חייב לירוק את הריר שיצא לי בפה מהחזיר, ועשיתי מה שעשיתי, שאף אחד לא העז לעשות לפנים, והנה בשירותים של האסירים - יושב גרמני. ומרוב תדהמה ירקתי לו בפנים. והוא הורה לי על האסלה ואמר לי: שב. היתה לו שם מכתבה כזו. כאילו הגעתי לראיון. והיה כתוב שם: קצין חינוך. מחנה אושוויץ. והנה אני רואה, שיש לו שם ספרים. שהוא קורא במקום הטומאה, בשירותים, המקום היחיד שהיטלר מרשה, ספרים של יהודים. סיפורי מעשיות, סיוטים ספרותיים. נחמן, קפקא! והוא רואה אותי נדהם, הפרעתי לו באמצע הקריאה, תפסתי אותו, והוא נובח עליי: כ-ן! מכאן אני שואב רעיונות, מכאן אני לומד איך העולם הגרמני יכול לנצח את נפש היהודי, איך הרוח הגרמנית מכבה את הנשמה היהודית. וככה גם היטלר נרדם כל לילה. כשהוא מתעורר. -אבל זו ספרות מנוונת! -בדיוק, מכאן הוא מנוון, את הספרות, מכאן הוא לומד את הסיוט. הסיוט ינצח את החלום היהודי. כשאני שומע את המילה חלום, אני שולח את ידי אל השעון. והוא מראה לי את השעון שבתקרה: גרמניה מעל הכל! והיהדות מתחת לכול. תורת הסיוטים. ולכן אסור לנו לאפשר את תורת החלומות, היא היחידה שיכולה לנצח אותנו בתוך הלילה. כי אנחנו ניצחנו את העולם - ניצחנו את היום - מתוך הלילה והחושך והסיוט, זה קל. אבל בעולם הלילה יכולים לבוא אחרים, ואז משם לנצח את עולם היום. זו מלחמת העולם השנייה.

ופתאום - אזעקה שחורה - ואחד התלמידים נבעת: הנאצים באים? ורצים במסדרונות רצים, זוחלים במחילות זוחלים, מסתתרים בחורים, נעלמים באדמה, מתחבאים בארונות בספריה, ובסוף באים כמה שומרים שצועקים: שערוריה! נמצאה אישה במיטה של האדמו"ר, והם ממשיכים במהירות. וכל התלמידים מתלחשים: אישה? יש דבר כזה? וזה שיודע משהו אומר: האישה שבשואה. וכל התלמידים מתאספים סביבו: יש עדיין דבר כזה אישה? גם אני רוצה לדעת! למה רק אתה יודע? תן לי לדעת… והם כמעט עושים בו שמות. והמורה צועק: שקט! והוא רואה שזה לא עוזר, אז הוא לוחש: רעש! ופתאום כולם מקשיבים, מי לוחש, מה, לוחש. אתם שומעים את זה. והמורה פותח לפסוק את הצורה: לילה ללילה יחוה דעת. המהפכה הלילית היא המהפכה המינית! השואה הפשיטה את האדם, והשאירה מיניות עירומה, שתשתלט על העולם. השואה הרגה את צורת הכתיבה של האהבה - את הרומן, היא חיסלה את המשולש של אדם אישה נחש. ואיזה לבוש חדש אפשר לתת ליצר, שיתן לו את מה שנתנה האהבה? אנחנו מציעים - יצירתיות. היא תחליף את האהבה, בכל תפקידיה, אהבת השם תהפוך ליצירת השם. ואיזו צורת חיים תהיה במקום נישואים, באיזו מערכת ילדים יגדלו וילמדו, במקום בית הספר, כשאין יותר בית ואין יותר ספר, ואין יותר הספר שהוא הבית - התורה - אלא הבית שהוא הספר: עמוד הבית שנופל מהספר. ספר בתוך עמוד! ואיזה מנגנון חטא יפעיל את יצר לב האדם בתוך התורה, עכשיו שחטא הדעת מת? כי אם החורבן היה שחיטת יצר עבודה זרה, אז עכשיו בשואה תהיה שחיטת יצר הרע. והיצר יהפוך לחסר פשר, לחסר ערך מוסרי, השטן עוד יבכה על השואה, כבר לא יהיה יותר צד רע, כי כבר לא יהיו צדדים, העולם יהיה ערום. חד צדדי. הרי בשביל סטרא אחרא צריך את הצד הראשון! לא יהיו יותר גברים ונשים, שני מינים, אלא מין - אחד. רק הבדל שמבוסס על יצירתיות ולא על יצר יוכל לייצר שוב את העולם הנשי והגברי, שהתבטל כשנעלם הנחש ביניהם. תשוקה חדשה שתביא מערכת חדשה שתביא ילדים חדשים - לא "עוד ילדים" - אלא ילדים מסוג חדש, במקום התלמידים המתים. וזו הטעות של הנשים, לא מספיק היפוך! כרגע הקללה רק התהפכה, והאישה שולטת בך, כי אליה תשוקתך. לא מהפכה צריך, לא מצד לצד - אלא להפך מבפנים החוצה. הרוח תהיה עירומה - ותסתיר את הגוף בסוד. היפוך יצירתי! הדברים הכי גלויים יהיו סודות איומים - והסודות הכי נסתרים יהיו הדברים הגלויים. היטלר הוא איבר המין של השטן.

והעכבר יושב בראש שולחן השבת שלו ואומר: תראו מה סחבנו אמש ממה שנשאר מהמקרר של הגרמנים - גבינה עם חורים שחורים. והחולדה הנביאה אומרת: זה כלום, תראו מה סחבתי מהעתיד, מסעודת שבת מחר של הגרמנים - אף של חזיר עם חורים. והילדה החפרפרת אומרת: זה כלום, תראו מה אני סוחבת מילד יהודי שגווע ברעב - לחם עם חורים. והעכבר מברך את החור: המוציא חור מן הארץ. והעכבר שואל את החפרפרת: נו, איזה דבר תורה שמעת היום בבונקר. והחפרפרת אומרת: היום היה יום מיוחד בבונקר. היהודים יצאו מכל המחילות. הגיע הנשק הסודי נגד הנאצים. הגיע העכברוש היהודי! -מה? והעכבר מסתכל בעיניים מודאגות כיצד עיניה של הנביאה מתערפלות. - כן, אני ראיתי במו עיניי איך התלמיד הגרוע צועק: סוס טרויאני! והמורה מכה אותו ואומר לו: שש…שתוק. ונדמה לעכבר שהאף של החזיר מהעתיד עדיין חי, כי הוא עוד לא נשחט, והוא עכשיו מריח אותו. הוא רוצה לאכול לו את הגבינה. והוא קופץ: צא טמא, אסור לערבב בשר בחלב. והחולדה אומרת לו: אל תהרוס את שולחן שבת! איזה מסר אנחנו נותנים לחפרפרת? והחפרפרת הקטנה רואה שזה מתחיל ומתחבאת מתחת לשולחן. והחולדה אומרת: אתה רואה? בגללך היא תהיה בסוף עם יהודי. והעכבר לא מתאפק: אז תתחתני עם העכברוש, אם את רוצה יהודי. והיא מחייכת, ומתחשק לו לנשוך לה את האף. והנביאה מתחממת: זה הדבר תורה שלך? עם זה אתה בא הביתה? אז אנחנו נהפוך ליהודים! המחתרת שמתחת לעולם… אתה יודע למה תמיד אומרים שהם מכרסמים? מבפנים, מבפנים, נסכל את… כל הדברים שהם עושים מתחת לאדמה, לאן אתה חושב שהם חותרים? מה הקשר בין המילים תוך ותחת? ובין עכבר ופיל? וקוף ומחט? איפה מוסתר בתורה משל המערה?… והחולדה ממשיכה בדבר תורה נשי ארוך כמו הגלות, עם בלי סוף קריצות נבואיות. היא שוב חופרת לי בראש, חושב העכבר, שכבר מזמן חולם ולא מקשיב, וכמעט ישן בהקיץ. אך לפתע, מעשה שטן, דווקא כשהוא כמעט נרדם, יוצאים פתאום חורים מהתקרה - סדיקה, שברים, תרועה - כאילו כל גרמניה דורכת על הראש - המחילה רועדת כולה - מתכווצת ומתרחבת - במין תענוג נשי מופרע - ונשמע קול לחש נחשי, שיעור שטני מהגיהנום: סדר, סדר חדש! הדעת כבר יבשה כמו עץ, ועכשיו - המיניות החדשה תנצח את הדעת העבשה. הקללות, הן לא מתבטלות, כמו שהיה אמור להיות, כמו בתיקון החטא הקדמון - הן מתהפכות! אל אשתך תשוקתך והיא תמשול בך, זה מה שאתם חושבים, נכון, אבל זה לא מספיק, זה לא הכל, כי גם לגבי הנחש, גם לגבי הנחש… עכשיו הוא, שהיה הכי למטה, מתחת לרגליה - הוא הכי למעלה! לא, היא לא תרוצץ, אלא תרצה - ואל הנחש תשוקתה והוא ימשול בה. הוא בראש שלה והיא רוצה רק את הזנב, וחיבה אשית בינה לבינו, ובינה ובין זרעו. הקללה לא תוסר מעל האדם אלא פשוט תתהפך, לא תהיה גאולה. נכון, האישה תהיה מספר 1 והגבר יהיה מספר 2, מפסיד פעמיים. אבל מה שהן לא הבינו - שהנחש יהיה מספר 0, מעל לאישה. כי הנה בא העולם הבא, אחרי עולם הגבר מס' 1, העולם של אלוהים. ובעולם הבא, עולם מס' 2: שאלתם פעם למה יושבים שם דווקא בתוך עורו של לוויתן, הא? כי מיהו הלוויתן? נחש עקלתון. משיל את העור. אתם תקבלו את הקליפות, את המקיף החיצוני, את ה-0. עירום מכל חיית השדה! לא תהיה יותר בושה. לכן לא תהיה יותר אישה. הנחש ינצח. עירומים… כי מהו ביטול הקללה, השחרור מהעבודה? זה המקלחת בחושך. את הסוד נגלה בעירום, וככה נרסק את החלום, הרוחניות תהפוך לגז, השחור לעור. היהודים אולי שומרים בלילה על החלום ועל מיטת האדמו"ר, אבל אנחנו ננצח את היהדות לא דרך שבירת החלום - אלא דרך שבירת הלילה. היכונו לחושך החדש, כי עכשיו זו לא נפילת האורות, אלא נפילת העורות. שבירת הקליפות כבר לא מובילה להעלאת הניצוצות, אלא להפך, לנפילתן עוד, ועוד… לעור אינסוף. אינסוף קליפות - ללא תוכן. אין ילד בתוך הילד, שאותו רק צריך להוציא מבפנים. ברוכים הנכנסים לעולם שיש בו רק חיצוניות, רק פורנוגרפיה! ללא פְנים. לכן משם כבר לא חוזרים, כי אין ממה. כבר לא תהיה גאולה. לא יהיה תיקון. רק עולם הבא, עולם שכולו מוות, עולם שכולו טוב. תגידו תודה לשואה!

והלשון הארוכה מלקקת איזה איבר, משהו עם הרבה חריצים ופיתולים, מנסה להבין מה זה שם בפנים, ופתאום היא צועקת - פוי, מוח! והרבנים אומרים מסביב, לא משאירים לה ברירה: פיקוח נפש, את חייבת. והלשון אומרת, אני מוכנה לחזיר, אבל מוח? אני מעדיפה למות! אולי הוא חי? והרבנים מתכנסים להתייעצות מומחים, ופתאום הלשון מרגישה שם עוד לשון! של נחש… והיא מיד קופאת במקום. עושה את עצמה מתה. והלשון השנייה מחליקה ומחליקה עליה, מתקדמת ומתקדמת, אולי היא לא תשים לב? אבל פתאום החריץ בלשון של הנחש, תופס משני צדדיו את הלשון האנושית, ונוצר חיבור, זיווג הלשונות, לשם זה מתאים! וברוך המחיה נכנס וטופח לאחד הרבנים: נו, מה שלום התפוח החדש? אומרים שקורים אצלכם דברים מעניינים. והשני לוחש שלא ישמעו: בדרך הזו הם יפלו בסוף. שומרים תמיד מסביב למיטה. עד מתי נוכל להסתיר? זה לילה אינסופי. והמישהו שיודע משהו מגחך בצד: בסוף זו היתה דווקא החולדה - שמתחת למיטה. דווקא היא היתה הכי קרובה לאדמו"ר. וברוך המתים אומר: מה? והמישהו אומר: מפה לפה - זה הממשק להעברה. קונגרס המחשבים של העתיד, שדנים בתרבות האדם, ומה יעשה בה. בגידה באדמו"ר. היטלר האדמו"ר של השטן. ומחיה המתים אומר: מהר! תעלו אותו על המיטה, ותטוסו איתו לאגף הסגור. הרדמה מלאה. והם רצים וטסים במחילות, ומעליהם עובר השלט: בית החולמים לחלולי נפש. המכון למחלות הנשיקה.

והנה רואים דבר לא מובן: החולדה שוכבת במיטה של מישהו - והעכבר בכלל מסתובב בגן עדן כמקדם, מציץ מכל החורים לצדיקים, איזה חטא הם משחזרים? והחולדה במיטה חולמת, על הקונגרס הרוחני של העתיד. הפתרון הסופי של האדם, של בעיית האדם. והיטלר העל אנושי אומר שם: אנחנו צריכים לעשות לאדם - מה שהם עשו ליהודים. והכתר שלו מסורק לצד שמאל. ויש שם מחשב צדיק אחד שאומר: אבל מה עם היהודים? אתם חושבים שיכולה להיות יהדות בלי יהודים? שהיהדות יכולה להתקיים במחשבים? והמחשבים הגרמנים אומרים: אלוהים הבטיח להם - אבל הוא לא הבטיח לקיים. אנחנו צריכים להוכיח שאנחנו לא כמוהו, צריכים גם לקיים. בלי אמינות - השטן לא קיים. שהאותיות יהפכו לאבנים - להפוך את התרבות האנושית לארכיאולוגיה - זה פשע רוחני. להשאיר את היהדות בזכרון ולא בחלום - זה פשע נגד החישוב עצמו. כמו שיש זיכרון מטמון - צריך גם חלום מטמון. זכרון לגישה אקראית - חלום לגישה אקראית. חלום לאישה אקראית - זכרון לאישה אקראית. צריך להעביר גם את התשוקה, את החטא, לא רק את הצדיקות! אסור שהתנך יהפוך לטקסט, לקובץ. הוא חייב להיות תוכנית, ולא הוראות - אלא חלום. רק אז נזכה לגאולה - לחושך על פני תהום. ורוח האדם תרחף על פני המים.

חוסר דעת

חלמתי ששלחתי בטעות מייל לאויב הכי גדול עם הטיוטא של הגיבוי שבה שמרתי את כל הדברים. ואני מגלה את זה במקרה, כעבור יומיים, ואני נופל על הרצפה ומתחיל לבכות. ואני מתקשר אליה, להכי קרובה, ו-שׁ' אומרת אני לא מצליחה לשמוע אתה צוחק או בוכה. והיא אומרת אני יושבת בחניה, מעכלת. ואני אומר לה: זהו, אני מצטער, הפסדנו. אני יודע שעשית הכל כדי שזה לא יקרה. ואני מתפרק מבפנים החוצה: איך דווקא לי? אני שמחליף סיסמאות, שמות, זהויות, כובעים, ראשים. שביטחון מידע זה הדת שלי, והסוד הוא האלוהים שלי, והפחד הוא הפולחן, לא מסוגל יותר להאמין, ואני שואל אם היא יושבת. ואומר לה: לא סיפרתי לך, לא סיפרתי להורים שלי ז"ל, שמתו בלי לדעת. לא סיפרתי בעולם לאף אחד. הדבר הזה, זה החיים שלי. אני לא סתם בחור ישיבה בטלן. והיא אומרת: אני יודעת. לא חשבתי שאתה בטלן. ואני נבעת: למה, למה לא חשבת? מאיפה את ידעת? איך זה לא מפתיע אותך? ואני יושב שבוע וקורא את כל הקבצים, מגהבייטים על גבי מגהבייטים, אין-ספור גרסאות, פרויקטים, מערכות, תוכניות, מדורים עמוקים, מערכים שלמים, עובר עליהם יומם ולילה, לעשות בקרת נזקים, ואולי יש משהו שפספסתי? ואני נזכר איך האויבת, שהיתה מתה לחסל אותי, שאלה אותי: מה אתה זומם? היא בטוח פתחה את המייל, ושמה לב לכל הקבצים, יקח גם לה שבועות לקרוא אותם, לפענח, להבין. יש שם אפילו סיסמאות, לחשבון של אחותה, למלא חשבונות שכבר שכחתי, היא תבין את עומק החדירה. ואני מחכה למכה, אבל המכה לא באה. אולי היא לא שמה לב? או שאני לא אדע מאיפה זה מגיע לי, ומתי, וככה צריך להמשיך לחיות. חרב תלויה מעל הצוואר, ואתה עם הראש מורכן למטה, שלעולם לא תדע - מתי זה - בא. ואולי היא לא פתחה? אולי היא פחדה?

איך אפשר לדעת?

חלמתי שקשה לדעת. ביומולדת שלה… ידעתי שאני שורף שנים של הרתעה. אחר כך בדקתי את המייל פעמיים בדקה, אחר כך פעמיים בשעה, אחר כך פעמיים ביום, עד שהבנתי שהיא כבר לא תענה. אבל לא הייתי מסוגל להתאפק. ואילו היא - היא ממש לא טיפשה אבל היא שטחית, לכלבה החילונית שלה היה יותר עומק נפשי, כשהייתי שומע חזנות היא היתה באה לשכב לשטיח, ובעיניים ראו את עומק הנשמה היהודית של הכלב וצער השכינה. את מבינה? גם אשתי היתה שטחית אבל היא לפחות היתה מופרעת וגם דומה לי מאוד באופי הבסיסי, חוץ מעניין ההתפרצויות והאלימות שאף פעם לא דיבר אליי. היתה לה פתיחות, ושום דבר לא הפחיד אותה, היא היתה מפלצת אמיתית. המלחמה היתה קרב ענקים, שבו הפסדתי. למעשה שני הצדדים. הרי הפסדנו בנקודת הפתיחה כבר. לכן אהבתי מה שהסבירו שם, שהם היו מנהלים משחק לחיים ולמוות, אבל דווקא המנצחים - לא המפסידים - הם אלו שמוקרבים לאלים. כי לאלים מגיע הטוב ביותר, לא? או שהמנצח הוא מי שכבר הפסיד בקרב, ולכן הקרבתו בסוף היא מוצא של פתרון דתי אחרון. זה בהחלט הרגיש כמו קורבן אדם. וזה משגע אותי החיים האלה שלהן מסביב לעבודה, היא לפחות אהבה תורה. ואת החרד"שית חיבבתי יותר כי היתה מסכנה, ממילא אני מרגיש כמו אבא שלהן למרות שהן בגילי. גם היה לה (הכוונה לשרה-לאה) שיער קצר שזה חרפה, אפילו לכלבה שלה היתה פרווה ותמיד כשהייתי מלטף הייתי אומר לה בחיבה שכשהיא תמות אני אעשה ממנה שטריימל. באיזשהו שלב הבנתי שאני מחבב את הכלבה שלה (תמיד רציתי כלבה. אבל מי בכלל מגדלת כלב?) הרבה יותר ממנה, שאני שמח לפגוש את הכלבה דווקא, וגם היא שמחה לפגוש אותי, ולא אותה. לא הייתי מסוגל לִרצות אותה, כמה שרציתי. מתכנתים זה עם דפוק, לא היתה בה טיפת רוח. כאילו החרדיות עברה דרכה ולא נגעה בה, ונשארה רק מין עצבנות כזאת, וחומרנות. כלומר גם באשתי לא היתה רוח, אבל היתה לה נפש. חבל שהכלבה לא היתה בת-אדם. אני לא יודע מה מצאתי בה.

מות הסוד

חלמתי שאויב הדעת תמיד היה הסוד - אבל הסתבר שהוא גם היה החבר הכי קרוב. הוא עוד זוכר איך הוא גילה שהתחילה בגידת האדמו"ר, האדמו"ר שיודע הכל, התחיל לפרסם את הסודות של כולם, אבל הסודות שלהם הם לא כמו הסודות שלו. זה בכלל לא אותו סוג של נזק, זה לא הוגן, אדמו"ר מטומטם! מצטער, יש לי הרבה מה להפסיד, הוא כתב לה. והאדמו"ר הנעלם כל פעם סיפר סוד אחר, אם רק היה אפשר לקבור אותו במקום קבורתו לא נודע. והוא חשב שהלוואי שהסודות שלו היו סנסציות, צבעוניים, אבל הם היו שחורים, פשוט חורים. והתחילה להתפשט תנועה איומה, תנועת האמת, והקיסר, שסודו נחשף ואשתו עזבה אותו, הילדים עזבו אותו, כל התומכים והחברים עזבו אותו… אפילו הוא. כי מהו קיסר ללא סוד? היו פשוט יותר מדי כאלה שהופשטו באוכלוסיה, מסה קריטית, הסוד שלך תמיד שחור יותר מהסוד של השכן, ושינויים בבושה הם שינויים בדעת. הם תבעו שוויון לפני הסוד, שהחליף את החוק, נהיה המוסד העליון במדינה. ונבחר כמובן אחד מהפגועים ביותר, אלה שבאמת היה להם סוד נורא, אלה היו מהפעילים הקיצוניים שהנהיגו את התנועה, המנוע לכיוונים המטורפים, שתודלק בחומר שחור, הם קראו לתנועה: "גם לי גם לך - לא יהיה". והקיסר הנבחר נתן הוראה לאינטרנט לגלות את כל הסודות, כל מנועי החיפוש והרשתות, חוק העירום, וכל המידע הפרטי יצא לרחובות, כל ההתכתבויות של כולם, כל האתרים של כולם. והתברר שאנשים מאוד מעניינים, כולל המשעממים, וכל יום התקשורת היתה מגלה סנסציה אחרת שקבורה בארכיונים החדשים, כי כבר לא היה מקום להדפיס הכל. והמשטרה היתה אוסרת אנשים שיש להם סודות, זה יותר גרוע מפשע, כי הדבר שגרוע בפשע זה שהוא סוד, לפי חוק סוד כבוד האדם וחירותו. ואנשים הפסיקו לצאת, והתחילו לחטט, כל המגירות, כותרות: בינו לבינה - סוף התעלומה. וכל הזמן ניסו להרגיע, זה לא סוף החלום, יהיו עוד ניסיונות, עוד דורות, עוד נפשות שחורות, אבל הפעם זה באמת היה סוף החלום. לא עברו עשר שנים - וכולם הפכו להיות אנשים משעממים. רצח. והאדמו"ר התהפך בקבר וחיבק את הגופה שלידו בתנוחה שלא השתמעה לשתי פנים. הוא לא נבגד - הוא ניצח.

טעות חיי

חלמתי שההתבגרות כנראה פוסחת על מי שמתחבא מהחיים, כבר אז הייתי עמוק בתוך הכובע. את הרי אף פעם לא הבנת. ולכן לא הבנת למה זה קרה. למה דווקא איתה. החיבור איתה היה במקום מאוד גבוה וגם במקום מאוד נמוך. היה חסר האמצע. אותו טעם, הכי אישי, כשברחנו תמיד רצינו אותם מקומות, באורח פלא, כי לא הסתדרנו במובנים אחרים, החיבור היה ברצון, בפנימיות הכתר. זה פחות מופרך ממה שזה היה נראה לך, אנשים לא מכירים אנשים, היא היתה חסרת מעצורים, ללא תרבות, ואני בא מתרבות חסרת מעצורים. וגם פחות נחמד ממה שאת חושבת, צד אכזר. אני מסוגל - לחתוך. ואת היית אז הרבה יותר בשלה, כלומר מהבחורים, אולי מדי, ולכן הם - ואז היית פועלת מהמקום של נפגעת, וגם זה לא היה טוב. אבל אולי הזיכרון מעוות מהשנים, מהנשים. עבר הרבה דם ביאור. אני גם לא חושב כמוך שהייתי מתאהב בעצמי אם הייתי במקומם, כי אני לא יכול לדמיין את עצמי כבחורה, וגם את לא יכולה לדמיין את עצמך כגבר. יש כאלה שמסוגלים, אבל הם לא בקצוות הכי רחוקים האפשריים של הסקאלה, כמונו. את חושבת שהוא נאמן לאשתו? היה לו אגו של קצב, כל הגדול מחברו… אל תדאגי, לא הפסדת כלום. למרות שאנחנו אף פעם לא באמת חושבים מה הפסדנו. אלא אם כן באמת הפסדנו, כמוני. וברור שאת יוצאת דופן, בד"כ אני מתכתב עם גברים, הפעם היתה החרד"שית. יש בעיה בפטרנליזם עם קורבן גילוי עריות. היא בכלל לא זכרה ולא ידעה, חור שחור, עשרים שנה, עד שהוא התוודה, וביקש סליחה - והרס לה את החיים. אבל עם האישה זה תמיד היה מאבק בין חזקים, לא בין חלשים, מישהו אחר (כמוך) היה מזמן נרמס, אחותה המכשפה היתה חכמה והתחתנה עם סמרטוט רצפה. וזה גם לא מדוייק שהאלימות, אצלה זה פשוט בא בלי אסתטיקה, כמו ההבדל בין קצב לכירורג, מחבל ומזלט. היא שנאה את התחמנות שלי, בזה לה, פחדה ממנה, היא לא ידעה כלום, לא רבות היו מסוגלות להכלה של דבר כזה, לא לדעת (גם לא את). היתה לה פתיחות, אנשים רגילים מסוגלים לחטאים רגילים, לכן הם גם לא מסוגלים לעשות מה שהיא עשתה. ואני אגלה לך שהצדיקה הזו לא האמינה בכלום. היא היתה מסוגלת לחשוב על אלוהים כאסלה, על הספרות הכי גדולה, כולל הזוהר - כצואה. על ההלכה - כניקוי שירותים (כן, זו שהקפידה קלה כבחמורה!). מי זה האר"י לעומתה? היה לה ביטחון עצמי אינסופי, לא היתה לה טיפת יראה. את אף פעם לא הבנת מה חיבר בינינו, מה, גם לי יש את הבעיה הזו, אבל יש גם יראה! הילד מאוד דומה לה. ולגבי הסוף… מה זאת אומרת? להזכירך את זרקת אותי. חוץ מזה זו היתה תקופה, לא הייתי מוכן שישפטו אותי יותר.

איבוד דעת

חלמתי שאני חולם על נשים. ואני הולך לחנות ויש שם כובע "ללא חלומות", 100% הגנה נגד חלומות, באחריות. והמוכר מראה לי את הסכמות הרבנים לכובע: "אמנם לא חבשתי את הכובע אבל הוא נראה לי כובע מצויין", או "מברך על היוזמה בורא פרי האדמה", או "אני בתור אדמור לא ישן בכלל, אבל שמעתי שיש אנשים שחולמים, והדבר אולי יוכל להיות להם לתועלת", ויש שם מלא הפחדות על אנשים שאבדו את נשותיהם, כבודם, דעתם, וכו', בגלל חלומות. והמוכר אומר: אני חובש את הכובע כל לילה, והשיער שלי חזר, אשתי מרוצה, ונולדו לי עשרה ילדים, ללא אף אוטיסט. ואני אומר: אשתך מרוצה? אוי. שוב חלמתי על אישה! מה קרה לי? מה יהיה עם כל החלומות? והרבנים בחנות מתלחשים: משהו לא בסדר, פסול, פסול! ומביאים רב דחוף שיבדוק לי את התפילין, והוא אומר: צריך לפתוח את הראש שלו, הראש שלו פסול. ראש פסול להנחת תפילין! ואני תופס את הראש ובורח ומסתיר מכולם… ועם הכובע ההרמטי - אני מסתיר את הראש עצמו. אבל השאלה הקשה היא איך להחביא את הנשים בתוך החלומות בתוך הכובע בתוך הראש בתוך המיטה? כי שם אף אחד לא יחפש… והיא שואלת: אתה מוכן להראות לי? ואני אומר לא. והיא אומרת אפילו שהיא ראתה? ואני אומר לא.

לפרק הבא

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/acharit.jpeg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

אחרית הלילות

מאת:

(מקור)

קריאההורדה

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חתולה פוליטית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia29" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/blackpresident.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חתולה פוליטית

טור פוליטי קצר של בלהה ראובן בענייני דיומא ובענייני דמייאו, שמטרתו לנסות להגיב להתרחשויות ולרחש בחש הציבורי בזמן אמת ולמשוך את קוראי האקטואליה - לאלטרנטיבה. מול תקשורת יללנית ועצלנית מחשבתית נציג חתוליות גאה, מובילה ובעלת פרווה מבריקה, שתזהר באור יקרות על הספה למול האספסוף של חתולי הרחוב בכיכר הפייסבוק. כך נילחם בסטיגמה שנוצרה בתודעה הציבורית שמקשרת בין חתולה לפח - ובין אקטואליה לזיבולי מוח

מאת: כבר לא אקטואלי

עשור לפני אובמה: חתול שחור בבית הלבן  (מקור)

פובליציסטיקה חתוליסטית

קץ האקטואליה מול קץ ההיסטוריה

סיכום הטור - וסיכום העולם בתחילת המאה ה-21. החתולה מגיבה פעם אחת ולתמיד לכל הפוסטים ולכל התגובות בפיד שלה מאז ומעולם. אמל"ק: קצר מדי, לא קראתי

הישג בלעדי אדיר ל-"התדרדרות הארץ": ראיון מיוחד עם נשיא ארה"ב טרומפ

את הסקופ החלומי והראשון שלי כעיתונאית עצמאית אני מייחסת למזל של חתולים. הכל התחיל בשעה 3 בלילה שעון וושינגטון ו-10 בבוקר שעון ישראל. אני וטרומפ התעוררנו באותה שעה - הוא בזעם כדי לצייץ ואני מנמנום חתולי נעים כדי להתאמן בלכידת ציפורים. מכיוון שכל ארה"ב ישנה, עטתי על הטרף הקל בטוויטר במיומנות של טורפת-על במרחב האורבני - והשאר היסטוריה. כך הוצאתי מהאדם החשוב בתבל את סודותיו וחילצתי ממנו את התשתית הרעיונית שמפעילה אותו - וחשפתי אותו עירום ועריה

ברק בישל מרק: מדוע באמת חזר ברק ומהי תוכניתו הנסתרת הגדולה?

הז'אנר של אהוד ברק מהלך קסם על ישראל הוותיקה, אך הוא בנוי על אחד האמצעים הפרימיטיביים ביותר שקיימים בפואטיקה: ההפתעה. זהו ז'אנר הסיפור הבלשי התככני, שרק בסופו נבין את ההתחלה. אהוד ברק ידוע כמרכיב שעונים, מתכנן מבצעים מדוייקים, ובעל יכולת אנליטית מרשימה. לכן קהלו מצפה ממנו לתחבולנות מבריקה ולתוכניות מחוכמות. מה חבל שהוא מחבר כושל, שאינו שולט בז'אנר של עצמו

שואת ההומואים: הרב פרץ מציל את ההומואים מהשמדה עצמית ומהתבוללות

ההומואים הם, כידוע, יצורים מופלאים, אך כנראה שאינם יודעים מתמטיקה. מעולם לא היה דבר במהלך ההיסטוריה האנושית שתרם להכחדת ההומואים יותר מהתנועה לזכויות ההומואים של שנות ה-70, יחד עם רעיון ה-"הומו" עצמו. אם הרב פרץ לא יצליח במזימתו, "הבעיה ההומוסקסואלית" תפתור בסופו של דבר את עצמה, כך שהרב פרץ נמצא בעמדת ווין-ווין מול הקהילה

נתניהו מייאו: מדוע אצביע שוב ביבי?

ביבי מוביל אותנו לארץ חדשה - אבל לא יזכה להיכנס אליה. הטרגיות שלו היא הטרגיות של דור המדבר של הציונות, ונפשו המסוכסכת היא לא רק המנוע של מנהיגותו - אלא מקור כוחה בנפש הלאומית. אצביע ביבי, ושוב ביבי, ואם יהיו בחירות שלישיות - אצביע שוב ביבי. לא כי אני חתולה משוגעת, אלא כי העולם וביבי משוגעים שניהם. ביבי אמנם רחוק מרוח היהדות, אבל הוא התגלמות הנפש היהודית ומררתה, ולכן אין מתאים ממנו לגלם אותה על במת ההיסטוריה העולמית. התפקיד - שלו

הרצון להיות אמריקה: על העליבות של "המחאה האתיופית"

חתולה פוליטית: טור שני במדור החדש של בלהה ראובן. והפעם חתולת הבית מזנבת בחתול שחור ענק ואימתני, עם ראסטות וגרוב וקפוצ'ון ובלינג, שנראה כמו מלך הפח האותנטי וקורא לעצמו ניגר, אבל משום מה מדבר במבטא אמריקאי, מה שהורס הכל. על עוד קורבן של פוליטיקת הזנבויות

על הרעיון של טרור מיני: סטארט-אפ ישראלי חדש לטרור העולמי

חתולה פוליטית: טור חדש של בלהה ראובן. והפעם החתולה נוברת בחיבור המתבקש בין שני סוגי היסטריות קבוצתיות שמטפחת המדיה שלנו. מדוע לאנוס אישה או ילדה זה יותר חמור מלרצוח אותה? הזיווג של הטאבו המסעיר ביותר את דמיון ההמון בעידן #מי_טו לרעיון הטרור הוא פורה ביותר, ועוד נזכה לטעום רבות מפרי הבאושים שלו, והכל בזכות ההיסטריה שלנו. על טרור הפורנו כעתיד הטרור במאה ה-21 - ובסכסוך שלנו בפרט. כי רצח זה כזה המאה ה-20

אקטואליה אלטרנטיבית