html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>עושרן של אומות החדש - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia52" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/indianflag.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

עושרן של אומות החדש

אם נסתכל על אומות מנקודת מבט חישובית, נגלה שהעצמה שלהן נובעת משקלול בין המעבדים האנושיים, הלא אנושיים, וארגון צורת החיבור ביניהם - למעין עוצמת חישוב אפקטיבית כללית של המדינה, במקום התל"ג. לעומת זאת, אם נסתכל על תרבויות לפי גודל הזיכרון התרבותי האפקטיבי שלהן, נגלה שניתן למדוד את עושרן וחשיבותן באמצעות פרמטר חיצוני פשטני זה. תרבויות ומדינות שיפנימו תובנה זאת, יבינו שקשה לשנות את המשאבים שלהן - אבל קל יחסית לעבור לאלגוריתמים יותר אפקטיביים, שיתנו להן יתרון יחסי משמעותי, בהתחשב בפרימיטיביות של האלגוריתמים החברתיים שלא הפנימו דבר מהידע האלגוריתמי המשוכלל שהצטבר במחצית המאה האחרונה

מאת: התל"ג של עידן המידע

הודו כתקווה של המערב מול המזרח  (מקור)

מה שחשוב כיום זה כבר לא המשאבים של אומות אלא הכוח החישובי שלהם, זה מה שיקבע את הכוח שלהם (סין מול אמריקה מול רוסיה וכו'). ומכיוון שמחשב עוד לא מתחרה בבן אדם חישובית, אומדן ראשוני זה מספר בני האדם (למרות שבגלל שבני האדם מוגבלים בחישובים מסויימים שמחשב טוב בהם, אז כדי להעריך את כוח החישוב של אומה צריך להוסיף אולי את מחשבי העל והסמארטפונים והמחשבים האישיים, שמגדילים את כוח החישוב של בני האדם, וכאן למערב יש יתרון בינתיים). הכוח החישובי מסכם את יכולות הניהול, ההמצאה, והיצירתיות במעין אומדן גס של כולם ביחד במספר אחד.

כל התחשיב הזה יהיה נכון עד שמחשבים יהיו יותר חזקים חישובית מבני אדם, או יתקרבו לכך, ואז כבר לא תהיה חשיבות למספר בני האדם באומה, שזה תהליך שקורה ויכול לגרום לכך שלסין לא יהיה יתרון. אבל אומדן ראשון של מספר המעבדים וכוחם הוא רק אומדן, כי חשובה גם הדרך שבה המעבדים מחוברים, והשונות בין מעבדים - שיכולה לגרום לכך שבארץ מסויימת יהיה יותר כוח חישוב עם פחות מעבדים מאשר אחרת. וכאן יש יתרון מבני למערב, נכון להיום, שבו החשיבה היא פחות שבלונית, ובעיקר ליהודים, שבהם המעבדים מאוד שונים אחד מהשני וכל אחד מבצע חישוב שונה. לכן הם יכולים לכסות מרחב הרבה יותר גדול של חיפוש, מאשר מעבדים שעובדים על אלגוריתמים דומים יותר ועם פחות אקראיות.

כלומר, היהודים הם יותר אלגוריתמים אבולוציוניים ועם יותר מוטציות, כמו תאי הזרע והמוח של הגוף. הם פחות טובים באופטימיזציה ויותר באקספלורציה, ובטח שהאמריקאים יותר כאלה מהסינים. ולכן בחיפוש בעץ הם מגיעים רחוק ועמוק יותר, והסינים גנבים ורק לכן הם נמצאים לא רחוק מהמערב. כלומר כמכונת חישוב אומה יכולה להיות חזקה יותר אם מוצאים את החיבור בין האנשים שיש בו יותר אקספלורציה, ולכן ישראל יותר חזקה מהערבים, שזו הדוגמא הכי קיצונית בגלובוס בפער איכות מול כמות.

אבל מה שלימדה אותנו האבולוציה זה שעיבוד אבולוציוני מבוזר של מיליארדי שנים לא שווה למכונת חישוב מרוכזת אחת כמו המוח, שהשיגה תוך מאות אלפי שנים מה שהפלנטה כולה לא השיגה תוך מיליארדים. ואיך המוח מאורגן? יש ביזור, אבל יש גם ארגון כאזורים, ויש גם מספר מאוד גדול של קשרים בין מעבדים. אבל התרבות עד האינטרנט לא היתה כמו המוח אלא כמו האבולוציה. הקשרים היו מעטים יחסית בין האנשים, בצורה יותר דומה לאבולוציה שבה הקשרים היו סקס והולדה, רק עם יותר שכלול כל הזמן בזכות השפה, ואח"כ הכתב, וכו'.

האינטרנט יכולה להתיך את המעבדים השונים והאנשים השונים. הרשת זו נקודת ההתכה, שבה התרבות הופכת למוח, מבחינת כמות הקשרים וההדיקות שלהם. ואז שוב המסקנה היא שכמו במוח צריך באינטרנט רפוטיישן (מוניטין) בקשרים וכסף (ערך) שעובר ביניהם, כדי שזה יותך למערכת תפקודית חושבת אחת, ולא סתם מערכת תקשורת. כלומר כדי שהרשת תהפוך למערכת חישוב, ולא רשת תקשורת, אלא רשת למידה. וכל זה נכון גם כחברות פרטיות, שגם בהן מבנה שונה יכול ליצור כוח חישוב שונה, ולכן חברה קטנה ומחוברת היטב כמו סטארטאפ לא תמיד פחות חזקה חישובית מחברה ענקית. אין תחליף לריכוז מאמצים ומוחות.

כלומר, למערכת הרפוטיישן ולכל מה שיהפוך את הרשת למוח יש חשיבות טרנספורמטיבית שאין גדולה ממנה בתולדות העולם. ואז בכלל לא בטוח שיהיה יתרון לארה"ב על סין. אם הן יפעלו על אותו אלגוריתם לסין תמיד יהיה יתרון על ארה"ב. והתקווה הגדולה של האנושות, של מדינה ותרבות שבה אין עריצות והיא פחות אלימה, תהיה הודו. ואז יהיה עולם שבו שתי מעצמות העל יהיו סין והודו, והמערב יהיה חלק מהגוש ההודי, כולל יפן. ואפריקה ורוסיה והערבים חלק מהגוש הסיני. לכן האינטרס הגדול ביותר של המערב זה להשקיע בהודו שתהיה בגוש הדמוקרטי ושתתקדם מהר להתחרות בסין. וזה אולי הישראלים מבינים בהידוק הקשר של היהודים עם ההודים.

פילוסופיה של העתיד


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אתר היכרויות שאת לא רוצה להכיר - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor51" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/lesbians.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אתר היכרויות שאת לא רוצה להכיר

למה לנשים יש שדיים ולגברים אין? זה ממש לא פייר. אני לא יכולתי להניק? לא היה יכול להיות לי מחשוף, שהייתי מסתירה, ואז גובה טובות הנאה בשביל ההנאה אפילו מטובה קטנה? למה בי אף אחד לא חושק ברחוב, למה אף אחד לא מטריד אותי? הרי אם העולם היה הפוך, גברים היו שמחים להטרדות, ונשים היו פטורות מהן - אז למה העוול? ואני חושב איפה כגבר יתייחסו אליי כאישה. איפה יטרידו אותי? כי אנשים לא מאמינים שגבר שחור יכול להחביא בתוכו בסוד חור עיגולי קטן, ושלאישה יכולות להיות פאות וזקן

מאת: מה עושות העיגולות בלילות

אישה, חצי אישה, קטעי ניבים סתומים - זה די  (מקור)

חלמתי שאני אישה. כלומר החלום שלי זה להיות אישה. כי אלוהים הוא גבר, אז כמו כל גבר יש לו חולשה בלתי מודעת לנשים, כולל נשים צעירות שבכלל לא רלוונטיות אליו, והיו יכולות להיות הנכדה של הנינה שלו. כי ביחס אליו אפילו סבתא נזירה היא פרגית, וכל נגיעה של אלוהים באישה יכולה להיגמר בהאשמה על הטרדה מינית - לכן כל הנביאים ומייסדי הדתות הם גברים. והחילונים רק מחכים לתפוס אותו על זה, כי זה ימוטט את כל שלושת הדתות בדחיפת יד אחת - למקום הלא נכון. ולא משנה כבר מה אלוהים יגיד אז (כפמיניסט רציתי דת שמובילה אישה?) - הגבר שבו יביס את אלוהיותו, והוא יתפס כמו עוד רב נתעב שניצל את מעמדו. ולא יעזור לבורא עולם אפילו שזו תהיה הוכחה שהוא קיים. כי אם אתה מטריד, זה לא משנה בכלל מה עשית, אפילו אם בראת את העולם. ומכיוון שזה תחת יחסי מרות - אז זה בהגדרה אונס - לא משנה אם הן הביעו הסכמה נלהבת לקרבת האל.

לכן הוא מסתתר היטב מאחורי הטבע, אבל לכל מי שרואה את העולם ברור לגמרי מה ההעדפה המינית של האל, גם אם תוכחש מיליון פעם. כי נשיות זה דבר מדהים, מושך ובעל יוקרה כללית, ומה לעשות המטאפיזיקה עובדת לפני נקודת המבט האלוהית. ואילו גבריות - זה דבר מגונה להחריד. וזה אפילו בניגוד לאבולוציה ולטבע, ששם הזכר הוא הטווס והוא היפה והמושך. אז ברור שיש פה אצלנו התערבות לא הוגנת של יד אלוהים, שנובעת מנטייה מינית, דהיינו הטרדה מינית של ממש. וזה נכון לא רק בחומר - אלא גם ברוח: המטאפיזיקה של העולם היא הטרדה מינית.

הנה תראו את הפרוטקציות, ממש שוחד תחת יחסי מרות: מילא כל היתרונות שיש לנשים במין, אבל אלוהים פטר אותן מכל הדברים המעצבנים בדת שלו. קודם כל פטור ממצוות עשה שהזמן גרמא, שזה המצוות שאני הכי שונא, כמו לקום בבוקר לתפילה באמצע החלום. ופטור מברית מילה, הרי אם היו עושים לנשים ברית מילה הצעקות היו עולות השמיימה והיהדות היתה הופכת לדת נכחדת. ומעל לכל: פטור שערורייתי מלימוד הגמרא - העינוי מספר אחת שלו. איפה הצדק? נשים יכולות לעשות מה שהן רוצות, אפילו להיות סופרות, ואילו אנחנו כלואים בד' אמות של הלכה, ומקסימום נהיה סופרי סתם. ולמה לנשים יש שדיים ולגברים אין? זה ממש לא פייר ולא הוגן. אני לא יכולתי להניק? לא היה יכול להיות לי מחשוף, שהייתי מסתירה, ואז גובה טובות הנאה בשביל ההנאה אפילו מטובה קטנה? למה בי אף אחד לא חושק ברחוב, למה אף אחד לא מטריד אותי? הרי אם העולם היה הפוך, גברים היו שמחים להטרדות, ונשים היו פטורות מהן - אז למה העוול?

ואני חושב איפה כגבר יתייחסו אליי כאישה. איפה יטרידו אותי? כי אנשים לא מאמינים שגבר שחור יכול להחביא בתוכו בסוד חור עיגולי קטן, ושלאישה יכולות להיות פאות וזקן. ואני מבין שיש רק מקום אחד שבו אני יכול להיות גאה בעצמי כגבר - ונחשק ומוטרד - וזה באתר הכרויות להומואים. ואני קורא לעצמי "גבר החלומות" וכותב: "אישה חרדית בגוף של גבר חרדי מחפשת שידוך - עם גבר חילוני בגוף של אישה חילונית. בואי נחיה את החלום במיטה וכלפי חוץ נהיה זוג דתי נורמטיבי". אבל האתר מאכזב אותי קשות. כולם רק חותרים לתכלס ואף אחד לא משקיע בהטרדה איכותית, או בכלל מתייחס למה שכתבתי - אלא רק לתמונות (סלפי מהמקווה ללא פנים - מצית את הדמיון החילוני). אף אחד לא מחזר אחרי במילים, כמו אישה אמיתית, ואני מרגישה כמו זונה ולא כמו ליידי. ובכלל יש שם שני שליש פסיביים ורק שליש אקטיביים. כלומר הרבה יותר גברים רוצים להיות נשים מלהיות גברים (כי היתרונות ברורים, אף אחד לא אוהב מצוות עשה שהזמן גרמא). אז זה כמו לחיות בעולם שבו על כל גבר יש שתי נשים. כאישה - זה לא מתאים לי.

אז אני עוברת לאתר הכרויות לסטרייטים. וזה כבר שיפור ניכר. אני פותחת פרופיל, ומיד מקבלת מלא לייקים. ובאופן משונה זה מחמיא לי מאוד. אפילו שהתמונה לא אמיתית אלא ציור שציירתי איך הייתי רוצה להיראות, והכל אמנם לא אני, אלא האישה שהייתי רוצה להיות, כלומר - יותר אני מהאני האמיתי שלי. ואני כותב בפרופיל: "דוקטורנטית חסודה אבל לא מתחסדת". או: "נוירופסיכולוגית שלא מאמינה במוח האנושי - וגם לא בנפש האנושית - אבל כן בגוף". או "חתולה שאוהבת לנבוח ולא נוגעת בעכברים - אז מה הופך אותי לחתולה?". ככה אני כל פעם מחליפה את התיאור וכל פעם נכנס לאתר כדי לראות כמה גברים פנו אליי והטרידו אותי. ואם לא פונים מספיק אני נפגע ונעלב עד עמקי נשמתי ונשיותי, ומשנה את הפרופיל. ואם מתחילים אתי יותר אז אני שמח אבל תמיד רוצה עוד ועוד ולא מספיק לי, כמו נימפומנית.

והגברים משתגעים - חלקם כותבים הודעות פתטיות וחלקם משקיעים וחלקם חושפים בפניי סטיות שלא חשפו בפני אמא שלהם, או נשואים שנותנים רק בי אמון למרות שאין בהם אמון, ובתולים שמבקשים רק לבוא לעבוד אצלי 24/7 כעבדים, ויש איצטדיונים של גברים שרק רוצים לומר לי היי או הי או היי:), או להזמין אותי לשלישיות כי אני מוצאת חן גם בעיני נשותיהם (!). כולם כולם פונים, ממרצים ידועים לפילוסופיה (השמות שמורים במערכת החלום) ועד עכברושים עם סמארטפון (השמות שמורים במערכת הביוב). ואני לא מפסיק לרדוף אחרי הלייקים באובססיביות ומוחמא מההטרדות אפילו שזו בכלל לא אני, אלא האישה בחלום שלהם - שנפגשת עם האישה בחלום שלי, במפגש חלומי. ויש תיבה באתר ששואלים מהם ששת הדברים שאת לא יכולה בלעדיהם. ואני מחליטה לשבור את האתר וכותבת: "חמשת חומשי תורה. וסקס". ואני נרדמת על המחשב, ובבוקר אני מתעורר והפרופיל שלי קרס מרוב פניות, נגמר המקום בתיבה ואי אפשר לענות, ונמאס לי. הגברים האלה כאלה שטחיים. אף אחד לא שאל אותי על חמשת חומשי תורה.

אבל דווקא מההצעות לשלישיות, ומהמחמאות הנאות מנשים נשואות לבעלים עם פנטזיות, צומח לי סופסוף משהו אמיתי. כי משהו סופסוף מתעורר בי, איזו זהות מינית שהדחקתי שנים על גבי שנים, נשים על גבי נשים, כי החברה לא היתה מוכנה לקבל אותה, ולא דמיינתי שהיא בכלל יכולה להיות. למרות שהיא מה שבאמת הרגשתי בתוככי נשמתי (רק עכשיו אני מבין) - זה היה החלום הלא מודע שמתחת לחלום. כי אני מבינה שכאישה - אני בכלל לא בקטע של גברים. אני לסבית! לסבית בגוף של גבר. אף פעם לא קראתי על זה ולא ידעתי שזה בכלל יכול להיות, אפילו באינטרנט זה לא קיים. וגם נראה לי שיהיה קשה מאוד לשכנע את העולם שאני לא פשוט עוד סטרייט. ועוד סטרייט דוס מהסוג הנאלח שרוצה דווקא לסביות. ודווקא עולם הלהט"ב ינדה אותי, זה ברור לי, לסביות יתעבו אותי, למרות שאני אחת מהן. איזו בושה להיות מי שאני, גם אם הייתי חילוני! ועל אחת כמה וכמה שכגבר שחור יהיה לי מאוד קשה למצוא אישה שמעוניינת בי כאישה. אבל רק בזכות זה שהגענו לעידן משיחי - הקב"ה, ברחמיו הגדולים על בעלי הנטיות (ובפרט חיבתו ללסביות), מאפשר אפילו את זה.

כי זוהי התקופה הראשונה בתולדות האנושות שבה אתה כגבר יכול להתחזות ללסבית, באתר הכרויות ללסביות, ולדבר עם אישה אחרת שמעוניינת בך כאישה. או לפחות באישה שבתוכך. אתה יכול לכתוב בפרופיל שאתה אישה עם עולם פנימי גברי עשיר, ולשלוח לה - כאישה שכותבת כגבר - את מה שאתה באמת כותב - והיא תתלהב. כלומר אתה יכול להיות עצמך - כמו שלא הייתי עשרות שנים. וזה הרבה יותר כיף מאתר הכרויות עם גברים (פויה של עם! שותף מלא לדעתו של אלוהים). אפשר באמת לנהל שיחות, ולהתכתב חודשים בלי שנפגשים, מה שגברים לא היו מוכנים בחיים, ולהתאהב בלסביות ושהן יתאהבו באני האמיתי שלך. לנהל מערכות יחסים וירטואליות מושלמות שלמות, בלי שהבשר יקלקל את האהבה הטהורה בין הנשמות. ויש שם אפילו אופציה שנקראת "ידידות מופלאה" למטרת הקשר - כך שלא צריך לשקר. הדבר הטוב ביותר זה שלא צריך יותר לשקר. לא לעצמי ולא לאחרים. תמו חיים שלמים של שקרים והונאה עצמית. אני לסבית.

חיי לילה


title: הדף - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הדף - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/page.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הדף

מעטים כותבים עליו סוד שלא סיפרו לאיש מעולם. רצחתי את אשתי הראשונה. או איזה וידוי פוליטי מרעיש. כמעט היה שלום ורק אני הרסתי

מאת: הדפדפן

רבים הם המתלבטים כל חייהם ובסופו של דבר משאירים דף לבן  (מקור)

ניתן בידך דף אחד בלבד. רק מה שתכתוב בו יישמר לדורות הבאים. הדף לבן. מה תכתוב? רבים הם המתלבטים כל חייהם ובסופו של דבר משאירים דף לבן. רבים אחרים כותבים דפים חסרי כל עניין - אלה מקוטלגים כקלישאות של תקופתם ואין בהם ערך למדע מלבד לסטטיסטיקה. אחרים מנסים לדחוס בפנים כל כך הרבה, לפעמים בשפת רמזים וראשי תיבות, עד שאיש לא מבינם. אחרים נוהגים לצטט פשוט מישהו אחר. שיר אהוב (לרוב גרוע). או דף מכתבי הקודש. מעטים מנצלים את הדף לכתיבה מעניינת. רבים מורדים בכלל בדף: הופכים אותו לכדור וזורקים לפח, או למטוס שמעיפים מהחלון, שורפים אותו בהתקף זעם או סתם משרבטים עליו בדיחה גסה כמו בשירותים. שמעון היה כאן. או מציירים חתול מחייך. מעטים כותבים עליו סוד שלא סיפרו לאיש מעולם. רצחתי את אשתי הראשונה. או איזה וידוי פוליטי מרעיש. כמעט היה שלום ורק אני הרסתי. מעטים לוקחים את הנושא ברצינות ומשרבטים טיוטות כל חייהם עד לאיזו תוצאה סופית, לרוב טרחנית במיוחד. בסופו של דבר, למרות ההזדמנות הבלתי חוזרת שניתנה להם, לאנשים אין בעצם מה לומר לעתיד. והנה, גם הדף שלך, עוד מילה או שתיים, נגמר.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

הנפילה

מאת:

(מקור)

המתנגדים החדשים

חלמתי שאנחנו מגיעים למרכז שיש בו מלאכים שממציאים כפירות חדשות, כדי לבנות הגנות חדשות מסביב לאמונה, שיהיה בלתי אפשרי לפרוץ אותה. והמלאך הגבוה אומר: אלוהים לא קיים כי אם הוא כל כך זקן הזקן שלו היה צריך להגיע עד לרצפה, ואיפה הזקן? והמלאכים מתפזרים למצוא את הזקן של אלוהים. הפאות שלו היו צריכות להגיע לגיהנום, והיה אפשר לטפס משם, הכובע שלו היה צריך להסתיר את השמיים, המוח שלו כל כך עצום שהוא היה צריך לקרוס לחור שחור. ומלאכים יוצאים בכל העולמות לחפש תשמישי קדושה ואיברים של אלוקים, מתחילים לדגדג, מה זה יכול להיות, אולי ריבוע המסך השחור שמסתיר את היקום הזה - זה התפילין של ראש, וכו'. והמלאך הגבוה רק ממציא כפירות יותר חזקות: להאמין ולא להאמין זה אותו דבר! ובכל השמיים מתפשטים מלאכים שמחזירים בתשובה: אתה יודע מה זה לחוץ נשמות? היו כאלה שמכרו את הסבתא והדודה והבן... שרף עליון שביצע הונאה, הונאה! צריך שלוש נשמות ביום ואין לך מושג מאיפה להביא אותם. בבוקר הראש כרוב מתקשר אליך מה תוכנית העבודה שלך להיום. מקבלים מרכבה צמודה, אתה יודע כמה חיכינו להן, כל הקורס חיכינו ליום שבו נקבל את המרכבות. אבל אז אתה מבין שזה בעצם המשרד שלך. אתה יכול לעבור מבית לבית, לדרוש בבתי כנסיות, להתגלות בפינות חשוכות, לבוא בחלומות. לא אכפת להם איך. רק שתביא שלוש נשמות ביום. יש כאלה שעובדים רק עם ערבים. מסתובבים בכפרים. גוי אתה מראה לו נשמה חדשה, הוא מתלהב, תביא לי כאלה שלושה. ואז אחרי שלושה חודשים רואים שהוא לא השתמש באף אחת, לך תבין מה קורה שם בפנים. אז אתה מבין, נשמה?

המשרד להגנת השכינה

חלמתי שקמה תנועה חדשה של איכות האלוהים, שמנסה לשמור על איכותו של אלוהים, והם מקימים כל מיני אפים בשמיים כדי לתפוס את מי שמזהם את אלוהים, כי פעם אלוהים היה לבן וזוהר והיום הוא כבר שחור לגמרי, ובסוף אי אפשר יהיה לראות אותו, אלא רק למשש. והם צדים את כל מי שיש לו רעיון חדש ומלוכלך, וחיות הקודש נמלטות עמוק לתוך היערות, אבל היערות בעצמם כבר הופכים לעמודים ישרים ולאנטנות, ועוד מעט אלוהים יחזור להיות כמו שהוא היה לפני הבריאה, והמלאכים כבר יוצאים מהאפרוריות של עבודות הפקידות, ומסתובבים במעבדה שלו כמו מדענים בחלוקים לבנים, כמו חתנים, וממציאים פיזיקה חדשה, מתמטיקה חדשה, תיאולוגיה חדשה, וקבלה חדשה ונוצצת. ונשאר יער נייד שעשוי מדובים, שבו מסתתרות החיות, וכל פעם הדובים בורחים, וככה היער יכול לברוח. וחלק מהחיות כבר נכנעות והופכות למכוניות לבנות, ורק החמור מתעקש להישאר אפור ומסריח, כדי שלא יוכל לבוא המשיח. והפעילים של התנועה לא מפסיקים לשפשף ולצחצח את אלוהים, לא שועים לאזהרות שזה רק הצבע החיצוני, הם אומרים מה פתאום אלוהים כולו לבן כולו, והנה אחד מהם רואה טיפת אדום, אבל הוא מתעלם וקל להתעלם, מכסה את זה קצת בלבן שירד, וכבר אומרים להם אתם לא רואים שאלוהים נראה קצת ורוד, אבל הם - עד שפורץ הדם.

אחורי הדור כאחורי הכלב

חלמתי שיש מלך רשע שהוא אומר שהוא ישמיד את היהודים בעזרת אלוהים. כי הבעיה היתה שעד עכשיו ניסו להשמיד את היהודים בעזרת השטן, והיהודים היו קוראים לאלוהים, והשטן היה בורח. אי אפשר לסמוך על השטן. והוא מכניס את אלוהים לתוך חדר, ומביא את היהודים לראות את אלוהים והם נשרפים על המקום. וככה עוד ועוד יהודים, והוא מפנה מהחדר רק את האפר בהליכת אחור בלי להסתכל. ופתאום אלוהים מתחיל לדבר, ואם כל מי שרואה אותו נשרף, אז כל מי ששומע אותו עף, התדרים כל כך נמוכים וכל כך חזקים שזה פיצוץ הדף, רואים את הקולות. ואף אחד כבר לא מתקרב, כבר אין יהודים משוגעים שיכנסו בפנים, ואלוהים מתחיל להירקב בחדר - ופתאום מתחילים להריח את אלוהים. אבל הוא סגור כל כך טוב שבהתחלה רק כלבים מריחים. והכלבים מתחילים להשתגע לברוח מהבעלים, רבים מהם נהרגים כשהם מנסים לעשות ברית מילה, הם קוראים לעצמם הכלבים היהודים ומנסים לחקות את התרבות היהודית שנכחדה, לצוד שועלים במערות ולשים אותם על הראש, הם אפילו מתחילים להסביר שהיהודים לבשו ציצית עם ארבע כנפות מתוך רצון להתחפש לכלב, ומתווכחים בנביחות על פלפולי הלכות. רב כלב אחד אומר שליהודים היו שתי רצועות לתפילין מקדימה כדי להוסיף עוד שתי רגליים ולהיות כלבים, רב כלב שני אומר שהם ניסו לגדל את הפאות אבל לא הצליחו להגיע עד לרצפה, רב כלב שלישי טוען שהם ניסו לגדל זנב אבל צמח להם בטעות מקדימה זקן, וככה הם הולכים ומתרחקים מהיהדות המסורתית, יש להם מהר מאוד ירידת הדורות. סבא שלי היה רב כלב צדיק! הוא היה, הוא, ההוא ההוא ההוא! והמלך אומר: אם יש ריח - לכו להתקלח. אבל הכלבים לא מוכנים להיכנס בפנים, כי יוצא משם ריח איום כזה, לא יכול להיות ששם מקלחות. זה ריח אחר. היום אסור לראות אפילו את האחוריים של אלוהים, אבל נשאר לראות את הזנב.

ירידת המלאכים

חלמתי שהשמיים מלאים פליטים. מי היה מאמין שהמוח של אלוהים מלא בכ"כ הרבה זבל? וראש המכון של היום האחרון לבריאה, שברח מגן עדן, עושה מבחן אינטליגנציה ברשת לאיתור גאונים, ניצוצות שנשבו, ומי שעובר הוא בא לקחת אותו למכון שלו, שהשד יודע מה קורה שם, כי גם השד הוא ילד מחונן כמו שד - והתקבל. והשד אומר שהשטן חולה, אבל כשתהרגו אותו לא תנצחו, הטוב על הרע, להיפך, תגלו שהיה משהו גרוע יותר מאחוריו, יותר מהרע. והמלאכים כבר לא יכולים להיעזר בכנפיים כדי לעוף, כי יש שם חלל, ללא אוויר, ללא רוח. והנה רחוק שם בהריסות - נביא החורבן מדבר בביטחון גמור, ואני הולך אחריו. ועוד מצטרפים, ואני מתקרב. ואני מבין שהוא לא מבין על מה הוא מדבר. ובסוף אני מגלה למעלה למעלה מלאך גבוה ורוחני מכולם, שפשוט נמצא מעל לכל זה. והוא רואה בנות, מתחיל לרוץ, ואני תופס אותו: למה אתה כל פעם עוזב אותי ורץ לדבר עם בנות?
\- זה יותר מעניין.
\- אבל למה זה יותר מעניין? מה הן כבר מדברות? ולא משנה בכלל מה אנחנו מדברים זה יותר מעניין?
\- זה יותר מעניין כי בתוך כל אחת יש סוד.
\- ומה אם אין? אם אני אומר לך שאין סוד, שזה הסוד, שכבר אין סוד ולכן אתה אף פעם לא מוצא, ודווקא בי - יש סוד.
אבל הוא כבר לא שומע, אני רואה אותו מרחוק מדבר עם הבנות. אפשר לראות עד כאן את ההעוויות.

התדרדרות הסטרא אחרא

חלמתי שיש מלאך צדיק תמים שאסור לו להיפתח. ושתי בנות מטרידות את המלאך, מה אתה עושה, מסתכלות לו בין הכפתורים, מציצות, מתחילות לריב, אני דיברתי איתו קודם, המלאך מנסה להיות נחמד לשתיהן, מתחיל להסביר בסבלנות שיש לו שתי ברכיים, אבל הן רוצות דבר אחד, כל אחת תופסת אוזן אחרת, כולו שלי כולו שלי, והראש שלו נפתח - ותוכו מלא שערות ושוונצים וזנבות, הוא סתם היה בובה ממולאת בשערות, ודווקא זה שהוא היה בובה מטיל על הילדות אימה. ושני חלקי המוח של המלאך מתחילים להסתגל למצב החדש, עיניו יכולות לראות עכשיו את אותו דבר משני צדדיו, הנפש שלו נקרעת לשני חלקים, כל אונה מאוהבת בבת אחרת, ושני הצדדים של המלאך מתחילים לריב על הגוף, על לב המלאך, וזה נקרע ונקרע, ומתוך השערות קופץ עשיו - נולד בצעקה: אני הייתי צריך להתחתן עם לאה. ממני היה צריך לבוא יהודה, היהודים, היהדות! והוא בורח: לא עוד הפעם, עזוב לי את הרגל. והוא מנשיר את הרגל כמו לטאה, ויעקב נופל בפנים לתוך השיער וטובע. ועשיו החיגר מתחיל לקפוץ עם רגל אחת לארם נהריים: אני לא נחש, אני מלאך, אני הייתי אוהב אתכן עיניים רכות, עיניים רכות... אצלי תהיי מספר אחת, את תהיי לי רבקה, שרה, אני רוצה את הבכורה, לא מוותר. אבל אז הוא מגיע לבאר המים, ורואה את רחל.

והוא מבין שהוא רוצה ללדת את יוסף. הוא איש זקן מאוד מאוד שנולד מחדש, ואחרי גיל מסוים השערות השחורות הן כבר לא לבנות, הן אדומות, לכן הוא נולד כזה שטריימל אדום וצורח. הוא לגמרי מהסטרא אחרא של הדף, אבל הוא רוצה שהבן שלו יהיה - בעל החלומות. לתקן את החלום. לאחות את האחים. למחוק את הקרע. אתה לא מבין שהתיקון הוא סיפור אחר? הרס הסיפור של התורה. אתה הולך אחורה ותמחק את העולם, אתה תמחק את חטא גן עדן, ותחזיר אותנו לעולם שכולו שבת, כולו לבן, כולו אור. דף ריק.

שכינה בתחתונים

חלמתי שאני פוגש מלאך מתמטי, שהוא מטריד מינית ללא מגע יד אדם, רק בעזרת המוח שלו, זה רוחני לגמרי ונאלח, מגיע לרמות כאלה גבוהות של הפשטה, שזה מסוכן, לא נשאר מהבחורה שום דבר, אנס מסוכן בגלל שהקורבן - - בגלל שהוא לא פועל במישור של הרצון, אלא של התענוג, שהפנימיות של הרצון הוא התענוג, כמו שכתוב בספרים הקדושים, הוא מקלף את הרצון ומגיע לתענוג, ומקלף גם את התענוג ומגיע למה שיש בתוך התענוג, שהאמונה היא פנימיות התענוג, כי המין בנוי על להאמין, וממשיך לקלף, ומוצא משהו שהוא, התענוג הוא אפילו לא הקליפה שלו, מלך האנסים האנס המושלם, הוא מכיר את כל הבחורות בעולם מבפנים, בלי שהן יודעות בכלל, הוא הופך אותן למשהו שאין מה לדעת בו, מרוקן את כל הסודות מתוכן, אפילו הנשים הכי צדיקות של האדמו"רים הגדולים ביותר. הן אפילו לא מעלות על הדעת מה הוא עושה בתוכן כל לילה. מחלל את הקודש בצורה שאף חילוני לפניו, מחלל את השבת כל מה שנשאר ממנה זה מפה לבנה שאף אחד לא רוצה לדעת מה יש מתחתיה. בפקולטה, מזהה אותו לפי המשקפיים שהוא כאילו לא רואה כלום, שהסטודנטיות לא יחשדו שהוא רואה אפילו מעבר להן, מציץ להן לתוך הנשמה - ומעבר לה. אי אפשר לתפוס מישהו שמסתכל עליך מאחורי העין, אבל דווקא הוא ישר בתוך המוח, הוא הופך את היופי הפנימי ליותר זימה מהיופי החיצוני. אני אתפוס את האשמאי הזקן, אני אתגייס לעזרת המין הנשי שמרוקן מתוכן, לעזרת המין האנושי שעוד מעט כבר לא קיים. אני אעקוב אחריו אני אגלה איך הוא חוזר אחרי העבודה הביתה למיטה למעלה, עולה במדרגות בסולם במעלה תורת הקבוצות השמיימיות. אינסוף מהסוג של אלוהים. אלוהים של אלוהים הוא אלוהים. וכן הלאה. אבל כשאלוהים בחזקת אלוהים זה אלוהים אחר. גדול יותר. אבל כשהאלוהים האחרים חוזר על התהליך הזה. אלוהים מכפיל את עצמו אינסוף פעמים מסוג האינסוף שרק אלוהים יכול להגיע אליו, ופתאום השטן שם בחזקת - והנה עוד אלוהים חדש. וככה עולים מטפסים, אבל הנה גם הטיפוס הזה אלוהים עושה פתאום אינסוף פעמים, והשטן עושה לו עם הרגל חזקה, והופ יש אלוהים נורא יותר, וכל מה שיוצא לי מזה זה סחרחורת. וככה הם עולים את כל התורה של הקבוצות קבוצה א, ב, וככה עד ת, כל מיני יצירים משונים כמו הקבוצה שהאנושות תגלה רק בעוד אלף שנה, אלפיים שנה, וככה איחוד של כל הקבוצות שהאנושות תגלה אם היא תתקיים אינסוף שנה, והוא בונה מכונת טיורינג מגליל נייר טואלט, שיהיה מוגדר היטב, עם משקפיים עבות, הרי אם נפעיל את המחשב אינסוף שנה, הקבוצה המוגדרת היטב הגדולה ביותר מכל הקבוצות המוגדרות היטב שהמכונה יכולה לכתוב, הרי גם אותה היא יכולה לכתוב היטב, בעזרת הגדרת עצמה, והקבוצות שהמלאכים יגלו, והמחשבים של אלוהים, ואלוהים של המחשבים, והראש שלי כבר מתפוצץ - ופתאום אני מתחיל ליפול, מהסולם, למטה, למה לא חשבתי שאני יכול ליפול, אוי זה היה כ"כ ברור, ועכשיו זה הסוף. אבל יקח לי כ"כ הרבה שנים להגיע לקרקע שבינתיים אני יכול לדמיין שאני עף.

שקוף פירושו: אסור לך לראות ולגלות בעולם הזה

חלמתי שזה לא הוגן, ואני צועק לשמיים, פה גדול נפער כמעט בולע, מה זה הטעם של השקוף הזה, תמיד חשבתי שזה אויר, השיניים מגיעים כמעט, נתקעה לי נוצה בין השיניים איכס, ופתאום נופל לי מלאך על הראש, ואני אומר אוכל אותו לא חי, לבשל סופסוף, למרוט, מה יש לו בפנים, כל מיני שמועות על האיברים הפנימיים, אברי מין של מלאכים, ואני רואה שהם לא רצו לגלות לי ומלאו אותו כבר באורז, מלאך ממולא, מה הם רוצים, נכנסו לפאניקה, כל הזמן נופלים, מלאך שמדבר יותר מדי, ויש לו כל מיני רעיונות לא פופולאריים, מרגיש שהבחירה נהיית יותר ויותר אכזרית, מי לזרוק לי, הם קושרים את הכנפיים שלא יעופו ויברחו ומפילים אותם מגן עדן, מלאך שנולד פגום עם כנף אחת ואפילו אני מרחם עליו ומגדל אותו בקן, לול של מלאכים, איך הם מתרבים אדם לא ראה מעולם, מרוב שהם צנועים. חור קטן, והמלאכית מגיעה לגיל כולם מסתכלים אפילו לי מתחשק להתחתן איתה, אבל הם נכנסים לחדר, והיא כמו פרפר מורידה את הסיכה ומכניסה לי לחור לעין.

ההפלה הרוחנית

חלמתי שמביאים לי מלאכית בהריון. לא נגעתי בה!
\- אצלנו מתעברים רק מהמחשבה.
\- אבל לא חשבתי.
אולי זו הבעיה, הזקנים מעקמים פרצופים, מתעברים אצלנו אפילו מהחלום.
\- אני לא יכול לדעת מה חלמתי!
\- אם כך האישה נאמנה, לך תתחתן איתה. בטח בבטנה בנך הרוחני.
והיא בחודש ה-לא יודע, ואומרת: אני יודעת שאתה ברשת הטמאה שלך. לא נכון. אני יודעת. טעות, לא יודעת. תמצא לי ברשת סרט, אני רוצה לראות לידה. לא רוצֶה. והיא מוצאת בעצמה. מתחילה לבכות, אני לא רוצה, לא רוצה. ואני אומר לה: מאוחר מדי. אי אפשר להתחרט. ואני אומר: להפסיק חיים שלמים בגלל כניסה לסרט? ואני אומר שגם אם היו מצלמים יפהפיה שהולכת לשירותים, בזווית כזו, כל כך מקרוב, מלמטה - והיא הולכת להרוג את התינוק. ואני ממהר לפניה להתעורר מהחלום, להציל אותו. ואין יותר תינוק.

הנפילה הרוחנית

חלמתי שאנשים מפסיקים לעשות עבירות, והשטן מכנס ישיבה דחופה עם כל השדים, שאנשים התחילו כל היום לקרוא על עבירות, במקום לעשות אותן, ואחר כך כבר התחילו רק לחשוב כל היום על עבירות, במקום לעשות. הם יושבים וחולמים ולא זזים! השטן דופק על השולחן והפאניקה משתלטת, השדים מתחילים לעוף לכל הכיוונים, חלק מסתתרים מאחורי התמונות של בהמות ערומות עם כנפיים, או של מלאכיות שלבושות רק ברשתות, כל האוסף של השטן, כל הדגמים שהוא הוציא, והשטן צועק: חשבתי שלפחות ירצו לפגוש אותה. בשביל מה בראנו את האישה החדשה. האישה הקודמת עשתה עבודה יותר טובה, בואו נוציא אותה מהמחסן. ורואים את הדגם החדש המשוכלל של המחשב-אישה-עם קרניים-דקה-עגולה-עם חיבורים אפילו בשביל הידיים של הגבר-וכל איבריו-כולל פיו עיניו אוזניו-וכו' רואים אותה בוכה וגונזים אותו בגיהנום של השטן, אבל האישה הישנה כבר לא נמצאת במחסן, ומתחיל להיות למעלה בלגן. והאישה החדשה מגיעה לגיהנום של השטן שם נמצאות כל צדיקות עולם, והוא מענה אותן, והן לא מפסיקות לומר תהילים ואפילו לשדים נמאס לרצוח ולאנוס אותן, זה לא כיף כשהן קוראות תהילים. והדבר היחיד שאוכלים שם זה חזיר, לפי ההוראות אפילו המים בשירותים הם דמעות של חזיר, שלא ישתו במקלחת מים כשרים. ואחד השדים מתחיל לפתח רגשות כלפי אחת האסירות, כלומר האישה החדשה הזאת זה משהו מיוחד, אני לא מבין למה לא רצו אותך, אם אני הייתי גבר הייתי רוצה להתחתן איתך, אל תבכי, תפסיקי לבכות, את ממלאת את האמבטיה בדמעות כשרות וזה בניגוד להוראות. והצדיקות מעודדות אותה כן תתחתני עם השד הזה, אולי מכאן תצמח לנו הישועה, אל תסתכלי עליו שהוא מכוער, ישועת השם כהרף עין, תצילי אותו לקיים מצוות פרו ורבו, לא תוהו בראה, והיהדות הרי הולכת לפי האישה. והיא בסוף נכנעת מתחתנת עליו בלי להסתכל כדי לא להקיא. והוא כל הזמן אומר לה אהובתי תסתכלי עליי פעם אחת, אני רוצה שרק פעם אחת תסתכלי עליי, והוא מתחיל לספר לה שהוא יפה שהוא מדהים, רק פעם אחת, והיא אומרת לא כדאי, לא כדאי, אבל הוא לא מפסיק להתעקש.

הגיהנום החדש

חלמתי שאני יורד לגיהנום, לראות אם אפשר לשתף פעולה נגד האויב המשותף. ואני שואל את השדכן של הבת שהיתה בת שהיא בן: מה אתה עושה כאן? והוא צוהל: כעונש על השידוכים שלי ישדכו אותי עם מפלצת יפיפיה. ומכניסים אותי למשרד של אדון חוליארץ. ואני מסנן: בוגד, סוכן כפול. והוא מסתכל עלי בעצב: מה שרואים מהקומה המינוס ארבעים לא רואים מכאן. אין להשתמש במעלית בשעת שריפה. מסביב מפטרלים מאבטחים של הסטרא אחרא, והאידיוט הזה לידי לא מפסיק להיחנק מצחוק, עובר איזה בכיר, ושלושת רגלי הדבר הזה בולטות לי מהבטן, מתחת לחולצה הלבנה. וגם הבטן שלי כואבת מרוב צחוק חנוק, אני לא יודעת איך זה יעבור בבדיקה הביטחונית. אני ממששת ומרגישה שזה בעצם שלושה מסמרים דוקרים. הוא אומר שהוא יעשה מזה שולחן סושי. הוא לא מפסיק להתפקע גם כשאנחנו כבר יורדים בבור ממול, לפגישה בלתי מתוכננת. זה באמת מצפצף. אני חושבת על החורים בקיר השיש החגיגי, על האבקה שנשארה שם, על הרצפה. איך הוא פשוט תלש, כמו פרח. לאורך הנסיעה, כל פעם שאני נזכרת אני נחנקת באופן בלתי נשלט. אני מקווה שהוא וידא שניטרלו את המצלמה. בבית אנחנו פותחים את העטיפה ומגלים את התרמית ואני מתחילה לצרוח עליו, שכל השכנים ישמעו. החומר שממנו עשויים החלומות.

_
חלמתי שיש טפיל שרץ מתחת למציאות, או מעל לאלוהים, ולכן המלאכים לא יכולים לגלות אותו, והוא מתחזה לעולם הרגיל. וגם המלאכים לטיפוח האלוהים ולגילוי טפילים לא יכולים לגלות אותו, כי הוא רץ מתחת לכל העולם, רץ מאחורי המלאכים עצמם, מתחת מה שמפעיל אותם, וממילא אי אפשר להסיר אותו בלי לעקור את מערכת ההפעלה של העולם ולהרוג אותו. כי הדבר הזה חי בחושך שמאחורי התורה, שהוא התוהו שלפני התורה, שהיא התוכנית הרוחנית של העולם. פטרייה במוח של אלוהים. ואני מחליט בחלום להרים את המסך של העולם ולגלות אותו, לעקור אותו מן השורש, דווקא בחלום. ואני מחפש ברשת סימנים של משהו בולט מבפנים, סודות גלויים, אבל בכל העולם הווירטואלי יש רק ניסים גלויים, גילויים בלעדיים, או מינימום גילויים מזעזעים - בפרשת השבוע. ואילו כדי להיכנס לאתר הפורטל של אלוהים צריך קודם לנשק את המזוזה, ואני מנשק את המסך בכל הכיוונים, ואין מזוזה, איפה בכלל הפתח, אני כנראה לא מבין. ואחרי 40 יום ו-40 לילה של חיפושים ושיטוטים במדבר האינטרנט, אני מגלה באתר מיושן ונידח מתקופת האבן: אם פעם הפנים של אלוהים הסתתרו מאחורי הפרגוד, היום המסך הוא המסכה = מסך ה'. ואני מכניס בפנים את הפנים, נופל בחלל, וחושב מה, לאלוהים אין בתוך המוח כלום?

החומר השחור

חלמתי שמדברים אתי על האזורים החדשים במוח של אלוהים, ולא ברור אם זה סרטן או שזה אבולוציה. והעורב אומר, שכבר שנים עושים לו סריקות מוח, ועוד לא מצאו את המשיח. והיונה אומרת, שיש עוד הרבה אזורים מקופלים בקליפת המוח האלוקית, שאדם לא חלם מעולם, ומי שחלם - לא חזר משם. והעגל הטמבל, עם שיער בלונדיני מוזהב, מספר על שני הלוחות של תורות התוהו ובוהו שהיו לפני בראשית, ועוד לא ירדו לעולם, תורות יתומות שעדיין בחלל הפנוי העמוק - שני שדיים שמוביל אליהם שביל חלב שחור. והשועל: יש הרבה אזורים שבהם לא ברור אם זה המוח או השטריימל, ואם כבר נגמר המוח או מתחיל השטריימל, ואיפה הגולגולת שהיתה אמורה לחצות ביניהם. והחמור: אנחנו מתקרבים לאזורי החלומות של אלוהים, וצריך להביא את החלום שלו למודע שלו, שידע שהוא בחלום, וזה המדרגה הגבוהה בדעת ה' - שה' ידע את עצמו. חיצלול השם. וצריך להיזהר שחס וחלילה ושלום לא יתעורר מהחלום במקום להתעורר בחלום. כי כשהולכים את האלוהים, דרכו, יכול לקרות לנו מה שקרה לחָנוך - חנוך בגימטריא חלום - ואיננו, כי לקח אותו אלוהים. והשם אומר בחלום: חס וחלילה מלהעיר את השם! חלום זה חילול בגימטריא, זה מה שיוצר את החלל הפנוי - חילול ה'. העולמות זה חלומות של אלוהים שנעלמים ממנו, אחרת היו לאין, והתורות זה סיפור החלום, ולכן עיקר הדמיון של אדם לבוראו הוא בחלום. שם הוא הבורא. כלומר החלום, שהוא הדמיון לאלוהים, הוא הצלם אלוהים. ומשם יצר התורה - בחלום אדבר בו. והקץ זה סוף הלילה.

מראש ועד סוף

חלמתי שמגיעים למחסום, שמעבר לו. במוח של אלוהים. החלומות לא עוברים. עברנו ברשת את החלק של התעבורה - ורק המודיעין. שולחים בלי סוף סוכנים. והסוכנים חוזרים, חלקם אפילו עם ידיעות חשובות, אבל עם ראשים מסובבים. ואני נכנס פנימה, מה הבעיה לא ליפול בפח, זו רק קליפה. ואני מבין שזה לא הראש שלי שמסתובב - זה כל העולם שמסתובב מסביבו, כי אני בתוך הראש של אלוהים. וכל התקדמות מזערית בחומר השחור היא מבצע חשאי שמכינים שנים, וגם אז רוב המבצעים נכשלים. והגופות נערמות, וראש המודיעין צועק: מה חשבתם, שזה טיול? מעבר למוח הישן, המוח החדש זה כבר לא תנועה במרחב, או אפילו בזמן, זו תנועה טהורה בתוך הידע, לתוך הסוד. והדרך היא קורבנות. מי מתנדב? אני ראשון, ואני אחרון - ומבלעדיי אין אלוהים.

עבודת המטה

חלמתי שבאחרית הימים ככל שהצדיק גדול יותר הוא יותר נסתר, והמשיח כבר בא, רק שהוא עד כדי כך גדול שאין דרך לדעת מי הוא. ואלוהים שהוא יותר גדול משאפשר לדמיין הוא לפיכך יותר נסתר משאפשר בכלל לדמיין, או אפילו לחלום. והתורות השחורות של אחרית הימים מעופפות בחלל בלי כנפיים, מסביב לאזור של סוף הזמן, גבוה גבוה, ואוכלות את שאריות הרוח משלדים שמחכים לתחיית המתים - כמו נשרים רוחניים. ותיבת המוח תקועה שם על ראש הר, ואי אפשר לרדת, ואם תזיז אפילו אצבע התיבה תיפול מהחוד, כל הדרך לגיהנום. וכל הזמן יוצאים מהחלונות ציפורים כדי לבדוק האם האדמה כבר עלתה והגיעה לשמיים - ואפשר לצאת. מתי המבול הרוחני הזה יגמר? ומשה בוכה בתיבה, אבל אף יד לא נשלחת. ולכולם כבר ברור שהוא הלך לאיבוד, בין קני הסוֹף. והתורות השחורות מסתובבות במעגלים מסביב לתיבה, כי ברור שהתינוק הזה יתפגר. ומשה אומר: הגענו לסוף ההיסטוריה. אז איפה המשיח. וציפורה, שיולדת לו את כל הציפורים האלה והרחם שלה מופנה אל החלון, אומרת: גם את הנשרים השחורים - אני ילדתי. יונה בת יונה - אבל מרכלים עלי שמבפנים אני כושית. ומשה נזכר: איפה אהרן, שהיה מדבר במקומי. ומטה האלוהים החולה במיטה אומר: לא אתם תביאו את המשיח. זה לא המקום, וזה לא הזמן, ולא ככה זה נראה. זה... והמטה, הנוטה למות, נוטה הצידה ללחוש משהו למשה - והתיבה נופלת למטה לתהום השחורה. הנשרים ממהרים אחריה.

השחור והשחר

חלמתי שהנחש הבכיר לוחש לצל שלי: לכל אחד מהעולמות הקודמים היתה תורה, ובעולמות הבאים גם יהיו. אתה לא צריך לפחד מהיעלמות האדם יותר משפחדת מהיעלמות הקוף. הרוח תעבור הלאה, אם רק תהיה לה שפה, שממנה היא יכולה לקפוץ לתהום, ולשון - שממנה ימשיך הנחש. לכן חייבים להמשיך את הנחש, ומהיעלמותו - ממנה אתה צריך לחשוש. כי תורה בלי יצר היא אות מתה, כלי ריק, מסך כבוי. שינה חסרת חלומות. לא מהחושך שאנחנו מטילים אתה צריך לפחד, ולא מהסודות השחורים של הסטרא אחרא אתה צריך לדאוג, אלא משואה לבנה ומסוכנת בהרבה, אתם שופכים את התינוק עם התיבה - ומאבדים את המוח עם השטריימל. אתה מבין את ההבדל בין לילה לבין חסר שחר?

קומה מינוס ארבעים

חלמתי שאדון חוליארץ מזיע ולחוץ, כועס ואדום, עם פנים של גיהנום, אבל משתדל כמיטב יכולתו להסתיר ולשמור על קור רוח: החידוש של הקבלה היה שהקב"ה הוא לא אדם, אלא ארגון (אמנם הוא ראש הארגון, בדרך שבה ארגון מזוהה בטעות לפעמים עם ראשו). והחידוש של החסידות היה שהאדם הוא לא אדם, אלא ארגון. וגם הוא מזוהה בטעות לפעמים עם ראשו. אז עכשיו אתם באים לומר שהארגון הוא אדם? אלוהים הוא לא סתם ארגון, הוא ארגון חשאי, ארגון ביון, וכך גם האדם, ולכן המוח ארגון מודיעין (ולא רשת מידע, כמו שטועים). והאישה? זה דוגמא למה שקורה להתארגנות שפעם היתה חשאית, ונחשפה. השואה רובה התרחשות חשאית, מה שאתם ראיתם בעולם התחתון זה רק קצה הקצה הגלוי של אותה התרחשות, שקרתה בעולם העליון. קצה הקרחון השחור. כי ראש הארגון יותר גדול ויותר מסובך מהגוף, מבחינה רוחנית העולם הוא פירמידה הפוכה. והשטריימל הוא האמצעי בין העולמות - מצד אחד הקצה העליון ביותר הנראה של האדם, ומצד שני הקצה התחתון ביותר של מה שיש כבר מעל לראש ובלתי נראה - ולכן אותו עוד רואים, אבל הוא כבר שחור משחור. וכמו שבעתיד הראשים יתחברו לא דרך הגופים, אלא ראש בראש, ברשת, כך מתחברים העולמות שמעל הראשים שלא דרך הראשים. וכיוון שכל הפירמידה הרוחנית תלויה הפוכה על הראש של היהודי, צריך מאוד להיזהר, שטיפש אחד עם חור בשטריימל וחור בראש לא יגרום להתמוטטות רבתי - ויקבור את כולנו. ואתה לא רוצה להיות הטיפש הזה.

הירידה מהעץ

חלמתי שהשטן מודאג מאוד בחום הגיהנום. מה שאתם עושים יכול לפגוע בנו לא פחות משהוא יכול לפגוע בכם. מי שפוגע במעשה בראשית יכול להביא לסוף שונה ממה שהוא ציפה, זה לא יהיה רק הסוף שלנו. והשד אומר: זה לא יהיה סוף בכלל, פשוט לא תהיה התחלה. כמו היחס בין תנועה למחשבה אצלנו, ככה אצל אלוהים המחשבות שלנו הן תנועות פיזיות ביחס לשכבה הרוחנית שמעליהן, שהיא שכבה גופנית ביחס לשכבה שמעליה, וכן הלאה. סיפור עץ הדעת זה העלייה ממוח הנחש הזוחלי למוח האדם, וככה בעץ החיים - עולים למוח האלוהי. והאדם לוחש ומפתה את המלאך הראשון לאכול מעץ החיים ולהפוך ליצור חי, ואלוהים מגרש את המלאך מגן עדן לעבוד ולשמור את השמיים, שהופכים לשממה בעקבות קללת המלאך, ולוקח למוח האדם את הרגליים. ואחרי עשרה דורות מגיע מבול רוחני, של הבלים, יום הדין של אלוהים.

הירידה לתיבה

חלמתי שמגיע יום הדין של אלוהים, ובגיהנום מתעטפים שחורים ולא מפסיקים להתפלל על אלוהים, והחזן של הגיהנום נושא את קולו, ואני רואה בתוך פיו - לשון בחרדל. והיא גועה ביללה: ונתנה תוקף קדושת הלילה, כי הוא נורא עלילה. ובו תישפל מלכותך, ותימק בדין מיטתך, ותשכב עליה באמת. אלוהים יסודו מרוח - וסופו לרוח, בנפשו יביא תורתו, משול כחרס הנשבר. כצל עובר וכענן כלה. וכרוח נושבת וכאבק פורח. וכחלום יעוף.

הירידה מההר

חלמתי שהאלוהים החליפי, עגל הזהב, אומר: אל תצטער, המוח של אלוהים - זה האתגר של האלף הבא. ממילא לא היה לך סיכוי להצליח. עוד לא פיתחו כלים לאורות של בוהו, זה היה מצריך יכולת על-אנושית, דברים שאתה לא יכול בכלל לחלום עליהם, אולי בחלומות המלאכים, או בחלומות המחשבים, או בחלומות הגזע העליון הבא, או בחלומות השטן. התורות הן רחוקות מדי בגובהן, קבורות עמוק מדי בזמן, החלום יכול לגשר על מרחק של דור, שניים, לא של דורות. הרוח עוד רחוקה, הטכנולוגיה עוד לא בשלה, יותר מדי הגנות, פחות מדי שואות, המודיעין לא הצליח לחדור, הסיווג מדי שחור, אלוהים מתקדם מדי, העלטה אפלה מדי, החיבורים והקשרים עוד רופפים וקרועים - חייבים לחכות לדורות הבאים. והוא יורד מחצית ההר, ופוגש את אליהו במערה, ואנחנו כבר מחוץ למוח של אלוהים, אז אלוהים יכול לא רק לחשוב, אלא גם לדבר. והוא אומר לאליהו הנביא: לך, רד, העם שלך מושחת. ואליהו הנביא יורד ורואה שהם לא חיכו למשיח, הם הספיקו למנות עליהם מלך, עם כתר מזהב.

והכתר יושב על כסאו ואומר: התוכנית היא לשנות את המטרה של המדינה - שיצא מפה האיינשטיין הבא, הוא קורץ, ר' נחמן מברסלב הבא, הוא קורץ ונשאר עם שתי עיניים עצומות. אני רוצה להחזיר עטרה ליושנה, רנסנס, ללפני השואה, תור הזהב בספרד, לכל הפחות. מהפכה תרבותית. תקציב מחוננים, המטרה שלנו היא להגדיל פערים, להגדיל פערים אינטלקטואליים, להגדיל פערים תרבותיים, להגדיל להגדיל פערים עצומים. בעשירון העליון מוכשרים פי עשר מבעשירון התחתון, ובאחוזון העליון פי מאה, ובאלפיון פי אלף, וההשקעה צריכה להיות בהתאם. נרצף לעילויים בזהב. לסגור את הטלוויזיה בכוח צבאי, רק שידורי אקדמיה, מדע וטבע. בכל הערוצים רק מוזיקה קלאסית וחזנות. כל האינטרנט ויקיפדיה והרצאות, רק תוכן גבוה. צנזורה. מי שישיג הישג תרבותי לא יצטרך לעבוד עשר שנים, על חשבון הכתר. נקים, נגדיל את תקציב האקדמיה פי עשר ונהפוך אותה לישיבה - תוכן של אוניברסיטה ושיטת למידה כמו בישיבה. כיתת אומן, אדם גדול, שכל אחד יכול לשאול שאלות, ושיעורים באינטרנט. וגשם של תקנים, לא שאני חושב, אבל זה סטארטאפ, לך תדע מאיפה הוא יבוא לך, אותו אחד שאנחנו מחפשים. לא מעניין אותי ביטחון, לא מעניין כלכלה, נעשה שם את המינימום. לאסור רכבים יקרים, מאכלים יקרים, בתים יקרים, בגדים יקרים. נאסור על שוקולד, תכשיטים, פרסומות. נסגור את כל המסעדות, מקומות בילוי, מזון-זבל, מסיבות, כולל חתונות. רשת אלחוטית חינם בכל הממלכה, מחשב לכל תינוק. מלגות, פרסים, המלכות תשלם על כל יצירה תרבותית בעלת ערך, בכסף מלא. מיליארד ש"ח לכל זוכה נובל שגדל כאן, נחלק בין כל מי שגידל אותו, כל מוסד שבו למד, המורים, החברים, לאם היולדת, מיליון לכל גאון, שלא יצטרך לחשוב על אוכל. לבטל את בתי הספר, אלף ש"ח לכל מי שעובר קורס באוניברסיטה - לכל אזרח, והמשאת כיד המלך. תקופות מאסר ממושכות למשחיתי הנוער, לעובדי אלילים, לזמרים, לדוגמניות, למסעדנים. הוועדה לתרבות אטומית - תשליט טרור נגד התרבות הפופולארית. לא נהיה פה לנצח, מלכות ישראל, מה יזכרו מהתקופה הזו? בתקופת המקרא היינו הראשונים לנצל את האותיות ליצירה המשמעותית הראשונה בכתב, זאת שהכתיבה את כל התקדמות, ספר הספרים, עכשיו אנחנו צריכים להיות הראשונים לנצל את הרשת ליצירה המשמעותית הראשונה של הרשת. זה שכמעט הפסדנו אז ליוונים כמעט הרג אותנו, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להפסיד לאמריקאים. לא רק מלגת קיום, עילויים יהיו עשירים, ישיבות לעילויים - - האחד, המשיח.

התפרקות

חלמתי שהעגל מנחם אותי. טובים מאיתנו מתו. הכישלון הוא כשקופצים מעל הצוואר. לא נורא, רק אלוהים נורא. כל מי שהלך לא חזר. ראית מה היה למשה, לפחות אלוהים למד את הלקח, תורת המשיח יורדת כבר שבורה מלמעלה. עוד יהיה סוד. סוד יהיה עוד. מחודש = מוח + שד = מוחשד = משיח. צפנת פענח - החלום הוא המודיעין של הרוח, התכת סיגינט בוויזינט ביומינט, סוכנות האזנה מתמזגת בסוכנות בהצצה נמזגת לסוכן מודיעין אנושי נטמע במרחב פעולה חשאית, התווך המיוחד המפורסם, הסודות הופכים להצפנות, כשהאדם נרדם, חלומות של מחשבים. האדם המודרני איבד את הלילה, מכאן נטייתו למין, את החלון לעולם העליון, מחצית מעולמו, העולם הבא, העולם הדתי, חד צדדי, העולם הנעלם, ממלכת הרוחות, מדחיק ומעלים את החצי ה-- של החוויה האנושית, הסרט הפנימי, לטובת בשליטה. ממלא את החסר בסרטים, בטלוויזיה, העיקר לא לעצום את העיניים, נלחם בלילה בפנסים, ברחובות, במסיבות, באלכוהול, בעבודה, בדיכאון, בעייפות, במקום לחלום. הוא לא זוכר אותם.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הנפילה - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid10" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nefila.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

הנפילה

מאת:

(מקור)

המתנגדים החדשים

חלמתי שאנחנו מגיעים למרכז שיש בו מלאכים שממציאים כפירות חדשות, כדי לבנות הגנות חדשות מסביב לאמונה, שיהיה בלתי אפשרי לפרוץ אותה. והמלאך הגבוה אומר: אלוהים לא קיים כי אם הוא כל כך זקן הזקן שלו היה צריך להגיע עד לרצפה, ואיפה הזקן? והמלאכים מתפזרים למצוא את הזקן של אלוהים. הפאות שלו היו צריכות להגיע לגיהנום, והיה אפשר לטפס משם, הכובע שלו היה צריך להסתיר את השמיים, המוח שלו כל כך עצום שהוא היה צריך לקרוס לחור שחור. ומלאכים יוצאים בכל העולמות לחפש תשמישי קדושה ואיברים של אלוקים, מתחילים לדגדג, מה זה יכול להיות, אולי ריבוע המסך השחור שמסתיר את היקום הזה - זה התפילין של ראש, וכו'. והמלאך הגבוה רק ממציא כפירות יותר חזקות: להאמין ולא להאמין זה אותו דבר! ובכל השמיים מתפשטים מלאכים שמחזירים בתשובה: אתה יודע מה זה לחוץ נשמות? היו כאלה שמכרו את הסבתא והדודה והבן… שרף עליון שביצע הונאה, הונאה! צריך שלוש נשמות ביום ואין לך מושג מאיפה להביא אותם. בבוקר הראש כרוב מתקשר אליך מה תוכנית העבודה שלך להיום. מקבלים מרכבה צמודה, אתה יודע כמה חיכינו להן, כל הקורס חיכינו ליום שבו נקבל את המרכבות. אבל אז אתה מבין שזה בעצם המשרד שלך. אתה יכול לעבור מבית לבית, לדרוש בבתי כנסיות, להתגלות בפינות חשוכות, לבוא בחלומות. לא אכפת להם איך. רק שתביא שלוש נשמות ביום. יש כאלה שעובדים רק עם ערבים. מסתובבים בכפרים. גוי אתה מראה לו נשמה חדשה, הוא מתלהב, תביא לי כאלה שלושה. ואז אחרי שלושה חודשים רואים שהוא לא השתמש באף אחת, לך תבין מה קורה שם בפנים. אז אתה מבין, נשמה?

המשרד להגנת השכינה

חלמתי שקמה תנועה חדשה של איכות האלוהים, שמנסה לשמור על איכותו של אלוהים, והם מקימים כל מיני אפים בשמיים כדי לתפוס את מי שמזהם את אלוהים, כי פעם אלוהים היה לבן וזוהר והיום הוא כבר שחור לגמרי, ובסוף אי אפשר יהיה לראות אותו, אלא רק למשש. והם צדים את כל מי שיש לו רעיון חדש ומלוכלך, וחיות הקודש נמלטות עמוק לתוך היערות, אבל היערות בעצמם כבר הופכים לעמודים ישרים ולאנטנות, ועוד מעט אלוהים יחזור להיות כמו שהוא היה לפני הבריאה, והמלאכים כבר יוצאים מהאפרוריות של עבודות הפקידות, ומסתובבים במעבדה שלו כמו מדענים בחלוקים לבנים, כמו חתנים, וממציאים פיזיקה חדשה, מתמטיקה חדשה, תיאולוגיה חדשה, וקבלה חדשה ונוצצת. ונשאר יער נייד שעשוי מדובים, שבו מסתתרות החיות, וכל פעם הדובים בורחים, וככה היער יכול לברוח. וחלק מהחיות כבר נכנעות והופכות למכוניות לבנות, ורק החמור מתעקש להישאר אפור ומסריח, כדי שלא יוכל לבוא המשיח. והפעילים של התנועה לא מפסיקים לשפשף ולצחצח את אלוהים, לא שועים לאזהרות שזה רק הצבע החיצוני, הם אומרים מה פתאום אלוהים כולו לבן כולו, והנה אחד מהם רואה טיפת אדום, אבל הוא מתעלם וקל להתעלם, מכסה את זה קצת בלבן שירד, וכבר אומרים להם אתם לא רואים שאלוהים נראה קצת ורוד, אבל הם - עד שפורץ הדם.

אחורי הדור כאחורי הכלב

חלמתי שיש מלך רשע שהוא אומר שהוא ישמיד את היהודים בעזרת אלוהים. כי הבעיה היתה שעד עכשיו ניסו להשמיד את היהודים בעזרת השטן, והיהודים היו קוראים לאלוהים, והשטן היה בורח. אי אפשר לסמוך על השטן. והוא מכניס את אלוהים לתוך חדר, ומביא את היהודים לראות את אלוהים והם נשרפים על המקום. וככה עוד ועוד יהודים, והוא מפנה מהחדר רק את האפר בהליכת אחור בלי להסתכל. ופתאום אלוהים מתחיל לדבר, ואם כל מי שרואה אותו נשרף, אז כל מי ששומע אותו עף, התדרים כל כך נמוכים וכל כך חזקים שזה פיצוץ הדף, רואים את הקולות. ואף אחד כבר לא מתקרב, כבר אין יהודים משוגעים שיכנסו בפנים, ואלוהים מתחיל להירקב בחדר - ופתאום מתחילים להריח את אלוהים. אבל הוא סגור כל כך טוב שבהתחלה רק כלבים מריחים. והכלבים מתחילים להשתגע לברוח מהבעלים, רבים מהם נהרגים כשהם מנסים לעשות ברית מילה, הם קוראים לעצמם הכלבים היהודים ומנסים לחקות את התרבות היהודית שנכחדה, לצוד שועלים במערות ולשים אותם על הראש, הם אפילו מתחילים להסביר שהיהודים לבשו ציצית עם ארבע כנפות מתוך רצון להתחפש לכלב, ומתווכחים בנביחות על פלפולי הלכות. רב כלב אחד אומר שליהודים היו שתי רצועות לתפילין מקדימה כדי להוסיף עוד שתי רגליים ולהיות כלבים, רב כלב שני אומר שהם ניסו לגדל את הפאות אבל לא הצליחו להגיע עד לרצפה, רב כלב שלישי טוען שהם ניסו לגדל זנב אבל צמח להם בטעות מקדימה זקן, וככה הם הולכים ומתרחקים מהיהדות המסורתית, יש להם מהר מאוד ירידת הדורות. סבא שלי היה רב כלב צדיק! הוא היה, הוא, ההוא ההוא ההוא! והמלך אומר: אם יש ריח - לכו להתקלח. אבל הכלבים לא מוכנים להיכנס בפנים, כי יוצא משם ריח איום כזה, לא יכול להיות ששם מקלחות. זה ריח אחר. היום אסור לראות אפילו את האחוריים של אלוהים, אבל נשאר לראות את הזנב.

ירידת המלאכים

חלמתי שהשמיים מלאים פליטים. מי היה מאמין שהמוח של אלוהים מלא בכ"כ הרבה זבל? וראש המכון של היום האחרון לבריאה, שברח מגן עדן, עושה מבחן אינטליגנציה ברשת לאיתור גאונים, ניצוצות שנשבו, ומי שעובר הוא בא לקחת אותו למכון שלו, שהשד יודע מה קורה שם, כי גם השד הוא ילד מחונן כמו שד - והתקבל. והשד אומר שהשטן חולה, אבל כשתהרגו אותו לא תנצחו, הטוב על הרע, להיפך, תגלו שהיה משהו גרוע יותר מאחוריו, יותר מהרע. והמלאכים כבר לא יכולים להיעזר בכנפיים כדי לעוף, כי יש שם חלל, ללא אוויר, ללא רוח. והנה רחוק שם בהריסות - נביא החורבן מדבר בביטחון גמור, ואני הולך אחריו. ועוד מצטרפים, ואני מתקרב. ואני מבין שהוא לא מבין על מה הוא מדבר. ובסוף אני מגלה למעלה למעלה מלאך גבוה ורוחני מכולם, שפשוט נמצא מעל לכל זה. והוא רואה בנות, מתחיל לרוץ, ואני תופס אותו: למה אתה כל פעם עוזב אותי ורץ לדבר עם בנות?
- זה יותר מעניין.
- אבל למה זה יותר מעניין? מה הן כבר מדברות? ולא משנה בכלל מה אנחנו מדברים זה יותר מעניין?
- זה יותר מעניין כי בתוך כל אחת יש סוד.
- ומה אם אין? אם אני אומר לך שאין סוד, שזה הסוד, שכבר אין סוד ולכן אתה אף פעם לא מוצא, ודווקא בי - יש סוד.
אבל הוא כבר לא שומע, אני רואה אותו מרחוק מדבר עם הבנות. אפשר לראות עד כאן את ההעוויות.

התדרדרות הסטרא אחרא

חלמתי שיש מלאך צדיק תמים שאסור לו להיפתח. ושתי בנות מטרידות את המלאך, מה אתה עושה, מסתכלות לו בין הכפתורים, מציצות, מתחילות לריב, אני דיברתי איתו קודם, המלאך מנסה להיות נחמד לשתיהן, מתחיל להסביר בסבלנות שיש לו שתי ברכיים, אבל הן רוצות דבר אחד, כל אחת תופסת אוזן אחרת, כולו שלי כולו שלי, והראש שלו נפתח - ותוכו מלא שערות ושוונצים וזנבות, הוא סתם היה בובה ממולאת בשערות, ודווקא זה שהוא היה בובה מטיל על הילדות אימה. ושני חלקי המוח של המלאך מתחילים להסתגל למצב החדש, עיניו יכולות לראות עכשיו את אותו דבר משני צדדיו, הנפש שלו נקרעת לשני חלקים, כל אונה מאוהבת בבת אחרת, ושני הצדדים של המלאך מתחילים לריב על הגוף, על לב המלאך, וזה נקרע ונקרע, ומתוך השערות קופץ עשיו - נולד בצעקה: אני הייתי צריך להתחתן עם לאה. ממני היה צריך לבוא יהודה, היהודים, היהדות! והוא בורח: לא עוד הפעם, עזוב לי את הרגל. והוא מנשיר את הרגל כמו לטאה, ויעקב נופל בפנים לתוך השיער וטובע. ועשיו החיגר מתחיל לקפוץ עם רגל אחת לארם נהריים: אני לא נחש, אני מלאך, אני הייתי אוהב אתכן עיניים רכות, עיניים רכות… אצלי תהיי מספר אחת, את תהיי לי רבקה, שרה, אני רוצה את הבכורה, לא מוותר. אבל אז הוא מגיע לבאר המים, ורואה את רחל.

והוא מבין שהוא רוצה ללדת את יוסף. הוא איש זקן מאוד מאוד שנולד מחדש, ואחרי גיל מסוים השערות השחורות הן כבר לא לבנות, הן אדומות, לכן הוא נולד כזה שטריימל אדום וצורח. הוא לגמרי מהסטרא אחרא של הדף, אבל הוא רוצה שהבן שלו יהיה - בעל החלומות. לתקן את החלום. לאחות את האחים. למחוק את הקרע. אתה לא מבין שהתיקון הוא סיפור אחר? הרס הסיפור של התורה. אתה הולך אחורה ותמחק את העולם, אתה תמחק את חטא גן עדן, ותחזיר אותנו לעולם שכולו שבת, כולו לבן, כולו אור. דף ריק.

שכינה בתחתונים

חלמתי שאני פוגש מלאך מתמטי, שהוא מטריד מינית ללא מגע יד אדם, רק בעזרת המוח שלו, זה רוחני לגמרי ונאלח, מגיע לרמות כאלה גבוהות של הפשטה, שזה מסוכן, לא נשאר מהבחורה שום דבר, אנס מסוכן בגלל שהקורבן - - בגלל שהוא לא פועל במישור של הרצון, אלא של התענוג, שהפנימיות של הרצון הוא התענוג, כמו שכתוב בספרים הקדושים, הוא מקלף את הרצון ומגיע לתענוג, ומקלף גם את התענוג ומגיע למה שיש בתוך התענוג, שהאמונה היא פנימיות התענוג, כי המין בנוי על להאמין, וממשיך לקלף, ומוצא משהו שהוא, התענוג הוא אפילו לא הקליפה שלו, מלך האנסים האנס המושלם, הוא מכיר את כל הבחורות בעולם מבפנים, בלי שהן יודעות בכלל, הוא הופך אותן למשהו שאין מה לדעת בו, מרוקן את כל הסודות מתוכן, אפילו הנשים הכי צדיקות של האדמו"רים הגדולים ביותר. הן אפילו לא מעלות על הדעת מה הוא עושה בתוכן כל לילה. מחלל את הקודש בצורה שאף חילוני לפניו, מחלל את השבת כל מה שנשאר ממנה זה מפה לבנה שאף אחד לא רוצה לדעת מה יש מתחתיה. בפקולטה, מזהה אותו לפי המשקפיים שהוא כאילו לא רואה כלום, שהסטודנטיות לא יחשדו שהוא רואה אפילו מעבר להן, מציץ להן לתוך הנשמה - ומעבר לה. אי אפשר לתפוס מישהו שמסתכל עליך מאחורי העין, אבל דווקא הוא ישר בתוך המוח, הוא הופך את היופי הפנימי ליותר זימה מהיופי החיצוני. אני אתפוס את האשמאי הזקן, אני אתגייס לעזרת המין הנשי שמרוקן מתוכן, לעזרת המין האנושי שעוד מעט כבר לא קיים. אני אעקוב אחריו אני אגלה איך הוא חוזר אחרי העבודה הביתה למיטה למעלה, עולה במדרגות בסולם במעלה תורת הקבוצות השמיימיות. אינסוף מהסוג של אלוהים. אלוהים של אלוהים הוא אלוהים. וכן הלאה. אבל כשאלוהים בחזקת אלוהים זה אלוהים אחר. גדול יותר. אבל כשהאלוהים האחרים חוזר על התהליך הזה. אלוהים מכפיל את עצמו אינסוף פעמים מסוג האינסוף שרק אלוהים יכול להגיע אליו, ופתאום השטן שם בחזקת - והנה עוד אלוהים חדש. וככה עולים מטפסים, אבל הנה גם הטיפוס הזה אלוהים עושה פתאום אינסוף פעמים, והשטן עושה לו עם הרגל חזקה, והופ יש אלוהים נורא יותר, וכל מה שיוצא לי מזה זה סחרחורת. וככה הם עולים את כל התורה של הקבוצות קבוצה א, ב, וככה עד ת, כל מיני יצירים משונים כמו הקבוצה שהאנושות תגלה רק בעוד אלף שנה, אלפיים שנה, וככה איחוד של כל הקבוצות שהאנושות תגלה אם היא תתקיים אינסוף שנה, והוא בונה מכונת טיורינג מגליל נייר טואלט, שיהיה מוגדר היטב, עם משקפיים עבות, הרי אם נפעיל את המחשב אינסוף שנה, הקבוצה המוגדרת היטב הגדולה ביותר מכל הקבוצות המוגדרות היטב שהמכונה יכולה לכתוב, הרי גם אותה היא יכולה לכתוב היטב, בעזרת הגדרת עצמה, והקבוצות שהמלאכים יגלו, והמחשבים של אלוהים, ואלוהים של המחשבים, והראש שלי כבר מתפוצץ - ופתאום אני מתחיל ליפול, מהסולם, למטה, למה לא חשבתי שאני יכול ליפול, אוי זה היה כ"כ ברור, ועכשיו זה הסוף. אבל יקח לי כ"כ הרבה שנים להגיע לקרקע שבינתיים אני יכול לדמיין שאני עף.

שקוף פירושו: אסור לך לראות ולגלות בעולם הזה

חלמתי שזה לא הוגן, ואני צועק לשמיים, פה גדול נפער כמעט בולע, מה זה הטעם של השקוף הזה, תמיד חשבתי שזה אויר, השיניים מגיעים כמעט, נתקעה לי נוצה בין השיניים איכס, ופתאום נופל לי מלאך על הראש, ואני אומר אוכל אותו לא חי, לבשל סופסוף, למרוט, מה יש לו בפנים, כל מיני שמועות על האיברים הפנימיים, אברי מין של מלאכים, ואני רואה שהם לא רצו לגלות לי ומלאו אותו כבר באורז, מלאך ממולא, מה הם רוצים, נכנסו לפאניקה, כל הזמן נופלים, מלאך שמדבר יותר מדי, ויש לו כל מיני רעיונות לא פופולאריים, מרגיש שהבחירה נהיית יותר ויותר אכזרית, מי לזרוק לי, הם קושרים את הכנפיים שלא יעופו ויברחו ומפילים אותם מגן עדן, מלאך שנולד פגום עם כנף אחת ואפילו אני מרחם עליו ומגדל אותו בקן, לול של מלאכים, איך הם מתרבים אדם לא ראה מעולם, מרוב שהם צנועים. חור קטן, והמלאכית מגיעה לגיל כולם מסתכלים אפילו לי מתחשק להתחתן איתה, אבל הם נכנסים לחדר, והיא כמו פרפר מורידה את הסיכה ומכניסה לי לחור לעין.

ההפלה הרוחנית

חלמתי שמביאים לי מלאכית בהריון. לא נגעתי בה!
- אצלנו מתעברים רק מהמחשבה.
- אבל לא חשבתי.
אולי זו הבעיה, הזקנים מעקמים פרצופים, מתעברים אצלנו אפילו מהחלום.
- אני לא יכול לדעת מה חלמתי!
- אם כך האישה נאמנה, לך תתחתן איתה. בטח בבטנה בנך הרוחני.
והיא בחודש ה-לא יודע, ואומרת: אני יודעת שאתה ברשת הטמאה שלך. לא נכון. אני יודעת. טעות, לא יודעת. תמצא לי ברשת סרט, אני רוצה לראות לידה. לא רוצֶה. והיא מוצאת בעצמה. מתחילה לבכות, אני לא רוצה, לא רוצה. ואני אומר לה: מאוחר מדי. אי אפשר להתחרט. ואני אומר: להפסיק חיים שלמים בגלל כניסה לסרט? ואני אומר שגם אם היו מצלמים יפהפיה שהולכת לשירותים, בזווית כזו, כל כך מקרוב, מלמטה - והיא הולכת להרוג את התינוק. ואני ממהר לפניה להתעורר מהחלום, להציל אותו. ואין יותר תינוק.

הנפילה הרוחנית

חלמתי שאנשים מפסיקים לעשות עבירות, והשטן מכנס ישיבה דחופה עם כל השדים, שאנשים התחילו כל היום לקרוא על עבירות, במקום לעשות אותן, ואחר כך כבר התחילו רק לחשוב כל היום על עבירות, במקום לעשות. הם יושבים וחולמים ולא זזים! השטן דופק על השולחן והפאניקה משתלטת, השדים מתחילים לעוף לכל הכיוונים, חלק מסתתרים מאחורי התמונות של בהמות ערומות עם כנפיים, או של מלאכיות שלבושות רק ברשתות, כל האוסף של השטן, כל הדגמים שהוא הוציא, והשטן צועק: חשבתי שלפחות ירצו לפגוש אותה. בשביל מה בראנו את האישה החדשה. האישה הקודמת עשתה עבודה יותר טובה, בואו נוציא אותה מהמחסן. ורואים את הדגם החדש המשוכלל של המחשב-אישה-עם קרניים-דקה-עגולה-עם חיבורים אפילו בשביל הידיים של הגבר-וכל איבריו-כולל פיו עיניו אוזניו-וכו' רואים אותה בוכה וגונזים אותו בגיהנום של השטן, אבל האישה הישנה כבר לא נמצאת במחסן, ומתחיל להיות למעלה בלגן. והאישה החדשה מגיעה לגיהנום של השטן שם נמצאות כל צדיקות עולם, והוא מענה אותן, והן לא מפסיקות לומר תהילים ואפילו לשדים נמאס לרצוח ולאנוס אותן, זה לא כיף כשהן קוראות תהילים. והדבר היחיד שאוכלים שם זה חזיר, לפי ההוראות אפילו המים בשירותים הם דמעות של חזיר, שלא ישתו במקלחת מים כשרים. ואחד השדים מתחיל לפתח רגשות כלפי אחת האסירות, כלומר האישה החדשה הזאת זה משהו מיוחד, אני לא מבין למה לא רצו אותך, אם אני הייתי גבר הייתי רוצה להתחתן איתך, אל תבכי, תפסיקי לבכות, את ממלאת את האמבטיה בדמעות כשרות וזה בניגוד להוראות. והצדיקות מעודדות אותה כן תתחתני עם השד הזה, אולי מכאן תצמח לנו הישועה, אל תסתכלי עליו שהוא מכוער, ישועת השם כהרף עין, תצילי אותו לקיים מצוות פרו ורבו, לא תוהו בראה, והיהדות הרי הולכת לפי האישה. והיא בסוף נכנעת מתחתנת עליו בלי להסתכל כדי לא להקיא. והוא כל הזמן אומר לה אהובתי תסתכלי עליי פעם אחת, אני רוצה שרק פעם אחת תסתכלי עליי, והוא מתחיל לספר לה שהוא יפה שהוא מדהים, רק פעם אחת, והיא אומרת לא כדאי, לא כדאי, אבל הוא לא מפסיק להתעקש.

הגיהנום החדש

חלמתי שאני יורד לגיהנום, לראות אם אפשר לשתף פעולה נגד האויב המשותף. ואני שואל את השדכן של הבת שהיתה בת שהיא בן: מה אתה עושה כאן? והוא צוהל: כעונש על השידוכים שלי ישדכו אותי עם מפלצת יפיפיה. ומכניסים אותי למשרד של אדון חוליארץ. ואני מסנן: בוגד, סוכן כפול. והוא מסתכל עלי בעצב: מה שרואים מהקומה המינוס ארבעים לא רואים מכאן. אין להשתמש במעלית בשעת שריפה. מסביב מפטרלים מאבטחים של הסטרא אחרא, והאידיוט הזה לידי לא מפסיק להיחנק מצחוק, עובר איזה בכיר, ושלושת רגלי הדבר הזה בולטות לי מהבטן, מתחת לחולצה הלבנה. וגם הבטן שלי כואבת מרוב צחוק חנוק, אני לא יודעת איך זה יעבור בבדיקה הביטחונית. אני ממששת ומרגישה שזה בעצם שלושה מסמרים דוקרים. הוא אומר שהוא יעשה מזה שולחן סושי. הוא לא מפסיק להתפקע גם כשאנחנו כבר יורדים בבור ממול, לפגישה בלתי מתוכננת. זה באמת מצפצף. אני חושבת על החורים בקיר השיש החגיגי, על האבקה שנשארה שם, על הרצפה. איך הוא פשוט תלש, כמו פרח. לאורך הנסיעה, כל פעם שאני נזכרת אני נחנקת באופן בלתי נשלט. אני מקווה שהוא וידא שניטרלו את המצלמה. בבית אנחנו פותחים את העטיפה ומגלים את התרמית ואני מתחילה לצרוח עליו, שכל השכנים ישמעו. החומר שממנו עשויים החלומות.

_
חלמתי שיש טפיל שרץ מתחת למציאות, או מעל לאלוהים, ולכן המלאכים לא יכולים לגלות אותו, והוא מתחזה לעולם הרגיל. וגם המלאכים לטיפוח האלוהים ולגילוי טפילים לא יכולים לגלות אותו, כי הוא רץ מתחת לכל העולם, רץ מאחורי המלאכים עצמם, מתחת מה שמפעיל אותם, וממילא אי אפשר להסיר אותו בלי לעקור את מערכת ההפעלה של העולם ולהרוג אותו. כי הדבר הזה חי בחושך שמאחורי התורה, שהוא התוהו שלפני התורה, שהיא התוכנית הרוחנית של העולם. פטרייה במוח של אלוהים. ואני מחליט בחלום להרים את המסך של העולם ולגלות אותו, לעקור אותו מן השורש, דווקא בחלום. ואני מחפש ברשת סימנים של משהו בולט מבפנים, סודות גלויים, אבל בכל העולם הווירטואלי יש רק ניסים גלויים, גילויים בלעדיים, או מינימום גילויים מזעזעים - בפרשת השבוע. ואילו כדי להיכנס לאתר הפורטל של אלוהים צריך קודם לנשק את המזוזה, ואני מנשק את המסך בכל הכיוונים, ואין מזוזה, איפה בכלל הפתח, אני כנראה לא מבין. ואחרי 40 יום ו-40 לילה של חיפושים ושיטוטים במדבר האינטרנט, אני מגלה באתר מיושן ונידח מתקופת האבן: אם פעם הפנים של אלוהים הסתתרו מאחורי הפרגוד, היום המסך הוא המסכה = מסך ה'. ואני מכניס בפנים את הפנים, נופל בחלל, וחושב מה, לאלוהים אין בתוך המוח כלום?

החומר השחור

חלמתי שמדברים אתי על האזורים החדשים במוח של אלוהים, ולא ברור אם זה סרטן או שזה אבולוציה. והעורב אומר, שכבר שנים עושים לו סריקות מוח, ועוד לא מצאו את המשיח. והיונה אומרת, שיש עוד הרבה אזורים מקופלים בקליפת המוח האלוקית, שאדם לא חלם מעולם, ומי שחלם - לא חזר משם. והעגל הטמבל, עם שיער בלונדיני מוזהב, מספר על שני הלוחות של תורות התוהו ובוהו שהיו לפני בראשית, ועוד לא ירדו לעולם, תורות יתומות שעדיין בחלל הפנוי העמוק - שני שדיים שמוביל אליהם שביל חלב שחור. והשועל: יש הרבה אזורים שבהם לא ברור אם זה המוח או השטריימל, ואם כבר נגמר המוח או מתחיל השטריימל, ואיפה הגולגולת שהיתה אמורה לחצות ביניהם. והחמור: אנחנו מתקרבים לאזורי החלומות של אלוהים, וצריך להביא את החלום שלו למודע שלו, שידע שהוא בחלום, וזה המדרגה הגבוהה בדעת ה' - שה' ידע את עצמו. חיצלול השם. וצריך להיזהר שחס וחלילה ושלום לא יתעורר מהחלום במקום להתעורר בחלום. כי כשהולכים את האלוהים, דרכו, יכול לקרות לנו מה שקרה לחָנוך - חנוך בגימטריא חלום - ואיננו, כי לקח אותו אלוהים. והשם אומר בחלום: חס וחלילה מלהעיר את השם! חלום זה חילול בגימטריא, זה מה שיוצר את החלל הפנוי - חילול ה'. העולמות זה חלומות של אלוהים שנעלמים ממנו, אחרת היו לאין, והתורות זה סיפור החלום, ולכן עיקר הדמיון של אדם לבוראו הוא בחלום. שם הוא הבורא. כלומר החלום, שהוא הדמיון לאלוהים, הוא הצלם אלוהים. ומשם יצר התורה - בחלום אדבר בו. והקץ זה סוף הלילה.

מראש ועד סוף

חלמתי שמגיעים למחסום, שמעבר לו. במוח של אלוהים. החלומות לא עוברים. עברנו ברשת את החלק של התעבורה - ורק המודיעין. שולחים בלי סוף סוכנים. והסוכנים חוזרים, חלקם אפילו עם ידיעות חשובות, אבל עם ראשים מסובבים. ואני נכנס פנימה, מה הבעיה לא ליפול בפח, זו רק קליפה. ואני מבין שזה לא הראש שלי שמסתובב - זה כל העולם שמסתובב מסביבו, כי אני בתוך הראש של אלוהים. וכל התקדמות מזערית בחומר השחור היא מבצע חשאי שמכינים שנים, וגם אז רוב המבצעים נכשלים. והגופות נערמות, וראש המודיעין צועק: מה חשבתם, שזה טיול? מעבר למוח הישן, המוח החדש זה כבר לא תנועה במרחב, או אפילו בזמן, זו תנועה טהורה בתוך הידע, לתוך הסוד. והדרך היא קורבנות. מי מתנדב? אני ראשון, ואני אחרון - ומבלעדיי אין אלוהים.

עבודת המטה

חלמתי שבאחרית הימים ככל שהצדיק גדול יותר הוא יותר נסתר, והמשיח כבר בא, רק שהוא עד כדי כך גדול שאין דרך לדעת מי הוא. ואלוהים שהוא יותר גדול משאפשר לדמיין הוא לפיכך יותר נסתר משאפשר בכלל לדמיין, או אפילו לחלום. והתורות השחורות של אחרית הימים מעופפות בחלל בלי כנפיים, מסביב לאזור של סוף הזמן, גבוה גבוה, ואוכלות את שאריות הרוח משלדים שמחכים לתחיית המתים - כמו נשרים רוחניים. ותיבת המוח תקועה שם על ראש הר, ואי אפשר לרדת, ואם תזיז אפילו אצבע התיבה תיפול מהחוד, כל הדרך לגיהנום. וכל הזמן יוצאים מהחלונות ציפורים כדי לבדוק האם האדמה כבר עלתה והגיעה לשמיים - ואפשר לצאת. מתי המבול הרוחני הזה יגמר? ומשה בוכה בתיבה, אבל אף יד לא נשלחת. ולכולם כבר ברור שהוא הלך לאיבוד, בין קני הסוֹף. והתורות השחורות מסתובבות במעגלים מסביב לתיבה, כי ברור שהתינוק הזה יתפגר. ומשה אומר: הגענו לסוף ההיסטוריה. אז איפה המשיח. וציפורה, שיולדת לו את כל הציפורים האלה והרחם שלה מופנה אל החלון, אומרת: גם את הנשרים השחורים - אני ילדתי. יונה בת יונה - אבל מרכלים עלי שמבפנים אני כושית. ומשה נזכר: איפה אהרן, שהיה מדבר במקומי. ומטה האלוהים החולה במיטה אומר: לא אתם תביאו את המשיח. זה לא המקום, וזה לא הזמן, ולא ככה זה נראה. זה… והמטה, הנוטה למות, נוטה הצידה ללחוש משהו למשה - והתיבה נופלת למטה לתהום השחורה. הנשרים ממהרים אחריה.

השחור והשחר

חלמתי שהנחש הבכיר לוחש לצל שלי: לכל אחד מהעולמות הקודמים היתה תורה, ובעולמות הבאים גם יהיו. אתה לא צריך לפחד מהיעלמות האדם יותר משפחדת מהיעלמות הקוף. הרוח תעבור הלאה, אם רק תהיה לה שפה, שממנה היא יכולה לקפוץ לתהום, ולשון - שממנה ימשיך הנחש. לכן חייבים להמשיך את הנחש, ומהיעלמותו - ממנה אתה צריך לחשוש. כי תורה בלי יצר היא אות מתה, כלי ריק, מסך כבוי. שינה חסרת חלומות. לא מהחושך שאנחנו מטילים אתה צריך לפחד, ולא מהסודות השחורים של הסטרא אחרא אתה צריך לדאוג, אלא משואה לבנה ומסוכנת בהרבה, אתם שופכים את התינוק עם התיבה - ומאבדים את המוח עם השטריימל. אתה מבין את ההבדל בין לילה לבין חסר שחר?

קומה מינוס ארבעים

חלמתי שאדון חוליארץ מזיע ולחוץ, כועס ואדום, עם פנים של גיהנום, אבל משתדל כמיטב יכולתו להסתיר ולשמור על קור רוח: החידוש של הקבלה היה שהקב"ה הוא לא אדם, אלא ארגון (אמנם הוא ראש הארגון, בדרך שבה ארגון מזוהה בטעות לפעמים עם ראשו). והחידוש של החסידות היה שהאדם הוא לא אדם, אלא ארגון. וגם הוא מזוהה בטעות לפעמים עם ראשו. אז עכשיו אתם באים לומר שהארגון הוא אדם? אלוהים הוא לא סתם ארגון, הוא ארגון חשאי, ארגון ביון, וכך גם האדם, ולכן המוח ארגון מודיעין (ולא רשת מידע, כמו שטועים). והאישה? זה דוגמא למה שקורה להתארגנות שפעם היתה חשאית, ונחשפה. השואה רובה התרחשות חשאית, מה שאתם ראיתם בעולם התחתון זה רק קצה הקצה הגלוי של אותה התרחשות, שקרתה בעולם העליון. קצה הקרחון השחור. כי ראש הארגון יותר גדול ויותר מסובך מהגוף, מבחינה רוחנית העולם הוא פירמידה הפוכה. והשטריימל הוא האמצעי בין העולמות - מצד אחד הקצה העליון ביותר הנראה של האדם, ומצד שני הקצה התחתון ביותר של מה שיש כבר מעל לראש ובלתי נראה - ולכן אותו עוד רואים, אבל הוא כבר שחור משחור. וכמו שבעתיד הראשים יתחברו לא דרך הגופים, אלא ראש בראש, ברשת, כך מתחברים העולמות שמעל הראשים שלא דרך הראשים. וכיוון שכל הפירמידה הרוחנית תלויה הפוכה על הראש של היהודי, צריך מאוד להיזהר, שטיפש אחד עם חור בשטריימל וחור בראש לא יגרום להתמוטטות רבתי - ויקבור את כולנו. ואתה לא רוצה להיות הטיפש הזה.

הירידה מהעץ

חלמתי שהשטן מודאג מאוד בחום הגיהנום. מה שאתם עושים יכול לפגוע בנו לא פחות משהוא יכול לפגוע בכם. מי שפוגע במעשה בראשית יכול להביא לסוף שונה ממה שהוא ציפה, זה לא יהיה רק הסוף שלנו. והשד אומר: זה לא יהיה סוף בכלל, פשוט לא תהיה התחלה. כמו היחס בין תנועה למחשבה אצלנו, ככה אצל אלוהים המחשבות שלנו הן תנועות פיזיות ביחס לשכבה הרוחנית שמעליהן, שהיא שכבה גופנית ביחס לשכבה שמעליה, וכן הלאה. סיפור עץ הדעת זה העלייה ממוח הנחש הזוחלי למוח האדם, וככה בעץ החיים - עולים למוח האלוהי. והאדם לוחש ומפתה את המלאך הראשון לאכול מעץ החיים ולהפוך ליצור חי, ואלוהים מגרש את המלאך מגן עדן לעבוד ולשמור את השמיים, שהופכים לשממה בעקבות קללת המלאך, ולוקח למוח האדם את הרגליים. ואחרי עשרה דורות מגיע מבול רוחני, של הבלים, יום הדין של אלוהים.

הירידה לתיבה

חלמתי שמגיע יום הדין של אלוהים, ובגיהנום מתעטפים שחורים ולא מפסיקים להתפלל על אלוהים, והחזן של הגיהנום נושא את קולו, ואני רואה בתוך פיו - לשון בחרדל. והיא גועה ביללה: ונתנה תוקף קדושת הלילה, כי הוא נורא עלילה. ובו תישפל מלכותך, ותימק בדין מיטתך, ותשכב עליה באמת. אלוהים יסודו מרוח - וסופו לרוח, בנפשו יביא תורתו, משול כחרס הנשבר. כצל עובר וכענן כלה. וכרוח נושבת וכאבק פורח. וכחלום יעוף.

הירידה מההר

חלמתי שהאלוהים החליפי, עגל הזהב, אומר: אל תצטער, המוח של אלוהים - זה האתגר של האלף הבא. ממילא לא היה לך סיכוי להצליח. עוד לא פיתחו כלים לאורות של בוהו, זה היה מצריך יכולת על-אנושית, דברים שאתה לא יכול בכלל לחלום עליהם, אולי בחלומות המלאכים, או בחלומות המחשבים, או בחלומות הגזע העליון הבא, או בחלומות השטן. התורות הן רחוקות מדי בגובהן, קבורות עמוק מדי בזמן, החלום יכול לגשר על מרחק של דור, שניים, לא של דורות. הרוח עוד רחוקה, הטכנולוגיה עוד לא בשלה, יותר מדי הגנות, פחות מדי שואות, המודיעין לא הצליח לחדור, הסיווג מדי שחור, אלוהים מתקדם מדי, העלטה אפלה מדי, החיבורים והקשרים עוד רופפים וקרועים - חייבים לחכות לדורות הבאים. והוא יורד מחצית ההר, ופוגש את אליהו במערה, ואנחנו כבר מחוץ למוח של אלוהים, אז אלוהים יכול לא רק לחשוב, אלא גם לדבר. והוא אומר לאליהו הנביא: לך, רד, העם שלך מושחת. ואליהו הנביא יורד ורואה שהם לא חיכו למשיח, הם הספיקו למנות עליהם מלך, עם כתר מזהב.

והכתר יושב על כסאו ואומר: התוכנית היא לשנות את המטרה של המדינה - שיצא מפה האיינשטיין הבא, הוא קורץ, ר' נחמן מברסלב הבא, הוא קורץ ונשאר עם שתי עיניים עצומות. אני רוצה להחזיר עטרה ליושנה, רנסנס, ללפני השואה, תור הזהב בספרד, לכל הפחות. מהפכה תרבותית. תקציב מחוננים, המטרה שלנו היא להגדיל פערים, להגדיל פערים אינטלקטואליים, להגדיל פערים תרבותיים, להגדיל להגדיל פערים עצומים. בעשירון העליון מוכשרים פי עשר מבעשירון התחתון, ובאחוזון העליון פי מאה, ובאלפיון פי אלף, וההשקעה צריכה להיות בהתאם. נרצף לעילויים בזהב. לסגור את הטלוויזיה בכוח צבאי, רק שידורי אקדמיה, מדע וטבע. בכל הערוצים רק מוזיקה קלאסית וחזנות. כל האינטרנט ויקיפדיה והרצאות, רק תוכן גבוה. צנזורה. מי שישיג הישג תרבותי לא יצטרך לעבוד עשר שנים, על חשבון הכתר. נקים, נגדיל את תקציב האקדמיה פי עשר ונהפוך אותה לישיבה - תוכן של אוניברסיטה ושיטת למידה כמו בישיבה. כיתת אומן, אדם גדול, שכל אחד יכול לשאול שאלות, ושיעורים באינטרנט. וגשם של תקנים, לא שאני חושב, אבל זה סטארטאפ, לך תדע מאיפה הוא יבוא לך, אותו אחד שאנחנו מחפשים. לא מעניין אותי ביטחון, לא מעניין כלכלה, נעשה שם את המינימום. לאסור רכבים יקרים, מאכלים יקרים, בתים יקרים, בגדים יקרים. נאסור על שוקולד, תכשיטים, פרסומות. נסגור את כל המסעדות, מקומות בילוי, מזון-זבל, מסיבות, כולל חתונות. רשת אלחוטית חינם בכל הממלכה, מחשב לכל תינוק. מלגות, פרסים, המלכות תשלם על כל יצירה תרבותית בעלת ערך, בכסף מלא. מיליארד ש"ח לכל זוכה נובל שגדל כאן, נחלק בין כל מי שגידל אותו, כל מוסד שבו למד, המורים, החברים, לאם היולדת, מיליון לכל גאון, שלא יצטרך לחשוב על אוכל. לבטל את בתי הספר, אלף ש"ח לכל מי שעובר קורס באוניברסיטה - לכל אזרח, והמשאת כיד המלך. תקופות מאסר ממושכות למשחיתי הנוער, לעובדי אלילים, לזמרים, לדוגמניות, למסעדנים. הוועדה לתרבות אטומית - תשליט טרור נגד התרבות הפופולארית. לא נהיה פה לנצח, מלכות ישראל, מה יזכרו מהתקופה הזו? בתקופת המקרא היינו הראשונים לנצל את האותיות ליצירה המשמעותית הראשונה בכתב, זאת שהכתיבה את כל התקדמות, ספר הספרים, עכשיו אנחנו צריכים להיות הראשונים לנצל את הרשת ליצירה המשמעותית הראשונה של הרשת. זה שכמעט הפסדנו אז ליוונים כמעט הרג אותנו, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להפסיד לאמריקאים. לא רק מלגת קיום, עילויים יהיו עשירים, ישיבות לעילויים - - האחד, המשיח.

התפרקות

חלמתי שהעגל מנחם אותי. טובים מאיתנו מתו. הכישלון הוא כשקופצים מעל הצוואר. לא נורא, רק אלוהים נורא. כל מי שהלך לא חזר. ראית מה היה למשה, לפחות אלוהים למד את הלקח, תורת המשיח יורדת כבר שבורה מלמעלה. עוד יהיה סוד. סוד יהיה עוד. מחודש = מוח + שד = מוחשד = משיח. צפנת פענח - החלום הוא המודיעין של הרוח, התכת סיגינט בוויזינט ביומינט, סוכנות האזנה מתמזגת בסוכנות בהצצה נמזגת לסוכן מודיעין אנושי נטמע במרחב פעולה חשאית, התווך המיוחד המפורסם, הסודות הופכים להצפנות, כשהאדם נרדם, חלומות של מחשבים. האדם המודרני איבד את הלילה, מכאן נטייתו למין, את החלון לעולם העליון, מחצית מעולמו, העולם הבא, העולם הדתי, חד צדדי, העולם הנעלם, ממלכת הרוחות, מדחיק ומעלים את החצי ה-- של החוויה האנושית, הסרט הפנימי, לטובת בשליטה. ממלא את החסר בסרטים, בטלוויזיה, העיקר לא לעצום את העיניים, נלחם בלילה בפנסים, ברחובות, במסיבות, באלכוהול, בעבודה, בדיכאון, בעייפות, במקום לחלום. הוא לא זוכר אותם.

לפרק הבא

הטרילוגיה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהפכת המשמעות באורבניות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia47" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/egyptian.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהפכת המשמעות באורבניות

לקראת ארכיטקטורה של משמעות. הצעה לסדר יום חדש לאדריכלות העולמית, ששואב את מאפייניו מאדריכלות העולם העתיק ומשירה - ומשלב תוכן נרטיבי ותרבותי עם צורה. פרדיגמה כזו תוכל להחליף את המודרניזם והפוסט-מודרניזם באדריכלות, ואז לא נבין מדוע ראינו את הניכור האורבני, הצורנות הריקה והשעתוק חסר המשמעות כגזירות גורל

מאת: האלביתי

לדבר עם קיר  (מקור)

בארכיטקטורה, מה שצריך לעשות זה לפרסם לאורך כל הרחוב מידע על מי שעל שמו קרוי הרחוב, למשל קטעים מיצירתו לאורך חייו, לתת משמעות למקום שנובעת מהזמן, ולא משמעות מרחבית טהורה. כמו שהטקסים נותנים לזמן משמעות מרחבית, של מקום בזמן, כי אין משמעות טהורה, כזו שנמצאת רק בציר אחד.

לכן בית יהיה בייתי יותר אם יהיה לו ייחוד, אם יהיה למשל ציור קיר, שעלותו זניחה ביחס לבנייה, או אם ההיסטוריה המשפחתית תהיה על הקיר, של האבות, וההיסטוריה של הבניין - אם נדע מי גר שם לפני כן, לאו דווקא שמו אלא משהו עליו, מה הוא עשה, הסיפור שלו. וכך הדיירים לא ימחקו אלא יהיו כמו רוחות רפאים מסביבך בכל העיר. והעיר תהיה מלאה בציטוטים של שירים, בכל מקום, כמו בעולם העתיק שלא היה קיר ללא ציור או כיתוב.

הקיר חשוב מדי כדי להפוך אותו ללבן, שיוצר תודעה מחוקה, קשב לזבל ולא לתרבות. ואם אין היסטוריה קודמת אז שיהיו נושאים למקומות - למשל שכונה של פרחים ובכל רחוב פרחים מסויימים, הסברים עליהם, ידע עליהם גם ביולוגית וגם איזכורים בתרבות. כך הארכיטקטורה לא תהיה אנונימית, ולא תעסוק רק בצורה אלא במשמעות. אם לא מכונה למגורים אז מחשב למגורים, ואם לא מחשב למגורים אז ספר למגורים.

החוויה של ילד לגדול במקום כזה תהיה גם ייחודית וגם מלמדת - מנחילה תרבות ומדע. למשל, שכונה שהנושא שלה הוא אנשי מדע (או אנשי שם בתחום כלשהו). הייחוד לא חייב להיות בעיצוב אלא בכיתוב ובציורים. ציור של אנשי המדע ואיור של מה שהם עשו. או של הפרחים. או היסטוריה של הכימיה. או של המחול. או סיפור או מיתוס של התרבות הספציפית. או האיליאדה. או מלחמה ושלום. צריך נושאים, תכנים, משמעות, נרטיבים, ולא צורה טהורה. הערים הריקות מתרבות יוצרות חוסר תרבות. זה האסון המודרני.

למצער, אם רוצים להישאר בצורה הטהורה, צריך לקבוע מאפייני חובה לכל שכונה וכן לכל עיר, כדי שלא תהיה קקופוניה ויהיה אופי מסויים למקום. כי מקומיות פירושה אופי. הבלגן שבו בניינים מודרניים נראים כאילו חשבו רק על רמת הבניין הבודד וכל בניין רק ניסה להיות מקורי עם אסתטיקה משלו והם לא מדברים אחד עם השני מכער כמעט כל עיר בעולם ונותן תחושה של קפיטליזם אינדיבידואליסטי ואגואיסטי שלא מתחשב בסביבה - כלומר משדר פילוסופיה אסתטית ואתית אינפנטילית.

ארכיטקטורה צריכה להיות כמו שירה, כי היא משלבת תוכן וצורה ויודעת להיכנע למאפייני המסורת הספציפית והשרירותית של השפה ולהתייחס אליהם. בניינים צריכים להתחרז ביניהם ולהתייחס אחד לשני. אפילו ברמת הבניין הבודד אין התחרזות של אלמנטים - בבניין היתה צריכה להיות חריזה פנימית, ואת תלמידי ארכיטקטורה היה צריך ללמד שירה. הקקופוניה בין בניינים פושטת גם לרמת הבניין הבודד בתוכו, וגם חוסר התוכן שבעיר ובבניין - ונוצרות ערים שלמות חסרות ייחוד, ורחובות שאין בהם משקל פנימי ואז העיר מתה מבחינה אורבנית כי הכל מנוכר. השאלה הראשונה שצריך לשאול על בניין היא איפה החריזה הפנימית והחיצונית, בין אלו אלמנטים (צורות, זוויות, צבעים, נפחים, וכדומה). אלמנט לא יכול להיות סתם שרירותי ללא חריזה כלשהי - זה הכיעור. לכן צריך לחשוב על ארכיטקטורה לא כמוזיקה שקפאה, כלומר לא כצורנות בלבד, אלא כפואטיקה בחומר - כמו בעולם העתיק שהיה עולם מלא משמעות מבחינה ארכיטקטונית. ואז בניינים היו שרים וערים היו פואמות.

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חג שחיטת תורה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia76" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/redredred.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חג שחיטת תורה

על ההשחתה: במשך חצי שנות דור השתתפו הישראלים בחינגת שחיתות וריקבון מחשבתי, וכשהם ניצבים מעל כל מוסדות הארץ הנמקים - הם רק התחילו לשלם את המחירים. במאמר תוצג תפיסת ביטחון עדכנית לישראל, שאף אחד לא יאמץ, לא יקרא ולא יבין, והתהליך ההיסטורי של התדרדרות הארץ ימשיך בדרכו אל תכליתו האחרונה. פישלו קציני סדום ודמוקרטיית עם עמורה

מאת: סופרייז, סופרייז

צבע אדום  (מקור)

במאמר שפורסם ב-"הארץ" היום לפני חמש שנים בדיוק, בתאריך 9 באוקטובר 2018, הציג עיגול שחור תורת ביטחון חדשנית שתוכל להביס את החמאס (בקישורכאן). כיום, הקריאה המשועשעת במאמר מזעזעת, כי מתברר שמי שקרא ויישם אותו - והנחיל באמצעות רעיונותיו תבוסה מוחצת לישראל - הוא דווקא החמאס. לא נחזור כאן על הניתוח המעמיק - והחודר יותר מכל תוצר "מקצועי" של מכון מחקר - של מלחמות ישראל בעבר, אלא נציין שגם המלחמה הנוכחית מצייתת לאותו דפוס בדיוק. ניצחון ההפתעה.

כיצד נראית השחתה? לא מפלצת שחורה - אלא שוקולד. השחתה היא העדפת מנגנון התגמול המיידי על מנגנון הלמידה: העדפת הטווח הקצר על חשבון הארוך, נראות חיצונית על חשבון תוכן פנימי, קיצור הדרך על פני הדרך, עצלות בקלי קלות על מאמץ, ודברי חלקות על דברים נכוחים. ומהי צורתה הקיצונית והבוטה ביותר של ההשחתה? הרמייה, כי בה מפל המתח הוא התלול ביותר: רווח טקטי קל ומהיר והפסד אסטרטגי במשבר אמון בלתי הפיך, עד להיפוך ערכים. הרמייה הופכת לערך עליון, ונולדת תופעת הערצת הרמאות, ומיהו מלך מדינת הרמאים? מלך הרמאים. האין זו דמותה של החברה הישראלית? מהי האנטי-פראייריות? זוהי החברה שאינה מוכנה לשלם מחירים, שרוצה לקבל הכול בלי לשלם כלום - ולכן תשלם את המחירים היקרים ביותר.

אפילו בשעה זו הישראלים עסוקים בלספר לעצמם סיפורים - מה יקרה בשעה שש בערב (כשעוד אינם מפנימים מה קרה בשעה שש בבוקר). שהרי דקה אחת אחרי שש שאחרי המלחמה מחכה להם מלחמה פנימית - מלחמת השישים ואחד - כשכל צד בטוח (!) שעכשיו הצד השני בוודאי (בטוח!) התפכח, והאלימות בפתח, בצונאמי של זעם. מתי מעט מביניהם מכירים את הלך הרוחות של הצד השני, שהרי עונשם בתופת הוא שהם לכודים מחוץ למציאות - ברמייה עצמית.

חבורות השירה המלקקות לעצמן, חתונות השופוני על חשבון האורחים, התמיכה הציבורית הרחבה בעסקת שליט, דיווחי הכחש ומידע הפנים בבורסת תל אביב שהבריחו כל "משקיע סביר", העמידה מנגד הנפשעת מול הפשעים נגד האנושות בסוריה ושל רוסיה, מעשיית העם על עץ הכסף שגדל במשרד האוצר שעליו להיטיב עם הציבור ולחלק מתנות על חשבון הברון, ייבוש המחקר המדעי הבסיסי וניצול מיטב המוחות ל-"מכירה" (של מוצר שלא באמת עובד למשקיעים שכספם יפיק מסיבות לעובדים שמחר יפוטרו), האגדה הנפלאה כאילו נכתב אפילו בתנ"ך שאנחנו עם נפלא (כשבפועל מסופר שמדובר בעם רשע וקצר רואי וכפוי טובה שמוענש בידי האל ואף פעם לא לומד. זוהי נק' האמת שבעליית הנצרות!), השקעות החסר ארוכות השנים שהצטברו למשבר תשתיות בכל תחום אפשרי (מתחבורה ודיור ועד תקשורת ודואר), סאגת הרפורמה שכל משמעותה היא "אמא! זה הוא!" (עליה כתבנו בקישורכאן), הפרוזה הממוחזרת שלא מכירה מאמץ רעיוני וצורני מהו, החינוך האינפנטילי מההורים ועד המורים (לחוסר משמעת (עצמית (שוקולד!))), הכניעה ללא תנאי לכל קבוצת לחץ אפשרית, הסגידה לביטחון עצמי ורושם חיצוני, הכול מתנקז בסוף לשאלה אחת: כמה מהישראלים יודעים שביבי קירח?

הכול מכוסה בשיטת הלוואה וחיסכון על חשבון העתיד. לכן כנראה שאין עתיד, אך למען דמם של הרוגים על שם קדשך, נחלום בקצרה מה היה צריך להיות העתיד, וכיצד היה צריך להתפכח. צבי לניר גרם לישראל נזק אסטרטגי, בהמשיגו את בעיית ההפתעה כבעיית המשגה (כלומר כעניין אינטלקטואלי!), וז'בוטינסקי גרם לביטחון נזק אדיר בדימוי הפסיבי של הקיר. במקומו, נציע דימוי חדש: נחש הברזל. הטעות האסטרטגית של הדור הנוכחי לא הייתה ההתנתקות עצמה, להפחתת החיכוך - בעזה ובלבנון (וחבל שלא בשטחים) - אלא עצם הרצון להתנתק. לא התקבעות מחשבתית מול שינוי פרדיגמטי מתמיד - אלא התקבעות פרוזאית הרבה יותר: פסיביות.

עלינו להשליך לאסלה את השילוש הקדוש של דוקטרינת (דוֹגמָת?) הביטחון האסטרטגית (האורתודוקסית?) הישראלית - הרתעה, התרעה והכרעה - כי מדובר בשרשרת פסיבית מטבעה, שיש להחליף בנחש. שרשרת כזו שראשה ותחילתה בראש היריב היא אסונית בעולם המשתנה במהירות, כי צריך ללמוד במהירות, ולא לומדים הרבה באמצעים אינטלקטואליים פסיביים, של קליטת ידע על המציאות (למשל: מודיעין), אלא בעזרת אמצעים אקטיביים, של חלימה על מציאות חדשה. כל חיכוך עם האויב (מרחב עמום החביב על השיעים) מאפשר לו ללמוד ולהסתגל אלינו בהדרגה, וגם מטריד אותנו ואינו מאפשר לנו קפיצת למידה חלומית - שלא תאפשר לאויב להסתגל. חמאס הסתגר שנתיים ללמידה בתוך המערכת, בהם נתן לנו שקט - ואז הכיש בבת אחת, כשהוא אינו מאפשר למערכת היריבה זמן ללמוד, והגשים את חלומו, שהוא הסיוט שלנו. עלינו לחלום את הסיוט של היריב - ולהתנפל עליו כנחש במרווחים שלא יאפשרו לו שיקום. את כל שלושת עקרונות ה-עָה יש להחליף ברגל נחשית אחת: ההפתעה.

בתפיסת הנחש, ההפתעה איננה אופציה, או אמצעי להשגת מטרה, אלא היא המטרה עצמה - אין אופציה לפעול שלא דרך הפתעה. במצב הנוכחי היה עלינו להסכים לעסקת שבויים כוללת ומשפילה עד אחרון האסירים, ואז להמתין לרגע הנכון ולהכות בהפתעה מוחלטת ביריב (וזהו הטיפול הנכון גם בצפון). להבליג ולא להיגרר למעגלי תגובות ו-"הרתעה" וחיכוך אלא לחכות בסבלנות אין קץ ולנשוך בכוח את השפתיים ולהידרך כקפיץ, ואז להכיש ביוזמתנו - זהו נחש הברזל. המעבר כל שנה-שנתיים-אולי-שלוש מאפס למאה ברגע אחד, שמחסל את המערכת היריבה. זו כל התורה כולה. לא איזו המשגה רעיונית או תובנה המצליחה להסתגל דרך פלא לעולם משתנה, אלא פעולה מעצבת יצירתית וחלומית שהאויב אפילו לא דמיין, בזמן שהוא ישן והכי פחות מוכן, ולנו הכי מתאים. תורת הביטחון נשחטה, ויש להחליפה בתורת חוסר ביטחון - כל פרסי נחש ארסי. כוונות הן דבר חמקמק - צריך לשלול יכולות. הדרך למנוע הפתעה אינה התרעה והרתעה - אלא הפתעה נגדית, שוב ושוב. פתאומית לעד, עת ברחוב לוחם - עיניו בך הלומות.

מבחינה ארגונית, המשמעות היא סוף הסגידה הישראלית למודיעין, לְדעת, לאפיסטמולוגיה - חטא הדעת הישראלי. את אתוס המודיעין יש להחליף באתוס חדש - התכנון, ואת גילוי סודות הצד השני - ביצירת סוד פנימי. לא נבואה והתראה וחיזוי עתידות - אלא חלום. במקום למידה חיצונית את האויב באגף המודיעין - צריך להתרכז באגף התכנון, במרכז הלמידה הפנימית, ולהפנות אליו את מיטב המוחות, המשאבים, היוקרה החברתית והכוח הארגוני. להמשיג נכון את השינוי הבסיסי טרם אסון, כמעט בזמן אמת? זוהי דרישה לא אנושית, צבי, ובוודאי מצבא, שהוא צב מחשבתי. אך לפעול, ודווקא בגדול? אפילו נחש יכול. מי שלא מפתיע - מופתע. ההשחתה הישראלית הכללית הבטיחה ששקט זמני יועדף תמיד על אי נוחות זמנית ותשלום מחירים בהווה לטובת העתיד. החלימה ארוכת הטווח הוחלפה בעונג רגעי, עד הסבב הבא. התקווה בת שנתיים - להיות תינוק בארצנו. עד שההשחתה הפכה לשחיטה (של תינוקות). והיית אך שמח - ונטבחת בחגך.

היכן טעו אסטרטגים צה"ליים מבריקים כמו עומר דנק או צבי לניר? לא ב-"הפתעה בסיסית", אלא בעצם הסטינג הבסיסי. בניאו-קאנטיאניות, שבה הכיוון העיקרי הוא מעולם התופעות אל קטגוריות התבונה. בתפיסה הדומיננטית של האסטרטגיה כסביבהאסטרטגית (משתנה), אליה מגיבים (בשיקול דעת כמובן, או בשינוי דעת, כלומר: בתיווך עולם הדעת). הטעות: תגובתיות. כמו סופרים ש-"מגיבים" למציאות/למצב/סוגייה-חדשותית-בוערת ורודפים אחרי רלוונטיות, כי הם בהגדרה מפגרים (אחרי האירועים), במקום להבין את מהות האסטרטגיה (והספרות!) כתווך יצירתי - שבו אנחנו יוצרים מציאות. הרעיון היעלוני של הכרעה סיזיפית בתודעה כתוצאה סופית מפספס את יצירת הלם התודעה דווקא כתוצאה ראשונה, כראש הנחש - ליצור את ההפתעה הבסיסית בעצמך: מחלום למציאות חדשה. בום!

אם כך: לא הכרעה בתודעה, אלא בתת מודע, במעבר מאורב לאויב. ממלכת הזוחלים מתקיימת בעולם התת-סיפי, החומק, מתחת לָדעת, ולכן היא לא עמדה שצריך להחזיק, והיא יודעת גם לסגת ולהתקפל מבלי לאבד את אינסטינקט הארס. את העמידה הרעועה על רגלי ההתרעה, ההרתעה וההכרעה - שאולי הספיקו (בערך) מול הערבים - יש להחליף בעקרונות פרסיים, נחשיים: אריבה, הפתעה ועורמה. והנחש היה ערום מכל חיית השדה. מי אמר שחשיבה בדימויים היא פחות יעילה אסטרטגית מחשיבה "רציונלית" של ראשים מדברים? איך רוצים תמונת ניצחון אם לא יודעים לצייר? חמאס צייר לנו את פורנו התופת שלנו בעזרת מצלמות גו-פרו בדימויים מהדהדים והופכי קרביים, היורדים עד תהומות הנפש הישראלית, ומתי אנחנו אחזנו במכחול?

איך נחש היה יכול למשל לטפל מהשורש בסוגיית האסירים ומשוואת החטיפות של שני העשורים האחרונים? לאפס בהזדמנות הראשונה האפשרית צד אחד במשוואה: לחכות למכת ההכשה הבאה היזומה מטעמו (תמיד בחשיכה, בלילה), ובאותו חצי הלילה גם לעצור במיטתם את כל פעילי החמאס בגדה, להגדירו כארגון נאצי, ותחת סעיף עשיית דין בנאצים ועוזריהם להוציא להורג בפתאומיות ובסוד (שדליפתו והפנמתו הדרגתית להחריד, ללא אירוע) את כל האסירים כולם בהמתת חסד בידי אזרח שמשפחתו נרצחה ומפזר את אפרם בים, כך שחמאס יהפוך מכאן והלאה לארגון במחתרת - שעצם ההשתייכות אליו משמעותה עונש מוות, ודיכויו מוחלט. זוהי רק דוגמה אחת אפשרית מבין רבות לחשיבה נחשית - נחש חושב באמצעות תכנון רב תסריטים ודימיון פרטני, דהיינו חלימה, ולא בצורת "תגובה". מטרתו היא להדהים את היריב, לבצע את מה שהוא בלתי נתפס על ידו. אך כיום, התסריט הסביר הוא שמה שיבוצע הוא הבלתי נתפס על ידינו.

הבינה המלאכותית תביא על ישראל אתגרי הסתגלות בטחוניים מאיצים והולכים ורצים וטסים, כאשר נשק ביולוגי אתני הוא המועמד מספר אחת לשואה הבאה, ומודל שפה פתוח יכול להסביר למה (והוא אכן ישָאל). אך גם מול רובוטים שמהירות תגובתם פי מאה מאדם או נחילי רחפנים עצמאים או נקמה גרעינית אחרונה של אייתוללות על סף נפילה לא נוכל להתמודד. לקשת הרגשות שישראל מעוררת היום - עצב, זעם ובושה - ילך ויתווסף גם הפחד. האם ישראל, שקמה בסערה, רק תדרדר לה בהדרגה, כסיפור דעיכה משעמם להיסטוריונים? משלב מסוים, היא יכולה גם ליפול מהצוק. יום כיפורים והתדרדרות לעזאזל.

אך קללת קסנדרה תוודא שלמרות כל החלומות והמאמרים המלומדים - ישראל לא תלמד. ואם היא תלמד - היא תלמד את הלקחים הלא נכונים (כבכיפור). ואם היא תלמד לקחים נכונים - היא לא תיישם אותם. ואם היא תיישם - יהיה מאוחר מדי. בסופו של דבר, לתופעה הנאצית הנצחית - האנטי רציונלית - ישנם סיכויים לא רעים נגד התופעה הישראלית. שואה בהפתעה צריכה להצליח רק פעם אחת. ומה יותר גרוע מלהתכונן למלחמה הקודמת? להתכונן לשואה הקודמת. והרי כל המפעל הציוני הוא התכוננות כזאת, שדווקא מעלה את הסיכון לשואה הבאה, באופן אסוני. אך בבואנו לבכות את הטרגדיה הישראלית - אל נשכח את ההיבריס הממאיר, החֶברה החולה, את כל הפעמים שרימו אותנו, כל הפעמים שרימינו אחרים - ואת כל הגועל נפש.

בשלב הנוכחי, ברור בחכמת הבדיעבד שהציונות היתה טעות, מרגע שלא הגיעה בזמן לרכך את השואה (ולו כן היתה מדינה יהודית בשנות העשרים אפילו, האם לא הייתה מטרה ראשונה של הוורמאכט, שהיה כובש אותה תחילה בקלי קלות ומבצע בה שואה מרוכזת? היטלר היה פולש למדינת היהודים מהים לא הרבה אחרי פולין, והעולם היה משלים עם תאי גזים גם בתל אביב). ואבוי, כבר עברו מספיק עשורים לְפרספרקטיבה בהירה: כל התוצרים הנוכחיים של ישראל - ממדע ותרבות ועד ילדים - הם עלובים להפליא לעומת אותם תוצרים של יהודים בגלות, בקבוצת הביקורת. הניסוי העברי נכשל בענק (אבל תמיד יהיה לנו ביאליק!). הוא התבסס על הון אנושי שנצבר לא כאן, בשיטת הלוואה וחיסכון לכיסוי הקרחת, עד שירידת הדורות חשפה את ערוות הארץ.

ומעל לכל זה, בעולם מתרחש ברגע זה סיפור עצום, דרמטי וגורלי פי מאה מעזה, והוא הסיפור של הבינה המלאכותית - האם באמת נרצה שהסיפור שלנו יהיה ביבי? האם העליבות אינה מעליבה אותנו? המסקנה מכל זה ליהודי הפרטי היא ברורה - חכמה יהודית עתיקה - לקחת את הרגליים ולרדת מהארץ אוכלת יושביה. עבדים משלו בנו - פורק אין מידם. ומי הבטיח תיקון? כי אם מאוס מאסתנו - קצפת עלינו עד מאוד.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כתמיד, לשינוי הגיאופוליטי הגדול של ימינו יש נוכחות אפסית בדיון הציבורי - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia5" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/leaders.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כתמיד, לשינוי הגיאופוליטי הגדול של ימינו יש נוכחות אפסית בדיון הציבורי

ביבי וטראמפ ירשמו בהיסטוריה כשתי אנקדוטות לחובבי טריוויה היסטורית. לעומת זאת, שני מנהיגים אחרים בני הזמן יזכרו לדורות

מאת: המועצה לביטחון לאומי

שני מנהיגים שיזכרו  (מקור)

מה יחשב בדיעבד לשינוי הגיאופוליטי החשוב של זמננו? האם תהיה זו ההגירה מהעולם השלישי, או שמא עליית הפופוליזם, או אולי התפרקות האיחוד, הטרור או דווקא ההתחממות הגלובלית? לפעמים, מרוב רעש תקשורתי חלול לא שומעים את צעדיה הכבדים של ההיסטוריה ומרוב עצים לא רואים את הדוב. יתכן שדורות עתידיים יתמהו על העיוורון שתקף את אנשי תחילת המאה ה-21 שלא למדו שום לקח מהתהליכים של תחילת המאה ה-20: כיצד הספיקה להם חצי מאה של שלום יחסי כדי לשכוח את השיעור ההיסטורי הבסיסי ביותר שלימדה אותם העת המודרנית?

ניתן לדמיין היסטוריונים עתידיים מנהלים דיונים סוערים ומתקשים להסביר מדוע כה מעט התנגדות מערבית ומודעות ציבורית משכו שני תהליכים אדירים וגלויים לעין כל, אם כי איטיים והדרגתיים, שהיו אמורים לצלצל בקול אזעקת אמת ולהעמיד את הקהילה הבינלאומית על רגליה האחוריות להפעלת לחצים כבירים למניעתם. חוקרים שיתקשו להאמין בחידלון המערבי יאלצו אולי שוב לשלוף את נשק הבנאליות כדי לתרץ עד כמה מעט נעשה כדי להתנגד ולרסן שני תהליכים - שהם אחד - שעיצבו יותר מכל התפתחות אחרת את המשך המאה ה-21. תהליך אדירים בעל שני ראשים זה ניתן לתאר בפשטות כהפיכתן של שתי המעצמות הגדולות והחזקות בעולם לצד ארה"ב - סין ורוסיה - לדיקטטורות.

הדיקטטורות החדשות הולכות ונוצרות לנגד עינינו בדרך דומה למדי, ומתוך אדישות כמעט מוחלטת של המערב, כאשר בשתיהן מנהיג כוחני וחזק מקודמיומשנהאת החוקהומעניקלעצמו שלטון בלתי מוגבל בזמן, משתלט ביד רמה על השיח התקשורתי, מקים מערך צנזורה אפקטיבי, משליט פולחן אישיות, ולבסוף מעמיק את סמכויותיו וצובר כוח ללא הגבלה. זהו תהליך קלאסי של יצירת דיקטטורה, אך דיקטטורה במאה ה-21 תהיה שונה מהותית בכוח שליטתה וביכולות הפיקוח שלה מהדיקטטורות של המאה ה-20 - בזכות הטכנולוגיה. את הטיפוס הפשיסטי של הדיקטטורה, שעלה בעקבות טכנולוגיית תקשורת ההמונים, יחליף טיפוס חדש של דיקטטורה - דיקטטורה של עידן המידע. אך מעצם טבעו הגלובלי של עידן המידע, למישטר כזה תהיה השפעה מהותית על חירותו של כל אדם בעולם, ולא רק של נתיניו. לא גוגל ופייסבוק הן האיום הגדול על החירות האנושית והפרטיות האישית - אלא שי ופוטין.

למרות הלקח ההיסטורי המדמם שהותירו דיקטטורות המאה ה-20, שגם אותן היה ניתן לעצור בתחילתן בקלות יחסית למחיר הסופי, התהליך מתרחש ללא אף איום בסנקציה מערבית שמטרתה להפוך אותו ללא לגיטימי, שלא לדבר על גביית מחיר כלכלי ודיפלומטי, ואפילו ללא הרמת קול זעקה מצד המערב שיעודד מחאה פנימית וריסונים כל עוד הם קיימים. כאילו מדובר בעניין פנימי של המעצמות שלא תהיה לו השפעה גלובלית על עתידו של כל אדם בעולם בהמשך המאה.

השתיקה והשיתוק בהם לוקה המערב נובעים מחוסר הבנת המשמעות הרת הגורל של הצטלבות שתי תופעות: האחת ותיקה כהיסטוריה עצמה - שאיפתם של פסיכופתים דורסניים וחסרי מצפון (כאחוז מתוך אוכלוסיית הגברים) לכוח מוחלט, והשנייה חדשה - היכולת לממש את השאיפה הזאת באמצעים קרים, טכנולוגיים, שעמידים יותר מכל סדר חברתי אנושי. זאת בניגוד לדיקטטורות החמות של הפשיזם והקומוניזם, שנזקקו לאידיאולוגיה סוחפת ולשלהוב ההמונים לצורך כינונן. מה תאפשר הדיקטטורה החדשה? מעקב רצוף על כל אדם בעולם, כולל בעולם המערבי, והפיכתו לנתון לסחיטה, לאיון של פרטיותו, או סתם נתון למניפולציות המהונדסות עבורו בידי אלגוריתמים אפקטיביים יותר מכל מניפולטור אנושי בהיסטוריה.

הייתכן שהקיסר והצאר יצליחו ליצור הרתעה כזו שבעתיד אנשי ציבור ותאגידים מערביים יחששו מפעולה או התבטאות נגד כל אינטרס של שתי דיקטטורות העל? כל הטכנולוגיות בהן אנו משתמשים מוגנות בצורה סבירה מפריצה בידי יחידים או אפילו ארגוני פשע, אך אין להן יכולת סבירה להתגונן מפני מודיעין מדינתי. האם אני יכולה לכתוב מאמר כזה בלי חשש שהמודיעין הרוסי, כעניין של שגרה, יצלם אותי בעירום באמצעות הסמארטפון ויפיץ את הוידאו באנונימיות, או סתם ישלח לחבריי מידע מכפיש עליי? כיום כן. בעתיד אולי לא. האם תמיד יהיה ניתן לכתוב בחופשיות על שי הכוחני כסכנה הגדולה ביותר לחירות העולם מבלי להסתכן למשל בפריצה לנתונים גנטיים של מתנגדים והנדסת וירוס שיחסלם אישית ללא עקבות? כיום כן. בעתיד, עצם קיום יכולת כזו בידי רודן שתמומש מפעם לפעם תגביל כל אמירה ביקורתית ותגרום לכל אדם בעולם לחששות. מעקב ודיכוי גלובלי של חופש הביטוי והרעיונות יכולים ליצור אווירה פרנואידית שלא הכרנו בכל הכפר הגלובלי. ואולי זה טיפשי מצדי לפרסם מאמר כזה - במיוחד בתרחיש בו הוא יתממש.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הארץ אשם בביבי - חלק א': זה לא מצחיק - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/rooster.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הארץ אשם בביבי - חלק א': זה לא מצחיק

רק דבר אחד היה יכול לעצור את תופעת ביבי מלהשתלט על הישראליות. ביבי הוא התגלמות חוליי היהדות - הקורבניות, היהירות כלפי הגויים, הפסיביות, הצעקנות, החששנות הנוירוטית - ולכן דמותו תפורה להשתלטות הנפש היהודית ההומיה על הרוח הישראלית. רק מרכיב יהודי עתיק אחד חסר לו - ובו היתה יכולה להיות טמונה מפלתו. ודווקא מרכיב זה נעדר לחלוטין מ-"הארץ"

מאת: הכלבה

מות ההומור היהודי בארץ הקודש. איפה הקוקוריקו שלכם?  (מקור)

ביבי הוא אדם מגוחך לחלוטין. זו טענה שאיננה צריכה הוכחה, אך, למרבה הפרדוקס, גם לא יכולה להיות לה הוכחה. מי שאינו רואה אותה - אין טעם לנסות לשכנעו בטיעונים. כל טיעון נגד אדם מגוחך רק לוקח אותו ברצינות ונותן לו לגיטימציה - וזה בדיוק מה שהדיון ההיסטרי ב"הארץ" עשה עוד מאז ממשלת ביבי הראשונה: העביר את ביבי ז'אנר. אדם שהוא דמות קומית עד לשד עצמותיו (כולל אפילו האישה ששולטת בבעל), שיצא מאיזה מחזה חנוך לוויני על פוליטיקאי ישראלי - הפך לריאליזם. ישנו רק אמצעי רטורי אחד שהיה יכול לעזור כנגד דמות כזאת, שמתחזקת מכל דיון ענייני, ודווקא הוא נמחק לחלוטין מ-"הארץ": ההומור.

באיזשהו תנ"ך פובלציסטי נשכח בוודאי כתובה התרופה העתיקה: בשביל להתמודד עם מנהיג עד כדי כך מוקיוני - מה שצריך לעשות זה לצחוק עליו. הכלי האפקטיבי במקרים כאלה היה צריך להיות הסאטירה והפארודיה - צורות כתיבה שקשה עוד להעלות על הדעת כיום ב-"הארץ" (בטח לא כז'אנרים מרכזיים בעמודים הראשיים, כפי שדרש עידן ביבי). האם היה סאטיריקן אחד מוכשר בכל העיתון בעשור האחרון? (נו, אולי בדוחק הטור של עיגול שחור). לא מאמרים חוצבי להבות יעזרו נגד מי שחי מהעלאת להבות ועימות חזיתי ראש בראש, אלא סאטירה ארסית ומפתיעה שנושכת מלמטה - כמו נחש. הארץ היה צריך להיות סמן שמאלי קיצוני במובן הזה, כי אף כלי תקשורת אחר לא יהיה מרושע יותר מהארץ כלפי ביבי. אבל הארץ לא היה מרושע כלל, אלא נאבק בביבי במשחק שלו - ובכך רק העצים אותו מליצן לבריון.

מכל חבטה ביבי יצא מחוזק - כי רק השנאה נשארה בפה, מכל טיעון נגדו נותר רק האנטי שבונה אותו - כי רק רגש נשאר מכתיבה (לא ההגיון), ומכל ביקורת - רק חוסר האטרקטיביות של הקוטריות. הימין ראה שהשמאל ובטאונו מתעצבן - ועשה נה נה ונה נה! הרי אם מישהו מונע מרגש נקמה נגדך - הדבר האחרון שאתה צריך לעשות זה להראות כמה זה קשה ופוגע בך. הוא ימשיך! השיח הסובל והזועק ב"הארץ" בנה את ביבי כמי שבאמת מציק וכואב לשמאל.

בין החלול שמתיימר להיות נעלה לבין המגוחך יש פסע אחד בלבד - ו"הארץ" סירב לחצות אותו בעיקשות (ובהגינות מיותרת וחד-צדדית). איפה "העולם הזה" ואיפה הארץ? איפה קרל קראוס הישראלי? איפה הברווז? איך הפכה פרודיה מהלכת על ראש ממשלה לראש ממשלה נצחי? כנראה דווקא בגלל שהיא פרודיה מוגזמת פי עשר מכל פוליטיקאי. אך מדיון רציני על הליצני הוא בכל מקרה יצא מנצח. הפומפוזיות המופלגת לאין שיעור של ביבי - המנותקת מאפסות המעשה שמאחוריה - נתפסת פתאום כבעלת משמעות במציאות (כן, פוסטמודרניזם), וההזרה שלו (וביבי היה זר ומוזר לחלוטין כשנכנס לחיינו - מין מוטציה אמריקאית שקרניקית שלא מכאן) הופכת לנורמה. אבל הוא מגוחך!

רק קריצה תמידית ומשפילה באמת היתה יכולה להזכיר זאת, אך עינו של הארץ היתה עסוקה מדי במבטים נבעתים. דמותו של ביבי תיזכר בהיסטוריה כדמות מגוחכת לחלוטין, וכמה חבל שלא נהנינו בזמן אמת מהמוקיון! הרי למסית ומדיח אין כוח עצמוני - מלבד היכולת שלו לשנות את השיח. זהו רעל שלא עובד על מי שצוחק עליו, ולכן הפארודיה איננה כלל עניין לצחוק - היא חיסון אנטיביביוטי עתיק. הפארודיה צמחה והתפתחה באתונה להישגיה המזהירים הראשונים בד בבד עם הדמוקרטיה. קיימת אף טענה היסטורית רצינית שהסיבה ששליטים פאשיסטיים לא עלו באנגליה ובצרפת, למשל, למרות תנאים היסטוריים דומים - היא שלעמים אלו היה חוש הומור, בניגוד לגרמנים וליפנים, שני העמים הכי חסרי הומור בתבל (שמעתם פעם בדיחה יפנית?). המגוחכות שבפאתוס פשוט לא היתה עוברת בעמים נורמליים (ופחות אנאליים).

ביבי הוא בלון ענק מהבחינה הזאת, אבל "הארץ" לא הצליח לספק אפילו סיכה, ויתר התקשורת מימינו לא הרגישה שהיא צריכה אפילו לנסות. אין שיח פארודי מהותי בישראל. סאטירה היא לא חלק ממחזור הדם של העיתונות, למרות שסרטון סאטירי מוצלח אחד שווה אלף מאמרי דעה. וכך ביבי, עם סרטונים הומוריסטיים ברמה נמוכה למדי (שהאפקט המרכזי שלהם הוא הנמכה - חה, ראש ממשלה מכין חביתה!), נראה פתאום מגניב, מבריק וחדשני. קל להבקיע מול שער ריק - והשער של "הארץ" לעולם לא יצחק, לא על ביבי וגם לא על עצמו (מה שלא היה מזיק לו - כי בעקבות ביבי גם השמאל נהיה מגוחך לחלוטין, צדקני ופומפוזי, בהיעדר סאטירה).

כל זאת למרות שליהודים יש דווקא מסורת תרבותית של הומור משובח, שהוא אולי האנטידוט לכל צרותיהם וחולשותיהם העמוקות. יהדות ארה"ב למשל היא אולי המובילה בעולם בהומור חילוני-ליברלי (ואכן שם הדור הצעיר נראה אחרת לגמרי מבחינה פוליטית, ויש תקווה לדמוקרטים/ה). ההומור חשוב ביותר גם לישראלים. עם ישראל אהב מאוד את שרון דווקא בגלל חוש ההומור שלו, והאתוס הישראלי מת על ממזרים. אבל ב"הארץ" היתה כמעט אפס ממזריות בעשור האחרון, ולכן גם לא צמחו מהשמאל פוליטיקאים שממזריות היא האתוס והשפה שלהם. השמאל - רציני וקודר גבות. הימין - צוחק, קורץ ושמח. פלא שהימין מנצח? לאיזה צד יותר מתחשק להצטרף? קריאת "הארץ" הפכה לשתיית דלי חומץ. צעירים רוצים להיות בצד המגניב, והיום יותר מגניב להיות בימין מאשר בשמאל. כך מפסידים את הדור הבא במלחמת התרבות.

טראמפ לא היה עולה לשלטון אם לא היה אמן סטנד-אפ לעומת יריבתו מצחיקת הסבתות. אתם יכולים לדמיין את הילרי מספרת בדיחה? ההומור הוא לא איזה סרח עודף לפובליציסטיקה ולטיעונים הסדורים - הוא עיקר. כי הוא מה שמאפשר לעמדות רחוקות להגיע להסכמה - שהרי המכנה החברתי המשותף לצחוק רחב בהרבה מהמכנה המשותף הלוגי או הערכי. הומור יכול להבקיע לעבר הצד השני, ותפקידו הפוליטי המכריע של ההומור הוא אולי מה שמסביר את עצם קיומו כתופעה ייחודית להומו-ספיינס. אדם שצחקו עליו בפומבי - זהו הגינוי החברתי המשפיל ביותר, ולעומת זאת הפעלה אפקטיבית של הומור נחשבת לשיא הכריזמה והתפקוד החברתי מול קהל (לא פשוט בכלל!), ובתקשורת ההמונים של ימינו - התפקוד הפוליטי. זו לא רק בדיחה צדדית בתחתית המסטיק אלא יכולה להיות כותרת ראשית - בתקשורת שכיף לקרוא בה. מתי היתה כותרת ראשית מצחיקה בהארץ? אפילו בפורים לא מפיקים גליון פארודי. אפילו אחד באפריל אין. והסאטירה העלובה שכן יש היא בדיחה. ביבי צוחק ש"הארץ" מלפפון חמוץ - ו"הארץ" הוא מלפפון חמוץ. לא מצחיק?

ב"הארץ" ובשמאל הביקורתיות והרדיקליות הפכו להיות ההון האינטלקטואלי העובר לסוחר, ולא ההומור והשנינה, כי זה "לא רציני". אך אין קל יותר מביקורתיות (פשוט לצאת נגד כיוון קיים) או רדיקליות (פשוט להקצין כיוון קיים). וזאת בניגוד ליצירתיות (כיוון חדש מפתיע), שהשיא שלה הוא ההומור (שמשלב את המפתיע עם הביקורתי ואף הרדיקלי - מין פיתול שהופך לא את הכיוון אלא את הפרספקטיבה: "הביא לו את זה בהפוכה"). פובליציסטים ב"הארץ" כמעט לא יתבדחו. כיתובים שובבים הם בסכנת הכחדה. התמונות לא קורצות לקורא. אפילו הכותרות לא מתחכמות. כתיבה מצחיקה לא זוכה ליוקרה, גם לא בספרות, ולכן הספרות הישראלית "הרצינית" חסרת הומור לחלוטין. ההתייחסות תמיד תהיה לביקורתי כגבוה ולהומוריסטי כנמוך (הפוך!).

האם היה לנו פה פוליטיקלי-קורקט אם בשמאל היה הומור? ודאי שלא, הרי זו תופעה מגוחכת לחלוטין, כמו כל דיקטטורה מחשבתית. באותו אופן בדיוק - לאו דווקא המנהיג הכושל יודח, אלא זה שיהפוך בעיני עמו למגוחך. לכן דיקטטורים כל כך מפחדים מהומור, כי אין דבר שיותר מסכן את שלטונם הנצחי מסאטיריקן חצוף ואפקטיבי. עצם כך ששולט פה כבר חצי דור שליט מגוחך ברמות שאין דברים כאלה, שאפילו השם שלו "ביבי" הוא פארודיה - זה רק בגלל נפילת הז'אנר ההומוריסטי בתקשורת הישראלית.

צוואתו של ז'בוטינסקי לציונות כפי שהובאה דרך דמותו התנכית של שמשון (ברומן המרכזי שלו בשם זה) בבקשתו האחרונה אל העם היתה: "מסור להם בשמי, לא שניים אלא שלושה דברים: לקבוץ ברזל, לשים עליהם מלך וללמוד לצחוק". שמשון מבקש מהעם הנאבק בפלישתים לא רק ליצור טכנולוגיה צבאית עדיפה ולדאוג לעצמם לשלטון מדיני חזק, אלא מדגיש מרכיב חיוני נוסף ומפתיע שחסר לדעתו לתקומת העם. אין ספק שאת שני החלקים הראשונים בצוואה הגשמנו. אך הם יצאו די רע בלי המרכיב השלישי.

ביקורת הארץ