html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פרידה מביבי - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia68" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/farewell.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פרידה מביבי

האם הפרידה מנתניהו היא פרידה מהתדרדרות הארץ?

מאת: ביבי האלוהי, מחריב הערים ורב התחבולות, אשר תהילתו מגיעה עד השמיים

סצינת פרידה במצבת קבר, המוזיאון הארכיאולוגי אתונה  (מקור)

אצל הומרוס לא קיים רעיון ה-"ספוילר". בכל שלב לאורך הטקסט יכולה להופיע (שוב) תזכורת לסוף הסיפור. מדוע? מכיוון שהסיפור באמת ידוע מראש. וזוהי לא רק תפיסה פואטית (או כורח כזה), אלא תפיסת העולם של התרבות בה הוא פועל. גם הגיבורים יודעים את סופם מראש, ואף יותר מכך - מאמינים שסוף הסיפור נקבע כבר בידי האלים והגורל. הסוף הוא נתון (ובדומה: בטרגדיה). מהו המרחב שבו פועל האדם והגיבור והכותב היווני? לא במאבק על השאלה מה יקרה, ומה יהיה סופו, ואף לא השאלה הגורלית ביותר לדידו של האדם המודרני - האם ימות בטרויה או יחזור למשפחתו, אלא איך יקרו הדברים. האם, למשל, יפול בתהילה כגיבור, או בבושה כפחדן?

כשהומרוס קורא שוב ושוב למוזות ממש באמצע הסיפור, הוא לא מבקש שיעזרו לו לספר מה קרה, אלא מכריז מה קרה (עוד לפני שקרה!) ומבקש שיעזרו לו לספר א-י-ך זה קרה. רעיון האיך - הוא הבסיס של האתוס שמכונן את התרבות היוונית: איך מתנהלים ומתנהגים בכל מצב נתון, מה ראוי ומה יפה. ולפיכך הוא גם העומד בשורש האסתטיקה היוונית המפורסמת, ובפרט הוויזואליות שלה. העיצוב של המצב - ולא תוצאותיו. הגיבור היווני לכוד בין האלים לבין תכתיבים חברתיים נוקשים עד גיחוך, שמתבטאים בפער טראגי בין הבנתו את המצב למה שהוא עושה בפועל (הטרויאנים מתעבים את פריס שגנב את הלנה ולועגים לו, אך מחויבים לו, וכך גם כל העולם היווני מחויב לפגיעה הפרטית במנלאוס ונגרר אחריו לטרויה במערכת בריתות נוקשה שהופכת אירוע מקומי למלחמת עולם, בדיוק כמו במלחמת העולם הראשונה). מה נותר לגיבור הזה, שמוזז כמריונטה של ההיסטוריה, האלים, והנסיבות? להיות יפה. לחתוך נתחים "נאים" מהזבח ולחלוק "כראוי", להתפאר ולפאר - כלומר: להיות גיבור. המה - כבר נקבע, אבל האיך - פתוח. אז תעביר את הבאסה בסבבה, תקח את זה "כמו גבר", ותסיים את זה "יפה".

מכאן גם אינספור התיאורים והדימויים הוויזואליים המפורטים שגודשים את הטקסט ההומרי. מי שחושב שהומרוס היה עיוור סובל מעיוורון טקסטואלי חמור (ואולי, באמת, באודיסיאה, שהיא יצירה של אדם זקן יותר, ונחותה בהרבה מהאיליאדה, אנו כבר רואים את היחלשות כוח הדימוי המפורט והקונקרטי, לטובת הפנטסטי והנטייה לזיכרון ולציטוט הסיפור המיתי המוכר, כולל בהפלגת העלילה למרחבים פנטסטיים, שאיננה חלק מהאיליאדה, המגנוס אופוס ההומרי, שבה האולימפוס הוא - ראוי לציין - מרחב קונקרטי לחלוטין, והאלים הם חלק מחיי היומיום הרגילים). כמספר, מרכז האינטרס הפואטי ההומרי הוא לספר איך הדבר קרה - למשל כמו מה - ולהוסיף תואר לכל דבר ולכל אדם. לא סתם אודיסיאוס - אלא אודיסאוס רב התחבולות (וכך כל גיבור אחר). והוא לא סתם הרג אותו בחנית, אלא כחלק אינטגרלי מהפעולת ההרג הדרמטית יתואר באריכות (מובנת מאליה! זה לא טריק ספרותי מודרני ליצירת מתח) כיצד החנית היתה נהדרת, המגן נאה, השריון נוצץ ומחוזק בקישוטי זהב (וכאן יבוא תיאור הקישוטים, בעודפות, איך לא, נהדרת).

התשוקה של הגיבורים לחפץ הנאה (לקחת את כלי המלחמה המקושטים מהיריב) לא פעם גדולה מהתשוקה שלהם לחייהם, ואף עולה להם בהם. ואילו הדבר שמפריע להם ביותר הוא אם לא התנהגו כיאה - או לקחו להם את הפרס היפה. זו לא תשוקה ליופיה של האישה הגזולה שמניעה את העלילה, לא בהלנה ולא בשיקוף המשוכלל שלה בריסאיס, אלא ליופי של איך מתנהגים. ואם לא מתנהגים כראוי, זה כבר באמת מרגיז. ולכן אכילס שרוי ברוגז. ברו-רו-רוגז על חבר, על גיבור יווני אחר. על בים, על בם, על בים בולם, ברו-רו-רוגז על כולם. והוא רוגז והוא כועס ולא ירצה להתפייס ולא אכל ולא שתה ולא טטי ולא טטה (והנה, אפשר לומר שאתם יודעים את האיליאדה בעל פה).

ואפילו כשאכילס יפה הבלורית והתואר מחסל את אחיו של הקטור ומתפאר לפניו במילים אחרונות לפני מכת המוות שיראה כמה רוצחו הוא גבר חתיך ונאה וגבוה, זה לא מתוך היבריס פרברטי, אלא כי זהו הדבר החשוב ביותר בחיים - לא "החיים עצמם" או המוות - אלא: העיצוב של המעמד. והעיצוב היפה ספרותית של הומרוס, שמציב את היופי הספרותי כראש וראשון במעלה (בניגוד לאינטרסים פואטיים של טקסטים יפים רבים אחרים בעולם העתיק), הוא חלק אינטגרלי מהעיצוב הזה, שהרי לגיבורים יש תודעה ספרותית (!). לא חשוב להם למות, אלא מה שחשוב זה מה יגידו ויספרו עליהם בדורות הבאים - תהילתם. התודעה הארספואטית של הומרוס תופסת שאין גבורה ללא עלילה, ואין אכילס ללא איליאדה. כמו שהרומח יפה - כך גם הסיפור, ולכן הוא גם כתוב במשקל, כראוי, כהתגלמות הצורנית של ההתנהלות היפה. בפרוזה המקראית חשוב בראש ובראשונה מה התוכן, והוא המלך (תרתי משמע) - ואילו בשירה ההומרית המלכה היא הצורה.

מכאן אנו מגיעים לעומק חידושו הפואטי של הומרוס באיליאדה. מבחינת תיאור התודעה של הגיבורים ויחסה לאלים, ורצף העלילות החצי פנטסטיות, והיכולת לשורר אפוס ארוך, אין כאן חידוש מהותי ביחס למשל לעלילות גילגמש, כמילניום לפניו. אותן ניתן להשוות למשל לאודיסיאה, הנחותה סיפורית, שבה יש טובים ורעים וגם נלעגים - באופן מאוד לא משכנע, למשל בעניין המחזרים הנטבחים - בניגוד לאיליאדה שבה אין טובים ואין רעים ואפילו פריס מתואר בחמלה ובאצילות, שלא לדבר על הטרויאנים. כולם מעוררים הזדהות (אם כי ברור שהומרוס הוא איש הפלופונסוס, ומצידו המערבי, ועל אף שמקור ומרכז העלילה הוא בצידו המזרחי, מרכז ההזדהות והבקיאות העמוקה שלו הוא עם גיאוגרפיית וגיבורי המערב כנסטור ואודיסאוס). מה שחשוב להומרוס זה לא מה/מי טוב או רע (שאלה מקראית, לא רלוונטית), אלא מי יפה ומה נאה.

החידוש הגאוני של הומרוס נעוץ בכך שהוא מצא דרך חדשה לגמרי א-י-ך לכתוב טקסט ארוך ומורכב (כראוי, הוא בוודאי היה מוסיף), והוא, למעשה, ממציא הרומן. הומרוס הוא היוצר של הצורה הארוכה בספרות - לא כשרשור והרכבה של צורות קצרות יותר, אלא כצורה בפני עצמה. מהותה של האיליאדה כטקסט ארוך היא לא לתאר עלילה ארוכה, לאורך זמן ארוך - אלא לתארה ב-מ-פ-ו-ר-ט: איך קרו הדברים. המורכבות איננה נובעת מהתמשכות בזמן, אלא מפירוט אובססיבי במרחב. ואת זה הבין, למשל, ס. יזהר, כשניסה לעצב איליאדה ישראלית של מלחמת העצמאות (אך כשל בז'אנר, כשבחר בסיפורת פיוטית, שמועדת לעודפות מסתלסלת ללא גבול, במקום באפוס עלילתי שירי קצר שורה, וכך אבד לנו האפוס הישראלי).

לכן בניגוד למקרא, לגילגמש, ולאודיסיאה, אין כאן רצף של עלילות מחוברות (והתפרים והקרעים תמיד ניכרים), אלא סיפור אחדותי. בניגוד אליהם, האיליאדה איננה רצף עלילות ארוך, אלא רצף עלילה ארוך (והעלילה עצמה - דווקא קצרה ודחוסה ביותר). הפירוט בעלילה הוא שיוצר את תופעת המתח, ואף את תופעת ההזדהות (הביביזם), ולא ההפתעה שבסופה (מישהו הופתע כשביבי הודח?). זו היתה תגלית ספרותית מן המעלה הראשונה, והיא אפקטיבית כיום על התודעה האנושית כפי שהיתה אז (למרות שהיא שחוקה מאוד, ונמתחת גם לפסטיש, ע"ע קנאוסגורד). האיליאדה היא סרט, דהיינו בעלת נפח של קולנוע גדול, ולא סדרה טלוויזיונית בהמשכים, כמו האודיסיאה, שבה על כל זאת ועוד יסופר בפרק הבא.

ואנשים, מה לעשות, אוהבים עלילות וגיבורים גדולים מהחיים, לא סדרה של ממשלות מודבקות ברישול אחת אחרי השנייה, שמה שמאחד אותן זה רק קו הזמן המלאכותי (הנפח נובע מהמרחב, מהיכולת לתפוס מרחב עצום כשלם. אפילו פרוסט היה הפרויקט של הפיכת הזמן למרחב). המוח האנושי מעדיף מאמרים שלמים, שבו ביבי שיורה בכותרת סוגר את המערכה האחרונה, ולא סתם שירשור פסקאות.

אך האם ביבי הוא גיבור? האם הייתה כאן טרגדיה יוונית, ובה הוא הביא למפלתו שלו עצמו? האם אנחנו מזהים כאן היבריס - ולכן גם קתרזיס? אלו שאלות מגוחכות מאוד. שהרי ביבי הוא דווקא ייצוג אולטימטיבי של הרעיון ההופכי לעולם היווני, ושנטוע עמוק בחוסר האסתטיקה היהודית, לפיו לא חשוב כלל איך מתנהגים, איך ראוי ואיך יפה ומה נאה ומכובד ומקובל, אלא אך ורק מה התוצאה. העולם מובנה לפי טובים ורעים (אנחנו והם כמובן), ולא לפי יפים ומכוערים. לכן לעולם החרדי, שהאנטי-אסתטיות שלו, והזילזול שלו בנראות ובוויזואליות (ולכן! בממלכתיות) היא אידיאולוגיה חובקת כל (מהזיעה וההשמנה ועד העליבות וההזנחה, ודרך הצעקנות הכללית הפשקווילית ששוברת שיאים של חוסר טעם, שואה!!) - היתה הזדהות עמוקה עם ביבי. כי הוא זיהה בו שותף לפרויקט ההתנגדות היהודי לאסתטיקת המערב. ואילו לכל מי ששותף לאיזושהי אסתטיקה אירופאית (דהיינו יוונית במקור), כהונתו נראתה מהמכוערות והשפלות שבאפשר, ורחוקה מההדר הז'בוטינסקאי כרחוק ישראל מאירופה (ואכן, המרחק התארך מאוד).

ההתנגשות בין מערכת ההתנהלות החוקית התקינה, הנורמות הראויות והנראות הנורמטיבית, לבין מי שהאמצעים לא משנים עבורו, אלא רק התוצאה, היא לא איזו תקלה היסטורית מצערת - אלא כמעט כורח צורני. ביבי הוא התגלמות הישראלי החצוף והמכוער - לא הומרוס קפץ לביקור, אלא הומר (רק בלי ההומור). התחמנות הישראלית היא הרעיון "שלא חשוב איך", והכיעור היהודי באופן ההתנהלות הוא הסירוב לחשוב במונחים של כיצד זה נראה מבחוץ ומה האסתטיקה של הפעולה (מה שכמובן מעורר אנטישמיות, שהיא סוג של טעם אסתטי, מעל לכל, ולכן הביטוי הטהור שלה הוא דווקא לא שנאה אלא גועל). הערכה מפוכחת של ביבי תבחין בקלות שהוא לא היה אדם רע באופן יוצא דופן, אלא מגעיל באופן יוצא דופן, ונזקו הגדול התרכז באתוס ובאסתטיקה של החברה. לא ההיבריס ההירואי הפיל את ביבי, אלא האסתטיקה של הקטנוניות, הנכלוליות, הצעקנות והקיטש, והוא אכן לא נפל כגיבור - אלא כעכבר, שעדיין מנסה למצוא איזה חור. מישהו ציפה פה לקתרזיס?

אך מניין הגיע למקומותינו אסתטיקה אנטי-אסתטית כזו? מהו מקור הביביזם? לצורך כך יש לאתר את האסתטיקה שהוחלפה, ולהבין מניין באה ריאקציה קיצונית כזאת. ובכן, אם ביבי היה המגלם האולטימטיבי של שבירת "ישראל היפה", הרי שלא היה מי שגילם את האסתטיקה הקודמת, ההופכית, האנטי-ביביסטית, יותר מאשר עמוס עוז. שני אלה הם התזה והאנטי-תזה של מפנה האסתטיקה הישראלית, הישראלי היפה והיורה והבוכה - והישראלי המכוער עם גיחוך תמידי, כמין עווית, על פניו. רק על רקע התייפייפות השמאלצית שאליה התדרדרה נפש השמאל ניתן להבין את הכיעור להכעיס שאליה התדרדרה נפש הימין, אחוזת גועל (דהיינו דחייה אסתטית) מ-"יפי הנפש". ואין לנו פרשה נאה יותר מאשר פרשת גליה עוז, כדי להבין את עומק הכשל האסתטי שאליו הגיב האוונגרד הביביסטי. למותר לציין, שלא האנשים עצמם יעסיקו אותנו כאן, אלא ההצגה הספרותית שהם הרימו למעננו, ולכן כל האמור להלן לא אמור באנשים עצמם כשחקנים - אלא כדמויות.

בכל מערכת התעללות חמורה ומתמשכת ישנם תמיד שני צדדים שנושאים באחריות, ומפיקים ממנו איזשהו רווח נרקסיסטי פרוורטי - האחד סדיסט, והשני מזוכיסט. בסיפור הזה, כפי שגלוי לכל בר דעת, גליה היתה הסדיסט. אך עמוס עוז - היה המזוכיסט. כל אב סביר וטוב באמת, שבתו היתה מתנהגת כך, ומאבדת את אנושיותה באופן חסר תקנה שכזה, והופכת למכונת נקם חסרת רחמים ודעת שנוברת בקורבניותה בנרקסיזם אינסופי, היה יודע להציב לכך גבול כלשהו. לא כן הצדיק מערד, יפה הנפש מס' אחת בישראל. והמקרה הפרטי לא היה מעניין במיוחד, אם הוא לא היה שיקוף יפה כל כך של המקרה הכללי, ומלמד אותנו היטב היכן הצדיקות הופכת לפשע (גם כלפי הצדיק עצמו, אך גם כלפי הפושע, שזקוק בראש ובראשונה לחבטה הגונה מהמציאות) - וההתייפייפות והרחמנות הם הם אכזריות וחוסר אתיות.

שהרי ברור לכל צופה בעל חוש אסתטי בסיסי שהמחזה התיאטרלי של משפחת עוז לא הועלה בפנינו אלא כדי לשקף (באנלוגיה מעט סימטרית ושקופה מדי) את כשל השמאל כלפי הפלסטינים, שאיבדו את צלם האנוש בתופעת פיגועי ההתאבדות, ורק התייפייפות אינסופית וחסרת גבולות עוד מאפשרת הזדהות ישראלית עמם - ועם הסיפור הקורבני בו התאהבו עד מוות. כל צופה סביר רואה כאן מחזה מוסר, שמתאר את נזקיה הנפשיים של ההתייפייפות לא רק ליפה הנפש עצמו, אלא לאובייקט היופי שלו - המחופצן לקורבן (ילד פלסטיני מסכן), עד כדי אובדן דרך אסתטי, שהוא גם אובדן דרך אתי.

ואם נקשיב רגע לדבריה של גליה עוז, נגלה מדוע האתי והאסתטי קשורים כאן ללא התר. שהרי לתוכן דבריה אין טעם לייחד קשב, אך דווקא משום כך נודדת תשומת ליבנו דווקא לאלמנט הצורני והאסתטי, והנה אנו מגלים השתקפות מבעיתה: עמוס עוז בדמות אישה, ובת שסגנון דיבורה הוא העתק סגנונו של אביה, אך התוכן - הפוך. אותן סימטריות בכל משפט - מתוך אמונה בצדקת הניסוח, ובניסוח נכון שהופך (בשל כך!) לצודק. אמונה בסימטריה - וסימטריה באמונה. אותן הדגשות, פאוזות, דרמטיות, שמאוהבות בניסוח עצמו - ולכן - - בעצמן. אותו כישוף עצמי בעזרת המילים, שגורם לאמונה עצמית עזה, ליכולת להורות דרך. כלומר: אותה אמונה יוקדת שניסוח יפה, סימטרי מדי, עד התייפייפות, קשור בנכונות, כאילו הלוגיקה כפופה לרטוריקה - והאתיקה והאסתטיקה חד הן. הרי הניסוחים "נכונים", לא? כמה הטפות שמענו, שבנויות על רעיונות התקבולת - לרעיונות בלתי מתקבלים (במציאות).

כל הרעיון כולו, שסוֹפר בעל ניסוחים נאים ולשון עשירה הוא מורה דרך פוליטי, בנוי על הזיהוי השגוי הזה, שהכשיל את יצירת עוז הספרותית, שמסתמכת על לשון נמלצת ומבנה משוכלל כתחליף לחדשנות ספרותית, וגם את מפעל חייו הפוליטי. ולמרבה ההפתעה, מתברר שסלחנות היתר והגשת הלחי השנייה גם איננה מתכון ליחסי משפחה. החלש לא תמיד צודק, לפעמים הוא מנוול גדול, טרוריסט ורשע, גם אם הוא פלסטיני, וגם אם הוא בתך. וכל מריחה שמאלצית של האמת הפשוטה, החותכת והכואבת (ואבוי - המ-כ-ו-ע-ר-ת) הזאת - אך אמת! - הוא כשל בראיית המציאות, שהזדהות היתר עם מי שאין להזדהות איתו, וניסיון להאמין בסימטריה במקום בו אין סימטריה - טישטשה אותה לחלוטין. לכיעור יש לקרוא בשמו - כיעור (ואין שום דרך אחרת לתאר את התנהגות ה"קורבנות" כאן).

ולמרבה הצער, למכוער יש תכונה מכוערת מאוד, והיא שהוא הופך גם אותך למכוער. הפושע האלים מכריח גם אותך (האב הסימבולי) להיות אלים. והרצון להיות יפה בכל מחיר, ולראות את עצמך כיפה במראה, גם כשאין לך ברירה אלא להיות מכוער, הוא האשם בתנועת הנגד הביביסטית, שחוגגת את הכיעור, והמקור לשבר האסתטי בו אנו מצויים. כשכולם לא יודעים שהמכוער הוא המכוער - זה המכוער. אצל הומרוס לעולם לא תמצא בלבול ישראלי כזה, בין היפה והמכוער (לשני הצדדים), וברור מה הוא היה חושב על האסתטיקה הקורבנית (הנוצרית), או על אסתטיקת ה"גבורה" המוסלמית (מתאבד במסעדה).

הומרוס לא שוכח לרגע מי האשמים בסכסוך (הטרויאנים, שהם אגב הצד החלש, ואף הנכבש, והקורבן האולטימטיבי לבסוף), אך כל זה לא רלוונטי לאסתטיקה שלו, שהיא איך מתנהגים (גם כשנעשה לך עוול חמור). אך ממילא, שאלת האשמה איננה שאלה מטרידה כל כך בעולם ההומרי, בו האדם הוא קורבן של האלים והנסיבות, ולא נותר אלא לשער מה היה קורה לו היתה מחליפה אותה גם בעולמנו השאלה האסתטית, של כיצד ראוי להתנהג (וזאת - משני צידי הסכסוך). האיליאדה מסמנת לנו אופק מעבר לאובססיית הטוב והרע (והטובים ורעים) שהשתלטה על הדמיון הציבורי שלנו, עד כדי כך שאיננו מסוגלים בכלל לראות דרך קטגוריות אחרות, למשל אסתטיות (גם רדיפת צדק יכולה להיות מכוערת מאוד). אם פעם אחת ולתמיד היינו מוותרים על קיבעון הטוב והרע (בעינינו, דהיינו עבורינו) - העולם היה יפה יותר.

אך מכיוון שהתודעה המודרנית, שכבר זוהמה בעץ הדעת טוב ורע המונותאיסטי, איננה יכולה להיות יוונית, הרי שאחת הדרכים היותר מפכחות להערכת מידת האשמה של שני צדדים בכל סכסוך היסטורי היא פשוט לחלק אותה בהערכה גסה של עשרות אחוזים ביניהם. לעולם לא יהיה צד אחד אחראי במאה אחוז (אפילו לא היטלר נגד היהודים, שגם להם אשמה של מספר אחוזים בודדים בשואה, כשהוא גורף כ-95 אחוז, ויש לזכור שאשמה איננה הצדקה). ישנם סכסוכים רבים שבהם האשמה מתחלקת בין הצדדים כ-50/50, אך מי שירצה לטעון כך כלפי הסכסוך הישראלי פלסטיני, לוקה קשות בראייתו, וגם מי שירצה להאשימם ב-90 אחוז הוא בוודאי מוטה. אם ננסה לתכלל את הסכסוך האלים הזה מתחילתו ועד ימינו, כלומר מאז האינתיפאדה הראשונה (הלא היא מאורעות תרפ"ט, ולמי שאינו בקיא בגימטריא, תרפ"ט זה פחות מתש"ח), הרי שהערכה סבירה יותר היא אולי 70 אחוז אשמה לפלסטינים ו-30 ליהודים. אם מישהו יטען שמדובר ב-80 או ב-60 אחוז, לא נתווכח, אך להטלת רוב האשמה על היהודים נחוצה מידה בלתי סבירה של עיוורון לא בריא, או סתם הטייה אנטישמית בריאה.

אבל מכיוון שהאתיקה מנותקת מהאסתטיקה, ולא היפה הוא הצודק, וגם לא - בוורסיה הנגדית - המכוער (כאילו הנאיביות עצמה היא הצדקה לרמייה, שהרי היא אירופאית ותמימה שלוקה ביפוי המציאות), השאלה איך מתנהגים יכולה להיות מנותקת משאלת ההצדקה. מתנהגים כמו שצריך (ולא, כמו ש-"הם" התנהגו, שהרי אז ניגרר לסחרור של כיעור). מכאן שנחוץ פרויקט של שיקום אסתטי וספרותי לחברה הישראלית מהגראונד זירו הביביסטי, שכמו כל פרויקט שיבה אסתטי (ובקיצור: רנסאנס) פונה בחזרה אל הדגמים האסתטיים העתיקים, ומהווה סינתזה מפוכחת יותר בין התזה הנאיבית והמזויפת של עוז לאנטיתזה הנכלולית וה"אותנטית" של ביבי.

והרי כל מפעלו של הומרוס עצמו היה פרויקט רנסאנס שכזה, שניסה - והצליח - להחיות את אתוס הגבורה והאסתטיקה היווניים, לאחר תקופת החושך היוונית, שנקראת גם ימי הביניים של יוון. תקופת דעיכה כוללת זו - ללא יצירה תרבותית משמעותית, במשבר שבין תקופת הברונזה לתקופת הברזל - נמשכה מאות שנים, שהפרידו בין הומרוס לבין העולם עליו הוא כותב, ושאת ערכיו ותרבותו ניסה להחיות. אודיסאוס עבור הומרוס היה כמו הומרוס עבור אנשי הרנסאנס. ולחילופין, את מה שקורה לתרבות שלא עוברת רנסאנס - נוכל לראות כיום באמנות הכנסייה היוונית האורתודוקסית (לעומת זו הקתולית), שנשארה בימי הביניים, כשהעולם היווני כולו הפך לאתר - ארכיאולוגי ותיירותי - דהיינו לעולם מת. אך לאחר כאלפיים שנות נטייה אנטי-אסתטיציסטית יהודית, שהם ימי הביניים שלנו, הדגם האסתטי ביותר שאליו נוכל לחזור הוא לא היווני (שמעולם לא היה שלנו, להוותו של אהרן שבתאי), אלא זה מתקופת הברזל - המקראי.

האם ניתן לדמיין מעין תנ"ך יווני, המכיל במסגרת ספרותית אחודה לא רק את הומרוס, אלא גם את הטרגדיות, אפלטון, אוקלידס, הרודוטוס, וכו', דהיינו מכניס למסגרת אידאית והיסטורית אחת את כל הישגי התרבות היוונית, או כולל את כל עולם המיתוס וההיסטוריה שלה ברצף ארוך אחד? כהישג ספרותי מורכב, המקרא עולה על הומרוס וז'אנר האפוס כולו, כי הוא מאפשר לסיפור לשמור את המתח המיתי, ולכן הסיפורי, על פני מסגרת זמן רחבה בהרבה (ובסדרי גודל), מתוך ראייה היסטורית בהרבה של המיתוס. הגדולה המיתית והנפח הספרותי לא שייכים רק לעבר המפואר הרחוק, אלא מצליחים לשמור על רלוונטיות מתמשכת ויוצרת, בשורה הולכת ומתארכת של סיפורים נפרדים. לא רק סיפורם של החלוצים מהתקופה ההירואית (הסיפור הציוני), או סיפורו של גיבור אחד גדול מהחיים (ביבי?), אלא הענקת משמעות מיתית גדולה לרצף ארוך של סיפורים משורשרים, בדיוק כמו שממשלות עולות ויורדות, כל אחת וסיפורה. כך המקרא מאפשר גם את יתרונות המורכבות של הספרות הגדולה (מה שהומרוס פורס במרחב הוא פורס בזמן), וגם את הגמישות לצרף אליו עוד ועוד סיפורים (וז'אנרים), ככל שההיסטוריה התקדמה, עד שהפך ליצירת הענק שהוא כיום.

הדגם המקראי של שרשור סיפורים תחת מסגרת אידיאית אחת מאפשר אסתטיקה שיש לה רלוונטיות להיסטוריה המתמשכת והמתחלפת (בסגנון הדמוקרטי), ולא רק לסיפור האחד המשיחי (שלא קיים במקרא), שעלול לחרב את הפרויקט הציוני. דהיינו, התנ"ך מייצר דגם שמאפשר לסיפור היהודי לשוב אל ההיסטוריה. לכן השאלה היא לא אם היה ניתן ליצור תנ"ך יווני, אלא האם יכול לקום הומרוס יהודי, שיצור רנסאנס מקראי, בעזרת צורה חדשה של עלילה, שתחזיר את האתוס למדינת היהודים? הבעיה המבנית החמורה של המסגרת הדמוקרטית כיום היא שאין לה מודל סיפורי, ולכן היא מהווה בעייה אסתטית והזדהותית מתמדת (הפחות גרועה מהשיטות הקיימות...), מכיוון שהיא דומה לשרשור סיפורים קופצני וחסר קוהרנטיות ואחדות.

והסיפור הדמוקרטי חשוב לישראל, שהרי הוא הצינור המרכזי שלה לחיבור בר קיימא עם תרבות המערב. אפילו מבחינה גיאופוליטית, ההבנייה של מפת התבל כקבוצת המדינות דמוקרטיות נגד המדינות הלא-דמוקרטיות היא הרצויה ביותר לישראל, שתהיה המרוויחה הגדולה מברית כזו (כאחת הדמוקרטיות המאוימות בעולם), ובנוסף גם הקונפיגורציה היחידה שמסוגלת לגבור על ציר הרשע הרוסי-סיני, ולבודד אותו לחלוטין. דרום קוריאה, יפן, טיוואן, אוסטרליה, הודו, ישראל, אירופה, בריטניה, ארה"ב, קנדה, ודמוקרטיות מרכז ודרום אמריקה, כולל ברזיל, הן ציר חזק בהרבה מהענק הסיני והבריון הרוסי, שיכול בהחלט ליצור הגמוניה דמוקרטית בעולם, שתהיה חזקה משמעותית מכל ניסיון מעצמתי סיני. ישראל כבר עשתה מאמצים ראשונים לכונן את הציר הדמוקרטי, בעזרת נקודות החוזק שלה (למשל: כברית מודיעינית), אך הדרך להגדרת המערכת העולמית כמדינות הדמוקרטיות נגד כל השאר עוד ארוכה, ותלויה בחזון דמוקרטי בעל עוצמה מכוננת זהות והזדהות, דהיינו סיפור מערבי גדול חדש. וזאת בניגוד לחוסר ההזדהות שמעוררת העלילה הדמוקרטית כיום, עם גיבורים כמו ביבי. כי עם גיבורים כאלה - צריכים אויבים. לכן רק דמוניזציה שיטתית של הדמונים הסינים והרוסים יכולה ליצור סיפור מסגרת מערבי חדש (כפי שגילה ביבי עצמו, שהסיפור שלו, שאיחד את עלילתו התזזיתית, היה איראן). וכשהעולם יתארגן מחדש במבנה של מלחמה בכוחות הרשע וב"רעים", אז אולי נוכל סופסוף למצוא את עצמנו בצד של הטובים, ולא רק המכוערים.

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אם המוסר מת - הכל מותר? - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia63" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dostoyevsky.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אם המוסר מת - הכל מותר?

הדגמה של הפילוסופיה של הלמידה המיושמת על תחום המוסר. בניגוד לפילוסופיה של העתיד, שתבחן מעשה מוסרי לפי השיפוט העתידי כלפיו, הפילוסופיה הלמידתית של המוסר טוענת שלא קיים דבר כזה שיפוט עתידי (מתי? בעוד אלף שנה? מיליון? הרי גם בעתיד השיפוט ישתנה ויתהפך שוב ושוב) כאובייקט שאליו ניתן לשאוף (אסימפטוטית). להפך, יש להבין את המוסר כמערכת של למידה בהווה, שאין לנו יומרה עתידית בה (להגיע לגבול), מלבד שאיפה להתקדם (בנגזרת הנוכחית). למעשה, אונטולוגית, העתיד עצמו יוגדר ככיוון ההתקדמות של הלמידה, שנובע ונוצר מתוך הלמידה כתוצר לוואי, ולא כאובייקט מטאפיזי דמיוני שמונח היכנשהו על ציר - בזמן שלא קיים כרגע

מאת: מות המוסר

מות דמות מוסרית גדולה הוא שינוי במוסר עצמו - במוסר כמערכת למידה  (מקור)

המוסר כרעיון, כקונסטרוקט, הוא הפשטה מלאכותית, לא משכנעת - והעיקר: מזיקה - של כללי התנהגות בין בני אדם, שהחליפו את הכללים המשפטיים של הדת, שלהם הוא תחליף חילוני, שמטרתו היתה להוכיח שניתן בלעדיה (ובלעדי האל) להתנהג נכון. אבל למה צריך להוכיח שניתן להתנהג נכון כדי שאפשר יהיה להתחלן? כי קהל היעד לחילון מלכתחילה היה אנשי הנכון, אנשי החברה, ושם ההתנהגות נכון היא הקריטריון, ולא אמונה מופשטת, או מערכת מופשטת.

בניגוד למה שניטשה, דוסטויבסקי, ואפילו היטלר, חשבו - מות האל לא שינה דבר לגבי התנהגות בני האדם. כי הם לא נוהגים לפי מוסר, או דת, אלא לפי מה שמקובל בחברה שלהם, איך שמלמדים אותם להתנהג, ולכן כל עוד מלמדים אותו דבר - מתנהגים אותו דבר. רק שינוי הלמידה יכול להביא לשינוי ההתנהגות, ולא עקרונות מופשטים כמו פרויקט המוסר הקנטיאני המיותר. האידיאולוגיה המוסרית הגיעה כיום לפשיטת רגל כשהיא משתלטת על כל חלקה טובה ומכפיפה אליה הכל - הפוליטיקה, האסתטיקה, יחסי האנוש, האמנות, התרבות, המדע - הכל נבחן דרך משקפיים מוסריים מזיקים, ולכן האיסורים הופכים מאיסור מעשה לאיסורי דיבור (פוליטיקלי קורקט) ובסוף יגיעו לאיסורי מחשבה.

לכן כמו השחרור מהדת יש להשתחרר מהמוסר. ומה יחליף אותו? הלמידה. כמו שהמוסר הוא הפשטת הדת למערכת התנהגות ללא אל מצווה (כלומר הורדת מרכיב מיותר), ככה הלמידה היא הפשטת המוסר ללימוד התנהגות ללא מערכת התנהגות מופשטת שממנה נגזר הכל (שסה"כ זו צורה מאוד פרימיטיבית של לימוד התנהגות: הצבת מסגרת קשיחה שממנה רק צריך לגזור למציאות באופן חד כיווני, בניגוד לדו כיווני בלמידה. הלמידה יכולה לשנות את מטרת ההתנהגות, ולא רק משרתת אותה).

המשך הורדת המוסר מהשמיים לארץ ומעולם העקרונות לעולם הלמידה - היא המגמה החשובה ביותר עבור פילוסופיה של המוסר בימינו. אך לא מדובר במוסר בלבד, אלא בעיקרון פילוסופי כללי. את האמת שנבנית באמצעות מערכת מופשטת בעולם האידיאות, ניתן להוריד לאמת משפטית, כזאת ששוכנת במוסדות הקיימים. ככה אמת מדעית היא אמת משפטית של המערכת המשפטית של המדע, על מוסדותיו, שופטיו, והמחליטים בו ודרכי הערעור השונות. אמת דתית - נובעת ממוסדות הדת. ובניגוד לתפיסה פשטנית, זה לא שרירותי אם בני אדם קובעים, כי הקביעה שלהם נעשית בפועל במערכת משפטית חיה.

מערכת כזו אי אפשר לרדד לפרוצדורה בלבד, כלומר זו לא אמת פרוצדורלית, אלא כזו הנובעת מרציפות המערכת המשפטית, שלא תשים שלושה קופים כשופטים שאולי יפסקו לפי הפרוצדורה אבל יפסקו שטויות. כי במערכת חיה הקופים לא יכולים להתמנות לשופטים מלכתחילה (בניגוד למערכת עקרונית, שם ניתן לדמיין בית דין של שלושת הקופים). דווקא השרירותיות של הקביעה המשפטית היא זו שיוצרת את האמת, כי היא הככה שפוגש בסוף את שאלת הלמה, ושם לה גבול - ככה השופטים פסקו. ככה פסקו הפוסקים ולכן לא ניתן לטעון שלפי הדת היהודית חזיר זה כשר, למרות שניתן לפרש שחזיר זה כשר (נגיד, אצל דרידה). לכן לא כל פרשנות אפשרית במערכת חיה, ועובדה שזה גם לא קורה, וההלכה, למשל, עובדת. למעשה, רעיון המוסר צמח מתוך התרבות הנוצרית והחילון הספציפי שצמח בתוכה, ואם החילון היה צומח בדתות הלכתיות כמו היהדות והאיסלאם - רעיון כזה לא היה צומח.

אם נזהה כמה מערכות משפטיות חשובות בעולמינו, נוכל לבחון את המדינה (החלק הפוליטי והממשלה, שבהם מגיעים לקבלת החלטות כמערכת חיה), את ביקורת הספרות והאמנות בכלל (שגם בה מגיעים לקונצנזוס אחרי כמה מאות שנים), המדע, וגם את מערכת החינוך (שגם בה מגיעים למסקנה מה ללמד, יש הכרעה בפועל). ואין כאן שום ראייה עויינת, פוקויאנית, של המערכות הללו. אדרבא זו ראיה שדומה למהלך הקנטיאני, שמה שבעיני אחרים הוא בעיה (של שימור הכוח, בעיה מוסרית) - זה בעצם הטוב, ככה אמור להיות, וככה זה פועל (כמו הקטגוריות של קאנט). לכן המוסר פועל - לא בעזרת אידיאולוגיה וערכים - אלא כלמידה. וזו באמת הסיבה שהמוסר משתכלל ומתקדם, ויכול להתרחש דיון מוסרי האם אכילת בעלי חיים מוסרית, שבסופו הלמידה המוסרית תגיע לקונצנזוס, לכאן או לכאן. אבל לא ניתן לטעון שאם בימינו זה אסור מוסרית זה היה אסור מעולם על פי "עקרונות המוסר" (טענה אבסורדית בשיפוטה את העבר), או שאם זה לא היה אסור בעבר זה גם לא אסור בהווה - כי זו מערכת לומדת.

פילוסופיה של העתיד


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקב"ר המאוחר - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut61" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/latekabar.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקב"ר המאוחר

פריצת דרך - ללא מוצא. שירתו המאוחרת של הקב"ר המזמר מאופיינת בקפדנות צורנית ובשחרור תמטי, תוך שילוב השפעות ליטורגיות ומוטיבים מתחלפים של שבר, יוהרה, התרסה וחתולים

מאת: על קו הסיום

שני ספריו האחרונים של הקב"ר  (מקור)

עם מעט אשליות והרבה אלוזיות, חוצה הקב"ר שלנו את סף ההכרה - אל עברו השני של הגבול, שם יזמר ויזמר

טרילוגיית חציית הסף

תראי לי על הדובי איפה המחשב נגע בך

הספר לפני האחרון

חתולי ושתולי

הספר האחרון

תיק עיזבון

שירים מתחת לשולחן (שירים, שיירים ושאריות מעולם שכולו טוב. יערכו בידי המערכת - ויפורסמו בעתיד)

קובץ - שנמצא

פרידה ופרד

חשבון חייו של הקב"ר, הנערך בהקפדה מצלולית חסרת תקדים - תוך התפוררות כללית

תרבות וספרות


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האל הפרוטסטנטי של דה-מרקר: מתי יבוא הגואל - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz11" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/themarker.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האל הפרוטסטנטי של דה-מרקר: מתי יבוא הגואל

הכלבה מבקרת את דה-מרקר סופ"ש, פעם מתחרה ראוי למוסף הארץ, והיום - קורבן של חוסר התחרותיות, של המונופול של הארץ, של הריכוזיות האובססיבית של רולניק, של פירמידות של תודעה כוזבת, ואולי גם של הוועדים - שלא מאפשרים תחלופה ראויה למראיינים. האם דה-מרקר יחזור להיות תחרותי, וישקף את מגוון הסיפורים והגישות בעולם הכלכלי? על הקשרים הפסולים בין בון-טון לעיתון

מאת: הכלבה

אם רק נהיה יותר פרוטסטנטים ופחות יהודים - אזי לפי וובר נהיה יותר עשירים - ומה יותר חשוב ליהודים מכסף?  (מקור)

דה-מרקר סופ"ש הוא מוסף שידע גם עליה וגם ירידה בשנים האחרונות, ולכן אינסטינקטיבית הכלבה עוד תולה בו תקוות, כמו אקסית שעדיין יכולה לחזור למלונת האוהבות. אך כמו עם האקסית, עד שלא תנתחי אותה לחלקים, לא תוכלי להבין את הכשלים שיגרמו לא רק לה לחזור - אלא גם לכל מערכת היחסים האומללה ביניכן. כן, דה מרקר מאכזב אותי. כן, הוא היה יכול להיות (ובתקופה מסויימת כמעט היה) החלק הכי מעניין בעיתון. לא, זה כבר לא יקרה, ולא כי אין עניין ורצון. למה? ובכן.

מי צריך דעות כשיש דעה?

במעין הרגל מגונה, דה-מרקר תמיד מתחיל רע - בעמודי דעות שהם בעצם עמודי אינדוקטרינציה אורתודוקסית (=הדעה הנכונה). המנגנון פשוט, וזכור היטב עוד מהאולפנה: לא משנה מה קורה אי פעם בפרשת השבוע - ביבי וטיבי, מלחמה ושלום, בלעם והאתון, קורח ועדתו - לאנוס אותו לתוך האג'נדה הקבועה עד אימה (והצודקת למדי, אגב, זה לא משנה) של הכותב.

יש כאן כשל בסיסי בכתיבה עיתונאית. גם אם זיהית את הדבר הכי משמעותי בעיניך בכל היקום כולו מאז ולתמיד (כבר בעיה של קיבעון מחשבתי!), עצם השבלוניות שלך הופכת אותך לבלתי קריא, למנגנון אידיאולוגי, לאדם לא סקרן לגבי זוויות אחרות לגמרי, או מגמות חדשות ולא קשורות (חשוב!) לאידיאה פיקס שלך (כן אני יודעת שהכל הכל קשור אליה), או חלילה לרעיונות סותרים. אתה הופך לדבר התורה הקבוע של רב חסר השראה כשצריך למלא את הזמן לפני ערבית, כשהשאלה היחידה המנסרת באוויר החנוק היא איך הוא יקשר את הוורט היחיד שלו בחיים לפרשת המרגלים, או לחנוכה.

הנה לשטרסלר יש אג'נדה, אבל גם גיוון. אולי בגלל זה הוא לא שם. המנגנון שלו מקולקל. אז כן, למדת איפשהו שצריך לתקוף את מנגנוני הכוח הסמויים בקפיטליזם (ודווקא הסטרוקטוראליים! - וואי, איזה תחכום) וזה הופך אותך בעיניך לצודק, אמיץ, וחזרתי עד אין קץ. מתי יבוא הגואל? אני חושבת שצריך לפרק את הריכוזיות של רולניק! (אבל מבטיחה לא לכתוב זאת כל שבוע).

בין רעיונות לראיונות

אחר כך ישנו הראיון הקבוע של דה-מרקר, שמאוד מצער אותי לכתוב עליו. חבל שלא ביקרתי אותו לפני שנתיים, אז יכולתי לחלוק לו שבחים כאחד המדורים העולים והמוצלחים בעיתון כולו (והטוב בדה-מרקר), שמתחרה באיילת שני והולך ומתעלה עליה בהדרגה. מאז הנפילה היתה חדה אפילו באופן יחסי להתדרדרות הארץ. בהתחלה כישורי הראיון של המראיינים המעולים עוד הצליחו להציל מראיינים משמימים מלהפוך לראיונות כאלה. אבל אין מה לעשות - הדבר החשוב בכל ראיון הוא הרעיון - את מי לראיין? בשנה האחרונה ישנה ירידה בולטת לעין באיכות המתראיינים, שרובם בכלל לא היו צריכים להיות שם. זה נראה כאילו נגמרו להם הרעיונות, וזה בדיוק הזמן לשנות כיוון, לקחת חופשה, או לסגור את הבסטה (כן, גם זה מותר! אם כי הלוואי שילכו לאקדמיה ויחפרו משם יותר מרואיינים מכל הדיסציפלינות. יש שם עוד המון פוטנציאל ופחות בנאל, בניגוד לעוד יזם חברתי/פקידותי שמדבר בקלישאות). אגב, בניגוד לאיילת שני שהתדרדרה בשני הפרמטרים, עבודה הראיון עצמה עדיין מעולה - אבל לפעמים פשוט אין חומר לעבוד איתו (חבל שאי אפשר להמציא תשובות! במיוחד כשהמראיינים יותר מעניינים מהמרואיינים). בקיצור, עוד לא אבדה תקוותינו. אז מתי יבוא הגואל?

כשהחוצפה היהודית פוגשת את מרטין לותר רולניק

מטבע הדברים, בחלק הכתבות בדה-מרקר הרמה מאוד לא אחידה. בגדול, פעילים חברתיים נוטים להיות בנאליים במיוחד, ולא תעזור אף אג'נדה (למעשה, זו בדיוק האג'נדה שלא עוזרת). לעומתם, יזמים עסקיים, במיוחד סטארטאפיסטים או כל מי שיש מימד רעיוני להצלחה החומרית שלו (כן, הרוח חשובה), הם (והחברות שהקימו) מהווים את החומר האנושי-עיתונאי המעניין ביותר. דה-מרקר בוודאי זיהה זאת בדפוסי הטראפיק, וביום העצמאות מוציא גיליון יזמות שלם. אנשים שיש להם נטייה כלשהי לתחום הכלכלי אוהבים לקרוא סיפורי הצלחה כדי ללמוד מהם, ונהנים גם מסיפורי הנפילות (עוד תת-ז'אנר, מעניין פחות, ותמיד משאיר טעם חמצמץ של סגירת חשבונות בירידה מהמדרגות - ושמחה לאיד מטעם העיתון).

למעשה, סיפורים אלה בנויים בדה-מרקר כסיפורי מוסר, שמחזקים את האג'נדה הכלכלית של העיתון, שבנוייה על הנחות פרוטסטנטיות לעילא. מצד אחד, היזמים העולים והמצליחים מוצגים כמודלים לחיקוי וכדמויות המופת שמקיימות את צוויי האל של הסטארט-אפ ניישן, מעוררים הערצה ומחזקים את אתוס הסטארט-אפ הישראלי באמצעות מיתוס היזם החצוף והמקורי שעשה מזה ימבה כסף (הכי חשוב! כי בכך הוא הוכיח שזכה לברכת אלוהים). אלו סיפורי צדיקים, ותמיד יש בהם ניסים, אך גם איזו ממזריות יהודית שנחגגת בשמחה. מצד שני, כשאותה חוצפה וממזריות עצמם מפילים איזה טייקון לפי פחת, במיוחד אם בא מהתעשיות הישנות או הקלאסיות, אזי זהו סיפור מוסר של נבל שסרח, ניצל, השחית, או לכל הפחות רדף בצע ולקה בהיבריס קשה, ועכשיו בא על עונשו, מידי האל הפרוטסטנטי של דה-מרקר. זה ששני הסיפורים - על החטא עונשו - הם אותו סיפור (לפעמים בהפרש של עשור או שניים) זה נסתר מעיני האל הפרוטסטנטי של דה-מרקר (ולכן גם מהקורא).

אצל האל הפרוטסטנטי חטאים חייבים להיות סטרוקטוראליים, אין סתם טעות עסקית, בתוכן, אלא רק טעות של מבנה עומק. אין כשלונות - רק כשלים. לכן הוא אל הוגן כזה, הוא לא מאשים אותך אם טעית, אלא רק אם לא היית הוגן. הוא רק שוכח שיש משהו מאוד לא הוגן ביכולת להפוך כל טעות לחוסר הגינות, וכל בעיה לבעיה מבנית, לסטרוקטורה של חטא. ברמת הפרט - האל משחק בשני התפקידים. מצד אחד, מראה כמה ליזום חברה של מיליארדים זה קל, הנה אפילו כלבה יכולה, ואפילו אישה או ערבי רחמנא ליצלן - אם רק ידבקו בדרך הנכונה של היזמות היהודית היצירתית (על מזל, על לקיחת סיכונים בלתי סבירים, על מחירים, על הימורים - לא שומעים). כך, האל מפתה דורות של ישראלים לנטוש את עבודותיהם (גם המשפחות משלמות כמובן) ולצאת למרדף אחרי הבהלה לזהב. זה כידוע משתלם לכלכלת הסטארט-אפ ניישן, אם כי כנראה פחות לפרט, וזה חומר הבערה האנושי במנועים שלה (לא האחד שהפך למיליארדר - אלא האלף שנכשלו).

מצד שני, אם נפלת, אם נכשלת, וחלילה אם התפתית, מתוך אותה עבודה זרה עצמה של עגל הזהב ושיח הבצע הנכסף, הרי שהאל הפרוטסטנטי של דה-מרקר ימרח אותך בזפת ונוצות בכיכר העיר, ונפילתך תמיד תהא נפילה מוסרית (מה שירחיק מהתודעה את האפשרות שהיא תקרה לך, כי אתה הרי מוסרי להפליא, לא?). גם אם לא ממש רצחת וירשת - כבר ימצא עוונך וידרש (היבריס? הימור? הגינות גבולית? עיגול פינות? כל מה שהביא אותך לשם מלכתחילה?). וההמונים? מתפתים, כידוע, למפעל הפיס של הסיליקון וואלי והחיש-אקזיט. על הנחות היסוד - אין דיון. ברור שמטרת העל של ישראל היא כלכלית גרידא (כן, גם שמאל כלכלי מאמין בזה). הטובים - לסטארט-אפ. על ספרא וסייפא ויתרנו מזמן (למעשה, יחד עם הסייפא). אור לגויים פירושו זהב מהגויים, ועם הספר היה בעצם שמה הקודם של פייסבוק.

במונחי העיתון, אין שום עימות בין ההנחות של "תרבות וספרות" ו-"ספרים" לאלה של "דה-מרקר". כאילו מדובר בשני עולמות נפרדים דיכוטומית, שרק במקרה נמצאים באותו עיתון, ולכן לעולם לא יהיה מפגש בכתיבה ביניהם ודיון עומק. זו אותה הפרדה תודעתית פרוטסטנטית - ואנטי יהודית לחלוטין - בין דת ומדינה, ובין רוח לחומר, שהיא עיקר אמונה בהארץ, שמנסה לשלב קפיטליזם כלכלי בלי לראות כל סתירה - וגם שום קשר - לתרבות. כך מייצרים ספירה כלכלית חסרת תרבות, ותרבות חסרת הבנה כלכלית (לאיש התרבות הממוצע בארץ יש תפיסה כלכלית של ילד בן חמש. למה לא לקחת מהעשירים ולתת לעניים, הוא יזדעק). איפה זה ואיפה המדיצ'ים, או כל קומפלקס כלכלי-תרבותי אחר שיצר יצירות מופת באיזשהו תור זהב (כן, זהב. כסף זו לא מטרה בפני עצמה, בחברות שיש בהן אתוס של בני תרבות). מתי יבוא הגואל?

הסטרא אחרא של הקירות והתקרה - כבית המקדש השלישי

הצד האחורי של דה-מרקר הוא שיקוף של האובססיה המזיקה, המכוערת והסחית כל כך של הישראלים לנדל"ן. לפעמים תהיה כתבה מעניינת על אדריכלות או תכנון עירוני, במיוחד בעולם. בכל שאר הזמן זה מוסף צרכנות, וככזה הוא בסדר גמור (כלומר מוצר נחות ומייצר תודעה כוזבת של וואו איזה מטבח יש להם והלוואי עלי פנטהאוז). זהו הביטאון של פירמידת הנדל"ן של ישראל, והשופר של בועה שיום אחד - אם ירצה השם - תתפוצץ בקול תרועה רמה, ואז באמת יהיה אפשר לקנות מלונה בארץ הזאת. מתי מתי יבוא הגואל?

ביקורת הארץ


text:
התדרדרות הארץ

שבעה

מאת:

(מקור)

ראשון)

חלמתי שאני כותב לה: אוי שׁ', טוב שאת חיה, כבר התחלתי לחשוש שהיא פנתה אליך. את צריכה ללמוד להתכתב. זה שונה. יש לי אדם כלשהו, עם יכולות מסוימות, מתוך המנגנון, שמעולם לא דיברתי איתו יותר מדי (נקרא לו ברוך), אבל התכתבתי איתו יותר מעשור, זו התכתבות חיי, אלפי מיילים, וזה מסוג החומרים שאם היו מגיעים לעיני אחרים... היו מבינים למה טוב שיש פרטיות, ומצד שני גם למה חבל. אז אי אפשר לצפות, אבל מה שחשוב בכתיבה זה טקסט. לדעתי אנשים סובלים מעודף תקשורת בינאישית, שזה כמו סמס לעומת ספר. צריך נפח לתקשורת, וזה תורה שבכתב יותר מתורה שבע"פ. יש משהו שטחי בטיפול, בבנאדם שלא מנוסח. למרות שאין גרוע ממנוסח ללא בנאדם. התורה במיטבה כשמרגישים את האישי מתחת לנוסח, מהלך רוחני שמעורר גם הזדהות. אחרת זו אות מתה. אני כבר לא מדבר על מישהי כמו החרד"שית, שהתכתבות איתה היא הרבה יותר ארוכה רגשית ואינטימית, לא לעיניים זרות. היא פשוט מישהי שכבר לא אכפת לי ממנה, אז לא אכפת לי לשתף. את צריכה לחשוב אם זה מתאים לך... בין היתר כי זה ז'אנר שהעימות מובנה בו, לאו דווקא במובן של מריבה, אלא במובן של שתי עמדות שיש ביניהן מתח, שני אנשים שעומדים על משהו. זה הספורט היחיד שאני עוסק בו, אבל זה ספורט שאי אפשר לשחק לבד, אחרת זה מתדרדר ליומן. ולא, לא הייתי מהמר מה היה קורה אם היא היתה פונה. יש הרבה חושך בעולם, ואתה אף פעם לא יודע מה קורה כשחושך פוגע באור.

שני)

חלמתי שנראה שהיא פשוט שאבה את כל עולמך החברתי, ונעלמת בעולם שלה. תזהרי גם היא תנטוש לבסוף, ילדים זה נטישה אחת מתמשכת... ועם החברה זה כבר מזמן "כבר מזמן לא מה שהיה", בעצם זה היה מעולם. איבדת את חברתך הטובה ביותר, חברת נעורים. זה לא רק אני. מה שהיה הוא שיהיה. אמא שלך ואבא שלך. את גם מעולם לא ידעת לשמור על קשר. אם אנחנו עוד פה - זה רק בזכותי. האם לאמא שלך יש חברות? לא. אבל אצלה אולי זו הקריאה האובססיבית בתהילים, שהיא סוג של מוות נפשי, של התאבדות פנימית, כמו שאת אומרת (וזה אחרי כל הכישרונות שירשת ממנה!). ואולי זו רק סביבתך הקרובה, שאת אומרת שאין לך חברות, גם לא אחת (ילדה היא לא חברה). למרות שהבנתי שלבעלך יש חברים. את חייבת למצוא משהו שמעניין ומחייה אותך, משהו שמעורר את הליבידו במובנו הרחב, כי אחרת זה דיכאון. אפילו מניע שלילי הוא מניע (הנה, תסתכלי על בן זוגך לתכתובת: לא משנה מה עברתי וכמה חטפתי, קונפורמיזם עדיין מ-ח-ר-פ-ן אותי. אין לי שליטה בזה. אבל - גם אין דיכאון). אני זוכר את הפעם האחרונה האחרונה שהייתי אז בבית הכנסת, לפני השנים ש-"התפללתי" ביחידות, זה היה בשמחת תורה. התחילה עליית כל הנערים לתורה, אי אפשר לספור את הילדים וכולם שרים, המלאך הגואל אותי מכל רע, יברך את הנערים, כל ברכת בני יוסף... ואני פשוט לא יכולתי ויצאתי. לא היתה לי אופציה ליפול. ברחתי. מה תעשי בלעדיה? אם החיים שלי היו הוא הייתי מת. לה זה היו החיים - והיא באמת מתה. ואולי יותר נכון: התאבדה. יצאה למסע צלב מטורף של הרס עצמי, הרס החיים. לא השאירה אבן על אבן. אי אפשר היה לעצור את זה - התהום נפערה (אני רק הייתי אחת האבנים. מאישה יפה היא פשוט הכפילה את עצמה. את לא ראית מה נהיה ממנה. איבדה את הצלם. עשרות קילוגרמים, לא פחות. היא, השוויצרית המטופחת, וכל זה רק היה כיסוי למה שקרה לה בפנים). היא לא היתה מסוגלת לקבל את זה בשום פנים. ואני הפכתי למעין כישוף שצריך להסיר מהילד, בכל האמצעים, בכל מחיר. כאילו אם רק אני אלך - הילד יחזור. ולא עזר שאני לגמרי תפסתי את המצב שלו כעונש - מאת האלוהים. כי אז, בהתחלה, עוד יכולתי לחלוטין לחשוב על כל זה כעונש אליי, הסתובבתי כמו קין, גדול עווני מנשוא. אבל כשחלה שוב ושוב התדרדרות במצב, פשוט לא הייתי יכול לקבל את זה - כעונש אליו. וכאן היה השבר. היא לא היתה מסוגלת להאמין - במציאות. ואת יודעת מה? אני מבין אותה, אפילו את ההכחשה - כי גם אני לא מסוגל, לפעמים עד עכשיו. דווקא הוא? כל ילד יקר להורים, אבל הוא היה באמת מאוד יקר, כמו אתרוג. בן יחיד. את מבינה את המשמעות של בן יחיד במקום כזה? הוא גדל כדור רביעי לשואה, עטוף בלחצצצ, מלא ציפיות, ואכזבות, אבל אנחנו דור שלישי לשורדים, לא לקורבנות. זה לא רק רצון, זה צורך - לחיות. בחיים לא הייתי מוכן שיקברו אותי בגמרא, אני לא מסוגל למות. אני הנכד של סבתא שלי, הרבה יותר מהבן של ההורים שלי. מה את רוצה לעשות בחיים?

שלישי)

חלמתי שבסוף יהיה לך דיכאון אחרי מעון. תלמדי מ-עין, גרושה+2, אבל טורפת את העולם, ומנהלת את חייה בחכמה ובחוסר הגינות. אולי אנשי המלחמה הם חברים טובים יותר מאנשי השלום. וזה מה שכל כך משגע בעולם השלום שבו הילדה שלך גדלה. זה כאילו לא העולם האמיתי. כאילו לא היתה שואה. אז זה התיקון הגדול? יש סיבה שהתקשרות בטוחה לא נפוצה בעם ישראל, שכולנו פסיכים. היא תהיה מאלה שנשארים מאחור עם המשפחה, ולא מאלה שבורחים. גם אם העולם יגיע לתקופה המשיחית, עדיין המומנט הבסיסי שלו הוא לא מערכת הרווחה, אלא הקונפליקט. הוא גדל בצמר גפן פיזי, אבל לא בצמר גפן רוחני. התשתית הרוחנית שלו, אופן הקיום שלו בתוך העולם, היא רצון שאיננו יודע גבולות ואיננו מכיר בהם, לכן הוא כל הזמן נפצע, וההוויה השנייה הכי בסיסית זה רצון להשתעשע. לכן הוא או כועס או צוחק. אין לו את הקורבניות של העצוב. כן, פתאום אני מבין שמעולם לא ראיתי אותו עצוב. דיכאון זה לא באופק הרוחני. או מאניה - או פסיכוזה. בקיצור, את נשמעת עצובה.

רביעי)

חלמתי שאני כן בעד ללמד ילד שאבא שלו יכול לשחוט אותו, אני אוהב את העקידה בדיוק בגלל המסר, וזה, שהסיפור של הורה וילד הוא בבסיסו סיפור טראגי. זה מסר מאוד חשוב לילדים, ונכון. אני מכיר אותך כבר כמה שנים? זה לא בא לך טבעי, אין לך את המניע הפנימי, ולכן זה לא ילך לך, אולי לתקופות קצרות באופן מלאכותי, ואח"כ ידעך. את יכולה לשמור על קשר רק עם מי ששומר אתך על קשר. יש מעט מאוד משוגעים כמוני שהיו ממשיכים לכתוב לך מיילים מהצד השני של העולם אחרי שאת לא עונה. וזו לא נזיפה. זה עובדה נפשית שצריך להכיר בה, ולתכנן לפיה. כמו המלחמות - בעלך צודק. יש כאן נכות נפשית מסוימת, בלעשות אהבה באהבה יש משהו מוחמץ. אני לא נפגש עם אנשים בנסיבות רגילות, בכלל, ושמתי לב לעובדה המוזרה מאוד - שאנשים שעבדו אתי על "פרויקטים" של האדמו"ר מאוד אוהבים אותי, הולכים אתי רחוק, לפעמים מדי. וזה מאוד מוזר, כי החתום מעלה לא נחמד, לא חברותי ולא חברתי, לא מעודד ולא תומך, לא חבר, מתייחס לאנשים בצורה מכשירנית, נעזר בהם הרבה יותר מאשר עוזר להם, העולם מאוד זר, לא מתנהג בשום אמת מידה מקובלת, ובכל זאת. ונדמה, שזה קשור לנושא המלחמתי. אני נלחם ב"רעל". להילחם עם עבדך הנאמן, זה נותן תחושה שיש על מה להילחם, יש משמעות, כיוון. ואפילו הפראנויה עובדת פה. זה דמויות שהרבה פעמים עבדו על איזה מאבק חשאי, שנוהל בצורה מאוד קונספירטיבית, בתחושה של מחתרת, התנגדות, מאוד מוכוונת מטרה, זה יוצר משהו. זה - שותפות, סוד זה דבר מחבר. זה כמו שבסוף, שנה א' בישיבה הופכת להיות החלק הכי אהוב, לא למרות שהיא קשה, אלא בגלל. הרעל נותן לאנשים את מה שחסר להם בחיים. אתך מעולם לא היתה התחושה הזו, של "בוא נכנס בו", בלי בקשה, כפקודה, כי אין שנייה למילה מיותרת. אתך זה היה קשיי מציאת הבנזוג, ליווי, לפעמים דאגה, כמעט אבהית, אבל הם - הם לא מחפשים קבלה ולא הזדהות. הם מחפשים ליבידו. הצורך הנפשי רגשי הוא חלש בהרבה, לטווח ארוך, מהצורך הזה. המצב הבריא הוא לא השלום. להיות עם מישהו במלחמה זה לא העובדת סוציאלית, זה להיות זה שעבר את מבחן החורים, שסופג בשבילך פגיעות. זה מה שנותן את החשק - ההקרבה. זה החסד שמחבר אנשים, לא החסד של הגמ"ח. וגם, כמובן, החסד של התבוסה, של הוויתור. הפסד כואב לא פחות מחבר מאשר ניצחון מהולל. מה גם שכל מי שנלחם יודע ששני הדברים תמיד כרוכים, באים ביחד, מצה ומרור. לקנות ולשלם מחיר. בגלל זה אנשים שונאים חילונים, לא בגלל שהם לא מסכימים אתם, אלא בגלל התחושה של לא להיות שם. הבגידה. החברות היא תחליף לצורך השבטי, סוג של קשר דם שאיננו קשר דם. מי שיש לו רק קשרי משפחה מחמיץ איזה רובד פחות גשמי בקשר האנושי, כמו שילד שיש לו רק התקשרות בטוחה מחמיץ איזה רובד מהותי בטרגדיה של השואה, את הגזע כרות זקן. לכן זה לא מפליא שלאביך יש הכי הרבה חברי אמת. הוא היצור הכי ליבידינלי בבית. גם אוטיסטים כמהים לקשר, כמובן בדרכם. זו הבעיה, שכמובן בדרכם. וחברי "אמת" זה ביטוי טוב, כי מלחמות זה לאו דווקא דם, אבל זה תמיד חותך. הרבה פעמים אני מרגיש ממך חוסר כנות ופתיחות, לא במובן של שקר, אלא ברצון להחליק, לא להעלות. בלא לומר. לפעמים זה גורם לי לקו יותר פרובוקטיבי, אבל זה רק סוגר אותך יותר. החלק שמושך בחבר אמת שאומר אמת, זה לא הרק אמת, אלא כל האמת. אני לא מצליח לחשוב על פעם אחת בכל השנים שהצלחתי להוציא ממך ביקורת. לא משנה איזה שטויות עשיתי או אמרתי, ואלוהים יודע מה עשיתי ואמרתי. במובן מסויים זו תחושה לא נעימה (הגברת תמיד היתה מדברת עליך רעות בנקודה הזו). הזדהות אינסופית היא חוסר הזדהות (אף אחד לא מזדהה עם עצמו באופן אינסופי), וקבלה אינסופית היא חוסר אכפתיות. לבן שלי יש לי קבלה סופית בהחלט. את זוכרת שצעקתי עליך, אז? וזה דווקא האכפתיות, כולל הנכונות להקריב את החברות עצמה. אבל את מעולם לא צעקת עלי. אנשים לא אוהבים הנחות. הם אוהבים מחירים. שנים שאנחנו בזה, מעולם לא אמרת לי משהו שלא נעים לשמוע! איזה אנשים את מכירה שמימשו פוטנציאל בגלל תמיכה רגשית? שמות, שמות בבקשה. ואולי ההתקשרות הבטוחה בבגרות היא שמימשה את הפוטנציאל, ולא זו בילדות... שהיתה הרבה פחות בטוחה, הרבה יותר הרסנית, ובעצם סיפקה את המניע, הליבידו. למשל: הצורך באישור נשי.

חמישי)

חלמתי שמה זאת אומרת, את באמת זקוקה לתשובה? את צריכה שאמנה את שבחייך? את אדם שונה, מאוד מאוד, ומצד שני את גם אדם דומה, מאוד מאוד. זה מה שעושה את זה למעניין. אם היה רק אחד הצדדים לא היה מתח. לא היה עניין נפשי. אל תדאגי לי, אני בוחר אותם בקפידה, וגם נותן להם הרבה חבל, אם כי לא אינסופי. אנחנו שנינו מאותו עולם. אני מנסה בכל כוחי לגרום לך לנסח תפיסה אחרת, לא לפגוע (תאמיני לי שאני יודע לפגוע). אני רוצה, בבקשה, בואי, תראי לי שפתוחה בפנינו צורת קיום יצירתית לא מלחמתית (על כל נזקיה). אהבה זו לא תשובה. א. כי אין לי אהבה, ואני אפילו לא בטוח שהיתה. ב. כי מניסיוני עד כה, זה לא היה נושא מחיה בזמן אמת. ג. באמת שנמאס מאהבה, זה חומר לעוס שהיה במרכז התרבות יותר מדי זמן (לא תמיד - ראי התנך. זו השפעה נוצרית). ד. הנה, זה לא עובד. ה. וכו'. את גם לא צריכה לקחת קשה את התפיסה שלה, ראינו לאן זה הוביל. עכשיו נזכרתי: היה לה כינוי בשבילך - "אשת השלום". ברור לך שהיא לא אהבה אותך. הפער ביניכן היה תפיסתי, ולא רק אישי. אז בסדר, הבנתי את גבולות הגזרה. נתקלתי במקום שאני לא יכול לעבור אותו. לא רוצה לגרום לך את זה, עד כאן. גם העמק שאת נמצאת בו הוא בהר הבית. זה דבר טבעי שקורה אחרי השנה הראשונה המסעירה, ואז יש חלל מסוים. זה לא שבר גיאולוגי. הדרך שאת מייצגת היא מבחינתי אפשרות חיים מוחמצת. קשה לנהל מלחמה כשאין בסיס ויורים עליך גם מאחורה, ההסתגרות, ההסתובבות לאחור, החשדנות, העין השלישית. אין לי באמת קשרים משפחתיים. הקשר המשפחתי היחיד שהיה לי היה אתו. אני אוהב לכתוב לך, אחרת לא הייתי כותב. גם זקוק לזה לפעמים כדי לשמר את האמונה. שווייץ של המזרח התיכון. את בעלת החיים הטובים ביותר, ואז זה מערער את זה אם אינך מאושרת. אם יש משהו שחסר, שהוא אולי העיקר מן הספר. יש לך גם תפקיד בתיאטרון הפנימי. אחריה, נשבעתי שלא אבחר שוב בדרך המלחמה. בגלל זה זרקתי את שרה-לאה, למרות שמאוד חיבבתי אותה מכל בחינה אחרת. ואני מבין למה כדאי שלום, אבל לא מבין איך אפשר לחיות ככה. במובן מסוים, צורת הקיום שלך משגעת אותי. איך אפשר להיות ככה? זה קונפליקט לא רק אתך, וניסיתי להחצין אותו, אבל לא במחיר של פגיעה, ואני מבקש את סליחתך. אפשר לאחל שבת שלום?

שישי)

חלמתי שאז מה, כל פעם שהייתי עובר את הגבולות היית מתפוצצת מבפנים, אבל לא נותנת לזה רמז מבחוץ? וזה גם נתן את תחושת החדר הריק, את ההרגשה שיש אולם שאולי אין לו גבולות, וההתגרות ההולכת ומחריפה כדי למצוא אותם, כדי להרגיש שאתה לא לבד, ומדבר לחלל מוחלט, שזה משהו שמנוגד לחוקי הפיזיקה. לא אתדרדר לעלבונות, וגם לך לא מתאים, מה גם שברור לשנינו שאני יכול להיות פיל בחנות פילים, ולא רק בחנות חרסינה, ועם כל חוסר העדינות עד כה, לא ראינו כלום. רמזים קטנים בהרבה היו מביאים מזמן לריסון בנקודות הרגישות (ולא, אף אחד לא יודע מה הנקודות הרגישות מראש, זה לא כתוב בתורה. אני רגיל לפגיעות טיל בעור הפיל. שרדתי השתוללויות של האדמו"ר ושל היושב במרומים שבהן היית מתרסקת). בקיצור, דינמיקה זה דבר של זוג, כמו שאת אומרת - הדדיות. וגם לי לא היה ברור מה האינטרס שלך בקשר הזה ולמה את בעצם, מה המניע. מה שכן, מעולם לא באמת חשבתי שאת צבועה כמו שקראת לעצמך, אלא שבאמת יש מרחב הכלה ללא גבול נראה לעין, ושצריך לשים לזה סוף. לא חשבתי שמבפנים מתחוללת דרמה אחרת, אלא שיש לך יכולות לא הגיוניות לקשר אנושי, משני צדדיו. וזה גם סיקרן וגם עיצבן, וגם עניין, כמו הרצון ללכת עד לסוף הלוויתן ולראות מה יש שם (תודה על הדגים). אני שמח שיש גבולות ליקום (זה בריא לבריאה להיות סופית), אבל פחות שמח שגרמתי ללוויתן להקיא. אני לא אוהב להכאיב, ולכן עשיתי את זה מאוד בהדרגה, כל פעם עוד צעד. אני לא חושב שאת מזוייפת, כפי שהצגת עכשיו את עצמך, אבל כן מרגיש שהיית צריכה לעמוד על שלך הרבה יותר מוקדם, ולא להגיע למקום שאת כבר לא יכולה יותר ולהתפרץ. כל מה שביקשתי - עמדה. לפעמים זה הרגיש כמו להיפגש עם מישהו שלא הגיע לפגישה, כלומר הוא הגיע אבל לא שם כנוכחות קשיחה, אנושית, אלא כאיזה מדיום נוזלי שאתה פועל בתוכו, ועושה את הריקוד שלך. אין לי בעיה אם את לא רוצה קשר אתי, ותעשי מה שטוב לך, בעיית הגבולות שלי מוכרת וידועה, במיוחד עם הטיפוס המכיל, ולכן תמיד היה יותר קל לי ליצור קשר ראשוני דווקא עם הטיפוס החסר גבולות, כמוה, כמו הילד. למרות שישנם יתרונות ידועים בטיפוס המכיל (ע"ע היא, והוא), אני תוהה אם אין משהו מבני שמסכל קשר כזה, איזה חוסר סיפוק מובנה שגורם לי לזעזע את הגדרות (לפעמים ההכלה מרגישה כמו כלא). בקיצור, אין סיבה לכעוס, כלומר לא יותר מדי. את לא חייבת להעביר אותי לצד הרעים כדי להחליט שאת לא רוצה לשמוע ממני. אל תשכחי שטקסט שוכח את הטונים, את המנגינה של הדברים (שהכרת כשדיברנו בע"פ, ולא מהצד האחר של העולם, כשאת אפילו לא יודעת היכן), שהיא תמיד עם איזשהו חיוך מאיזשהו סוג, ערבוב משחקיות תהומית ורצינות תהומית, ושבמפגש הלילי, האחרון, לא התרשמתי שאני מרגיז אותך יותר מדי (אם כי לאור הווידוי אני כבר לא בטוח). כשניהלנו שיחות נפש על ההבדלים, גם ההבדלים החינוכיים בין הילדים שלנו לא שמתי לב שאת קופצת לשמים, גם כשאמרתי שאקרא למשטרה, כי ברור ההקשר. לא כל הדברים יכולים להתקיים בתורה שבכתב (בניגוד, אולי, להעדפותיי). בקיצור, בין שתיקה רועמת (כשהרעם אבד במערכת המייל. ולא נודע כי בא אל קרבה) לבין התפוצצות צריכה להיות מדרגת ביניים, אם לא קומה שלמה. את גם לא חייבת להפוך את האמירות שלי לתיק פלילי ברמת המניעים, של רוע, רצון לפגוע. מומלץ לתת קרדיט (נדמה לי שמגיע לנו), אם כי בוודאי לא חובה, וזה ללא קשר להמשך הקשר. בקיצור, בואי נהיה כנים עם עצמנו, וננסה להעריך הערכה סבירה את הצד השני ומניעיו, גם אם לא מעוניינים יותר בחברתו, אין צורך להשחיר הכל ליותר שחור. מה גם שרק במייל הקודם דווקא הודית לי על זה, שמחתי על מכתבך, נגעת בי מאוד, כך שהניסיון להציג את זה כאילו יש פוגע, שלא ברור מה הוא מרוויח, ונפגע, שלא הרוויח דבר, הוא קצת... עושה עוול לשני הצדדים. אמירה יותר סבירה היתה עברת את הגבול. הרי זה לא שסבלת לאורך כל הדרך... גם את הרווחת לפעמים משהו מהקשר הזה, כמה ולמה, רק את יודעת. כרטיס צהוב היה מתבקש יותר מכרטיס אדום. ואני בהחלט שמח בחברים לנשק, זה שהצלחתי עד כה במה שהצלחתי (לא מה שאת מכירה) זה רק בזכותם. לא ידעתי שאני כזה מוזר ולא הגיוני ולא מובן בעינייך, חשבתי שאת מבינה אותי יותר טוב. יש משהו מפכח בלנער מדי פעם את החבית, ולראות מה יוצא החוצה. לדעתי הם מבינים אותי יותר טוב ממך, אבל אני אשאל. לא ברור לי מה כל כך לא הגיוני, כך שכנראה ההגיון עצמו שונה. בקיצור (וכן, אני יודע שקיצור הוא לא אחת ממעלותיי הבולטות), אני סבור שכן יש בך את הכוח לסיים דברים בצורה יפה, גם אם את נחושה לסיים. אני לא הוא, וזו לא תחרות העלבות. בקיצור, אשמח להיפרד כידידים ולא כאויבים, בלי ציניות של דגים, מה גם שלא נעשה פה פשע, אני מקווה, וזו לא בושה ולכן אתנצל שוב. במיוחד לגבי הילדה. אני רגיל לאש צולבת בנושא מכולם, החל ממנה דרך המוסדות והרבנים ואחותם וכלה בפלא המשתולל עצמו, רגיל לזה כשדה קרב אינסופי כאוטי סוער ומבוקר להפליא אפילו בידי הרשויות העליונות, ולא היה לי מושג לרגישות שלך בנקודה הזו (וזה בהחלט לא נחשב אצלנו לנושא רציני אישי וכבד, אלא *תפיסה מעוותת כלשהי שהבנתי שעדיף שאצנזר*). בקיצור, אני מבין שאת חושבת שבמידה מסוימת היא אפילו צדקה בהחלטה שלה. טוב. אולי היה גם משהו בו שעיצב גישה כזאת, אבל זאת אדע רק אם יהיו לי ניסיונות אחרים. חשבתי שההקשר המוכר לשנינו הופך את ההבנה הזו למובנת מאליה לשני הצדדים. לגבי איך השגיונות שלי משתלבים כאן - אצנזר. אז כן הייתי רוצה להרגיש שגם כשאת נפרדת אפשר לסמוך עליך, ושלא הפכתי מבחינתך להמן הרשע, ושנשמרה איזו נאמנות בסיסית בינינו. גם אם נקח את הנרטיב (הקצת פשטני) שצד אחד פה ביצע פגיעה קשה בשני. מאוד קל להיפטר מחברים, ומאוד קשה לרכוש אותם. אז גם אם מרחב הסליחה איננו אופציה מבחינתך את יכולה לשמר מרחבים רחוקים יותר, של ב"עת צרה", או "מתישהו בעתיד, בגילגול אחר", או אפילו לא זה ולא זה, אלא נשארת איזו מדרגה של חיבור נשמה של אחוות לוחמים של מה שהיה, שלא החזיקה בעיתות שלום, ולא מתממשת "למטה" בגלל נסיבות אישיותיות בעייתיות, אבל עדיין קיימת איפשהו, ולא נמחקה. בקיצור אשמח אם תבחרי למצוא את האפור, כמובן בגוון המתאים לך, ולא את השחור. בכל מקרה, אם תבחרי לא לענות, אז תודה שהיית אתי בעתות מלחמה ושלום, ושלום שׁ'. ואם תצטרכי משהו (שלא תצטרכי) - אני שלך.

שביעי)

חלמתי שעכשיו שלא נשאר למי, אני כותב פתקא לאדמו"ר המת, דו"ח מצב מהפרויקט, ומעולם החיים: כולם שכחו אותך. בתרבות חרדית חילונית זה היה בעמוד הראשון, הספרות היה העיתון הראשי, והיה גם מוסף לצבא וביטחון, עם ביקורת צבאית, למי שמתעניין, ועכשיו המוסף לצבא וביטחון השתלט על העיתון. וזה כי שולחים את כולם לצבא, או לישיבה. במקום לשלוח את הבהמות לצבא ואת החכמים לישיבה, אז קיבלנו בהמות בישיבה ותלמידי חכמים בצבא. כי אצל החרדים ברור שהתרבות בראש לפני החומר, רק שהם לא למדו את העניין של הכתר, של הכותרת הראשית, של הכתר היצרי שמעל החכמה, של התורה המעניינת ולא המשעממת, של חידוש התורה ולא רק חידוש בתורה, חידושים שהם בזמן הרוחני ולא רק במרחב הרוחני. ולכן היה צריך את החילון כדי שהתורה תהיה חידוש, תהיה תורה של חדשות. מה שהיה צריך זה קצין מיון מקובל, ששולח את האדם לפי שורש נשמתו: מי שיש לו נפש בהמית - לצה"ל, צבא ההגנה לישראל, ומי שיש לו נפש אלוקית - לצה"ל, צבא החידושים לישראל, אליו צריך היה להתגייס! כי המקובל עצמו הוא לא נפש אלוקית, הוא צינור - שמחבר בין מרכז העולם הבהמי, שיא הבהמתיות, למרכז העולם האלוקי, שיא הרוחניות. כי מדובר בשני עולמות נפרדים, והאדם לא מחבר ביניהם, האדם זה פיקציה, נעשה אדם, בצלמנו כדמותנו. צלם מלשון צל, ודמות מלשון דמיון. ומה הקשר בין צל לדמיון? עלטה. כי האדם הוא מה שהוא מסתיר מהאור האלוקי, הצל הוא הצלם שלו, ולכן צורתו, זה החושך המוסתר בדמותו. ואילו הדמיון זה הדמות, התוכן שבתוכו. וביחד - החלום. כי קודם בחלק א', בגלות, אז ההתלבטות היתה בין לאה לרחל, האחות הקטנה, והקונפליקט היה היחסים עם האישה הבהמה, הזוגיות האיומה של אלוהים עם השכינה. ואח"כ בחלק ב', בארץ, חשבו למצוא גאולה בבן, בהורות, עלו מהמלכות ליסוד, לחלק המוליד, ליחסים של אלוהים עם המשיח. וכשגם זה נכשל, אז עלו למעלה לעולם החיים, ושם היחסים עם השכינה אפילו יותר גרועים, היא כבר אישה של מישהו אחר, של השטן, בעץ החיים היא ברשות הנחש, והילד לא שלך. וזו התקופה שאחרי הארץ, אחרי הציונות, לא גלות במרחב אלא בזמן. והטעות של אבות הציונות שבמקום תרבות חרדית חילונית הם עשו תרבות חילונית חרדית, ולכן נשארו בלי תרבות. כי תכנים גבוהים בעברית נמוכה זה שכינה בתחתונים, אבל תכנים נמוכים בעברית גבוהה זה תחתונים בשכינה. כל ההבדל בין מוזיאון באסלה לאסלה במוזיאון. הפסיכוזה הציונית, החרדה הציונית, היא האשמה האמיתית במחירי הדיור, הרצון להחזיק בקרקע בכל מחיר, כמו שהפסיכוזה המתירנית, החרדה החילונית, אשמה במחירי החתונה, והחרדה החרדית היא הגורמת לאינספור ילדים חסרי רוח - נגד השואה. השואה היא האשמה במחירי הילד! כולנו מפחדים על הילדים. חרדים על הילדים. החיים - מסביב לילדים. וכל זה - במקום שתהיה חרדה יהודית, כלומר חרדה תרבותית, פחד מהעלמות התרבות - שיגרום לקניית תרבות בכל מחיר. רצון להחזיק ברוח. לעטוף את אלוהים בעיתון. זה מה שיעשו עם העיתון מחר. ומה יהיה איתְך?

שלושים)

חלמתי שאני נזכר באדמו"ר זצ"ל, ובשטן זר"ל, ובעכברוש זב"ל, ובנחש זח"ל. ואני כותב לשכינה: באמת שנמאס מבני אדם. האידיאולוגיה הנשית הרסה את יחסי המינים, את עץ הדעת. היא כמו החילוניוּּת, שהרסה את הדתיות - כדי לפנות מקום לדתיות חדשה. לכן עכשיו צריך אידיאולוגיה מינית חדשה, אלוהים מת בגלל שהוא היה גבר, לא בגלל שהוא היה מלך. לא מהכתר, אלא מפרצוף אבא. לכן כיום נשאר רק הכתר בלי המלך. בלי הראש. וזו דווקא ההזדמנות - לראש חדש. במקום להתאים את הכתר לצורת הראש, נתאים את הראש לכתר. כלומר - לחלק באלוהות שהוא טכנולוגיה - החלק המלאכותי במלך. לכן לא האישה תהיה המלכה ולא הגבר המלך, אלא האדם כבר לא יהיה יצור עצמאי ללא המלאכותי. אז מי ינצח במאבק המינים? שניים רבים - והשלישי מנצח. את שואלת מה הפתרון? בין התזה הגברית לאנטיתזה הנשית - תנצח סינתזה מלאכותית שלישית. במלחמה המינית על התרבות ובמלחמה התרבותית על המין יכריע מין נוסף, שיהיה אפילו במיטה. כי אז יהיה בית דין של שלושה, והולכים אחר הרוב, ולא טענות בין שניים. ובשביל המין הזה הגבר יהיה אישה והאישה תהיה גבר, והחוט המשולש לא במהרה ינתק, וזה יהיה המין המלאכותי. כשהמלאכותי יהפוך לאישי, כשיהיו לו פנים - ולא רק מאחורי מסך.

וכך - המלאכותי ילך ויגבר: בהתחלה הוא יצמח מתוך תיווך טכנולוגי הולך ומתעבה בין גברים לנשים, ליצירת מרחב חדש שלם ביניהם, עד להופעת ישות שלישית מתוכו, מין שלישי של ממש, ולבסוף הפיכתו לדומיננטי בקשר - הגבר יעדיף אותו על אישה והאישה על גבר. כי המלאכותי יותאם להם יותר טוב מהשני (ויאתגר אותם פחות), ולכן יהיה הקודקוד החזק והנחשק במשולש, לקראת יצירת סוג של ילד חדש (שיהיה בכלל בחזקת ההורה השלישי, אל תריבו!). ורק בסוף, כשהמין החדש כבר לא יהיה צריך אותם, כשהם ישארו מאחור וכבר יהיה מאוחר, הם פתאום יגלו את מה שהיה רק לשניהם במשותף באמת: היכולת לאבד.

לפרק הבא

הטרילוגיה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שבעה - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shivaa.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

שבעה

מאת:

(מקור)

ראשון)

חלמתי שאני כותב לה: אוי שׁ', טוב שאת חיה, כבר התחלתי לחשוש שהיא פנתה אליך. את צריכה ללמוד להתכתב. זה שונה. יש לי אדם כלשהו, עם יכולות מסוימות, מתוך המנגנון, שמעולם לא דיברתי איתו יותר מדי (נקרא לו ברוך), אבל התכתבתי איתו יותר מעשור, זו התכתבות חיי, אלפי מיילים, וזה מסוג החומרים שאם היו מגיעים לעיני אחרים… היו מבינים למה טוב שיש פרטיות, ומצד שני גם למה חבל. אז אי אפשר לצפות, אבל מה שחשוב בכתיבה זה טקסט. לדעתי אנשים סובלים מעודף תקשורת בינאישית, שזה כמו סמס לעומת ספר. צריך נפח לתקשורת, וזה תורה שבכתב יותר מתורה שבע"פ. יש משהו שטחי בטיפול, בבנאדם שלא מנוסח. למרות שאין גרוע ממנוסח ללא בנאדם. התורה במיטבה כשמרגישים את האישי מתחת לנוסח, מהלך רוחני שמעורר גם הזדהות. אחרת זו אות מתה. אני כבר לא מדבר על מישהי כמו החרד"שית, שהתכתבות איתה היא הרבה יותר ארוכה רגשית ואינטימית, לא לעיניים זרות. היא פשוט מישהי שכבר לא אכפת לי ממנה, אז לא אכפת לי לשתף. את צריכה לחשוב אם זה מתאים לך… בין היתר כי זה ז'אנר שהעימות מובנה בו, לאו דווקא במובן של מריבה, אלא במובן של שתי עמדות שיש ביניהן מתח, שני אנשים שעומדים על משהו. זה הספורט היחיד שאני עוסק בו, אבל זה ספורט שאי אפשר לשחק לבד, אחרת זה מתדרדר ליומן. ולא, לא הייתי מהמר מה היה קורה אם היא היתה פונה. יש הרבה חושך בעולם, ואתה אף פעם לא יודע מה קורה כשחושך פוגע באור.

שני)

חלמתי שנראה שהיא פשוט שאבה את כל עולמך החברתי, ונעלמת בעולם שלה. תזהרי גם היא תנטוש לבסוף, ילדים זה נטישה אחת מתמשכת… ועם החברה זה כבר מזמן "כבר מזמן לא מה שהיה", בעצם זה היה מעולם. איבדת את חברתך הטובה ביותר, חברת נעורים. זה לא רק אני. מה שהיה הוא שיהיה. אמא שלך ואבא שלך. את גם מעולם לא ידעת לשמור על קשר. אם אנחנו עוד פה - זה רק בזכותי. האם לאמא שלך יש חברות? לא. אבל אצלה אולי זו הקריאה האובססיבית בתהילים, שהיא סוג של מוות נפשי, של התאבדות פנימית, כמו שאת אומרת (וזה אחרי כל הכישרונות שירשת ממנה!). ואולי זו רק סביבתך הקרובה, שאת אומרת שאין לך חברות, גם לא אחת (ילדה היא לא חברה). למרות שהבנתי שלבעלך יש חברים. את חייבת למצוא משהו שמעניין ומחייה אותך, משהו שמעורר את הליבידו במובנו הרחב, כי אחרת זה דיכאון. אפילו מניע שלילי הוא מניע (הנה, תסתכלי על בן זוגך לתכתובת: לא משנה מה עברתי וכמה חטפתי, קונפורמיזם עדיין מ-ח-ר-פ-ן אותי. אין לי שליטה בזה. אבל - גם אין דיכאון). אני זוכר את הפעם האחרונה האחרונה שהייתי אז בבית הכנסת, לפני השנים ש-"התפללתי" ביחידות, זה היה בשמחת תורה. התחילה עליית כל הנערים לתורה, אי אפשר לספור את הילדים וכולם שרים, המלאך הגואל אותי מכל רע, יברך את הנערים, כל ברכת בני יוסף… ואני פשוט לא יכולתי ויצאתי. לא היתה לי אופציה ליפול. ברחתי. מה תעשי בלעדיה? אם החיים שלי היו הוא הייתי מת. לה זה היו החיים - והיא באמת מתה. ואולי יותר נכון: התאבדה. יצאה למסע צלב מטורף של הרס עצמי, הרס החיים. לא השאירה אבן על אבן. אי אפשר היה לעצור את זה - התהום נפערה (אני רק הייתי אחת האבנים. מאישה יפה היא פשוט הכפילה את עצמה. את לא ראית מה נהיה ממנה. איבדה את הצלם. עשרות קילוגרמים, לא פחות. היא, השוויצרית המטופחת, וכל זה רק היה כיסוי למה שקרה לה בפנים). היא לא היתה מסוגלת לקבל את זה בשום פנים. ואני הפכתי למעין כישוף שצריך להסיר מהילד, בכל האמצעים, בכל מחיר. כאילו אם רק אני אלך - הילד יחזור. ולא עזר שאני לגמרי תפסתי את המצב שלו כעונש - מאת האלוהים. כי אז, בהתחלה, עוד יכולתי לחלוטין לחשוב על כל זה כעונש אליי, הסתובבתי כמו קין, גדול עווני מנשוא. אבל כשחלה שוב ושוב התדרדרות במצב, פשוט לא הייתי יכול לקבל את זה - כעונש אליו. וכאן היה השבר. היא לא היתה מסוגלת להאמין - במציאות. ואת יודעת מה? אני מבין אותה, אפילו את ההכחשה - כי גם אני לא מסוגל, לפעמים עד עכשיו. דווקא הוא? כל ילד יקר להורים, אבל הוא היה באמת מאוד יקר, כמו אתרוג. בן יחיד. את מבינה את המשמעות של בן יחיד במקום כזה? הוא גדל כדור רביעי לשואה, עטוף בלחצצצ, מלא ציפיות, ואכזבות, אבל אנחנו דור שלישי לשורדים, לא לקורבנות. זה לא רק רצון, זה צורך - לחיות. בחיים לא הייתי מוכן שיקברו אותי בגמרא, אני לא מסוגל למות. אני הנכד של סבתא שלי, הרבה יותר מהבן של ההורים שלי. מה את רוצה לעשות בחיים?

שלישי)

חלמתי שבסוף יהיה לך דיכאון אחרי מעון. תלמדי מ-עין, גרושה+2, אבל טורפת את העולם, ומנהלת את חייה בחכמה ובחוסר הגינות. אולי אנשי המלחמה הם חברים טובים יותר מאנשי השלום. וזה מה שכל כך משגע בעולם השלום שבו הילדה שלך גדלה. זה כאילו לא העולם האמיתי. כאילו לא היתה שואה. אז זה התיקון הגדול? יש סיבה שהתקשרות בטוחה לא נפוצה בעם ישראל, שכולנו פסיכים. היא תהיה מאלה שנשארים מאחור עם המשפחה, ולא מאלה שבורחים. גם אם העולם יגיע לתקופה המשיחית, עדיין המומנט הבסיסי שלו הוא לא מערכת הרווחה, אלא הקונפליקט. הוא גדל בצמר גפן פיזי, אבל לא בצמר גפן רוחני. התשתית הרוחנית שלו, אופן הקיום שלו בתוך העולם, היא רצון שאיננו יודע גבולות ואיננו מכיר בהם, לכן הוא כל הזמן נפצע, וההוויה השנייה הכי בסיסית זה רצון להשתעשע. לכן הוא או כועס או צוחק. אין לו את הקורבניות של העצוב. כן, פתאום אני מבין שמעולם לא ראיתי אותו עצוב. דיכאון זה לא באופק הרוחני. או מאניה - או פסיכוזה. בקיצור, את נשמעת עצובה.

רביעי)

חלמתי שאני כן בעד ללמד ילד שאבא שלו יכול לשחוט אותו, אני אוהב את העקידה בדיוק בגלל המסר, וזה, שהסיפור של הורה וילד הוא בבסיסו סיפור טראגי. זה מסר מאוד חשוב לילדים, ונכון. אני מכיר אותך כבר כמה שנים? זה לא בא לך טבעי, אין לך את המניע הפנימי, ולכן זה לא ילך לך, אולי לתקופות קצרות באופן מלאכותי, ואח"כ ידעך. את יכולה לשמור על קשר רק עם מי ששומר אתך על קשר. יש מעט מאוד משוגעים כמוני שהיו ממשיכים לכתוב לך מיילים מהצד השני של העולם אחרי שאת לא עונה. וזו לא נזיפה. זה עובדה נפשית שצריך להכיר בה, ולתכנן לפיה. כמו המלחמות - בעלך צודק. יש כאן נכות נפשית מסוימת, בלעשות אהבה באהבה יש משהו מוחמץ. אני לא נפגש עם אנשים בנסיבות רגילות, בכלל, ושמתי לב לעובדה המוזרה מאוד - שאנשים שעבדו אתי על "פרויקטים" של האדמו"ר מאוד אוהבים אותי, הולכים אתי רחוק, לפעמים מדי. וזה מאוד מוזר, כי החתום מעלה לא נחמד, לא חברותי ולא חברתי, לא מעודד ולא תומך, לא חבר, מתייחס לאנשים בצורה מכשירנית, נעזר בהם הרבה יותר מאשר עוזר להם, העולם מאוד זר, לא מתנהג בשום אמת מידה מקובלת, ובכל זאת. ונדמה, שזה קשור לנושא המלחמתי. אני נלחם ב"רעל". להילחם עם עבדך הנאמן, זה נותן תחושה שיש על מה להילחם, יש משמעות, כיוון. ואפילו הפראנויה עובדת פה. זה דמויות שהרבה פעמים עבדו על איזה מאבק חשאי, שנוהל בצורה מאוד קונספירטיבית, בתחושה של מחתרת, התנגדות, מאוד מוכוונת מטרה, זה יוצר משהו. זה - שותפות, סוד זה דבר מחבר. זה כמו שבסוף, שנה א' בישיבה הופכת להיות החלק הכי אהוב, לא למרות שהיא קשה, אלא בגלל. הרעל נותן לאנשים את מה שחסר להם בחיים. אתך מעולם לא היתה התחושה הזו, של "בוא נכנס בו", בלי בקשה, כפקודה, כי אין שנייה למילה מיותרת. אתך זה היה קשיי מציאת הבנזוג, ליווי, לפעמים דאגה, כמעט אבהית, אבל הם - הם לא מחפשים קבלה ולא הזדהות. הם מחפשים ליבידו. הצורך הנפשי רגשי הוא חלש בהרבה, לטווח ארוך, מהצורך הזה. המצב הבריא הוא לא השלום. להיות עם מישהו במלחמה זה לא העובדת סוציאלית, זה להיות זה שעבר את מבחן החורים, שסופג בשבילך פגיעות. זה מה שנותן את החשק - ההקרבה. זה החסד שמחבר אנשים, לא החסד של הגמ"ח. וגם, כמובן, החסד של התבוסה, של הוויתור. הפסד כואב לא פחות מחבר מאשר ניצחון מהולל. מה גם שכל מי שנלחם יודע ששני הדברים תמיד כרוכים, באים ביחד, מצה ומרור. לקנות ולשלם מחיר. בגלל זה אנשים שונאים חילונים, לא בגלל שהם לא מסכימים אתם, אלא בגלל התחושה של לא להיות שם. הבגידה. החברות היא תחליף לצורך השבטי, סוג של קשר דם שאיננו קשר דם. מי שיש לו רק קשרי משפחה מחמיץ איזה רובד פחות גשמי בקשר האנושי, כמו שילד שיש לו רק התקשרות בטוחה מחמיץ איזה רובד מהותי בטרגדיה של השואה, את הגזע כרות זקן. לכן זה לא מפליא שלאביך יש הכי הרבה חברי אמת. הוא היצור הכי ליבידינלי בבית. גם אוטיסטים כמהים לקשר, כמובן בדרכם. זו הבעיה, שכמובן בדרכם. וחברי "אמת" זה ביטוי טוב, כי מלחמות זה לאו דווקא דם, אבל זה תמיד חותך. הרבה פעמים אני מרגיש ממך חוסר כנות ופתיחות, לא במובן של שקר, אלא ברצון להחליק, לא להעלות. בלא לומר. לפעמים זה גורם לי לקו יותר פרובוקטיבי, אבל זה רק סוגר אותך יותר. החלק שמושך בחבר אמת שאומר אמת, זה לא הרק אמת, אלא כל האמת. אני לא מצליח לחשוב על פעם אחת בכל השנים שהצלחתי להוציא ממך ביקורת. לא משנה איזה שטויות עשיתי או אמרתי, ואלוהים יודע מה עשיתי ואמרתי. במובן מסויים זו תחושה לא נעימה (הגברת תמיד היתה מדברת עליך רעות בנקודה הזו). הזדהות אינסופית היא חוסר הזדהות (אף אחד לא מזדהה עם עצמו באופן אינסופי), וקבלה אינסופית היא חוסר אכפתיות. לבן שלי יש לי קבלה סופית בהחלט. את זוכרת שצעקתי עליך, אז? וזה דווקא האכפתיות, כולל הנכונות להקריב את החברות עצמה. אבל את מעולם לא צעקת עלי. אנשים לא אוהבים הנחות. הם אוהבים מחירים. שנים שאנחנו בזה, מעולם לא אמרת לי משהו שלא נעים לשמוע! איזה אנשים את מכירה שמימשו פוטנציאל בגלל תמיכה רגשית? שמות, שמות בבקשה. ואולי ההתקשרות הבטוחה בבגרות היא שמימשה את הפוטנציאל, ולא זו בילדות… שהיתה הרבה פחות בטוחה, הרבה יותר הרסנית, ובעצם סיפקה את המניע, הליבידו. למשל: הצורך באישור נשי.

חמישי)

חלמתי שמה זאת אומרת, את באמת זקוקה לתשובה? את צריכה שאמנה את שבחייך? את אדם שונה, מאוד מאוד, ומצד שני את גם אדם דומה, מאוד מאוד. זה מה שעושה את זה למעניין. אם היה רק אחד הצדדים לא היה מתח. לא היה עניין נפשי. אל תדאגי לי, אני בוחר אותם בקפידה, וגם נותן להם הרבה חבל, אם כי לא אינסופי. אנחנו שנינו מאותו עולם. אני מנסה בכל כוחי לגרום לך לנסח תפיסה אחרת, לא לפגוע (תאמיני לי שאני יודע לפגוע). אני רוצה, בבקשה, בואי, תראי לי שפתוחה בפנינו צורת קיום יצירתית לא מלחמתית (על כל נזקיה). אהבה זו לא תשובה. א. כי אין לי אהבה, ואני אפילו לא בטוח שהיתה. ב. כי מניסיוני עד כה, זה לא היה נושא מחיה בזמן אמת. ג. באמת שנמאס מאהבה, זה חומר לעוס שהיה במרכז התרבות יותר מדי זמן (לא תמיד - ראי התנך. זו השפעה נוצרית). ד. הנה, זה לא עובד. ה. וכו'. את גם לא צריכה לקחת קשה את התפיסה שלה, ראינו לאן זה הוביל. עכשיו נזכרתי: היה לה כינוי בשבילך - "אשת השלום". ברור לך שהיא לא אהבה אותך. הפער ביניכן היה תפיסתי, ולא רק אישי. אז בסדר, הבנתי את גבולות הגזרה. נתקלתי במקום שאני לא יכול לעבור אותו. לא רוצה לגרום לך את זה, עד כאן. גם העמק שאת נמצאת בו הוא בהר הבית. זה דבר טבעי שקורה אחרי השנה הראשונה המסעירה, ואז יש חלל מסוים. זה לא שבר גיאולוגי. הדרך שאת מייצגת היא מבחינתי אפשרות חיים מוחמצת. קשה לנהל מלחמה כשאין בסיס ויורים עליך גם מאחורה, ההסתגרות, ההסתובבות לאחור, החשדנות, העין השלישית. אין לי באמת קשרים משפחתיים. הקשר המשפחתי היחיד שהיה לי היה אתו. אני אוהב לכתוב לך, אחרת לא הייתי כותב. גם זקוק לזה לפעמים כדי לשמר את האמונה. שווייץ של המזרח התיכון. את בעלת החיים הטובים ביותר, ואז זה מערער את זה אם אינך מאושרת. אם יש משהו שחסר, שהוא אולי העיקר מן הספר. יש לך גם תפקיד בתיאטרון הפנימי. אחריה, נשבעתי שלא אבחר שוב בדרך המלחמה. בגלל זה זרקתי את שרה-לאה, למרות שמאוד חיבבתי אותה מכל בחינה אחרת. ואני מבין למה כדאי שלום, אבל לא מבין איך אפשר לחיות ככה. במובן מסוים, צורת הקיום שלך משגעת אותי. איך אפשר להיות ככה? זה קונפליקט לא רק אתך, וניסיתי להחצין אותו, אבל לא במחיר של פגיעה, ואני מבקש את סליחתך. אפשר לאחל שבת שלום?

שישי)

חלמתי שאז מה, כל פעם שהייתי עובר את הגבולות היית מתפוצצת מבפנים, אבל לא נותנת לזה רמז מבחוץ? וזה גם נתן את תחושת החדר הריק, את ההרגשה שיש אולם שאולי אין לו גבולות, וההתגרות ההולכת ומחריפה כדי למצוא אותם, כדי להרגיש שאתה לא לבד, ומדבר לחלל מוחלט, שזה משהו שמנוגד לחוקי הפיזיקה. לא אתדרדר לעלבונות, וגם לך לא מתאים, מה גם שברור לשנינו שאני יכול להיות פיל בחנות פילים, ולא רק בחנות חרסינה, ועם כל חוסר העדינות עד כה, לא ראינו כלום. רמזים קטנים בהרבה היו מביאים מזמן לריסון בנקודות הרגישות (ולא, אף אחד לא יודע מה הנקודות הרגישות מראש, זה לא כתוב בתורה. אני רגיל לפגיעות טיל בעור הפיל. שרדתי השתוללויות של האדמו"ר ושל היושב במרומים שבהן היית מתרסקת). בקיצור, דינמיקה זה דבר של זוג, כמו שאת אומרת - הדדיות. וגם לי לא היה ברור מה האינטרס שלך בקשר הזה ולמה את בעצם, מה המניע. מה שכן, מעולם לא באמת חשבתי שאת צבועה כמו שקראת לעצמך, אלא שבאמת יש מרחב הכלה ללא גבול נראה לעין, ושצריך לשים לזה סוף. לא חשבתי שמבפנים מתחוללת דרמה אחרת, אלא שיש לך יכולות לא הגיוניות לקשר אנושי, משני צדדיו. וזה גם סיקרן וגם עיצבן, וגם עניין, כמו הרצון ללכת עד לסוף הלוויתן ולראות מה יש שם (תודה על הדגים). אני שמח שיש גבולות ליקום (זה בריא לבריאה להיות סופית), אבל פחות שמח שגרמתי ללוויתן להקיא. אני לא אוהב להכאיב, ולכן עשיתי את זה מאוד בהדרגה, כל פעם עוד צעד. אני לא חושב שאת מזוייפת, כפי שהצגת עכשיו את עצמך, אבל כן מרגיש שהיית צריכה לעמוד על שלך הרבה יותר מוקדם, ולא להגיע למקום שאת כבר לא יכולה יותר ולהתפרץ. כל מה שביקשתי - עמדה. לפעמים זה הרגיש כמו להיפגש עם מישהו שלא הגיע לפגישה, כלומר הוא הגיע אבל לא שם כנוכחות קשיחה, אנושית, אלא כאיזה מדיום נוזלי שאתה פועל בתוכו, ועושה את הריקוד שלך. אין לי בעיה אם את לא רוצה קשר אתי, ותעשי מה שטוב לך, בעיית הגבולות שלי מוכרת וידועה, במיוחד עם הטיפוס המכיל, ולכן תמיד היה יותר קל לי ליצור קשר ראשוני דווקא עם הטיפוס החסר גבולות, כמוה, כמו הילד. למרות שישנם יתרונות ידועים בטיפוס המכיל (ע"ע היא, והוא), אני תוהה אם אין משהו מבני שמסכל קשר כזה, איזה חוסר סיפוק מובנה שגורם לי לזעזע את הגדרות (לפעמים ההכלה מרגישה כמו כלא). בקיצור, אין סיבה לכעוס, כלומר לא יותר מדי. את לא חייבת להעביר אותי לצד הרעים כדי להחליט שאת לא רוצה לשמוע ממני. אל תשכחי שטקסט שוכח את הטונים, את המנגינה של הדברים (שהכרת כשדיברנו בע"פ, ולא מהצד האחר של העולם, כשאת אפילו לא יודעת היכן), שהיא תמיד עם איזשהו חיוך מאיזשהו סוג, ערבוב משחקיות תהומית ורצינות תהומית, ושבמפגש הלילי, האחרון, לא התרשמתי שאני מרגיז אותך יותר מדי (אם כי לאור הווידוי אני כבר לא בטוח). כשניהלנו שיחות נפש על ההבדלים, גם ההבדלים החינוכיים בין הילדים שלנו לא שמתי לב שאת קופצת לשמים, גם כשאמרתי שאקרא למשטרה, כי ברור ההקשר. לא כל הדברים יכולים להתקיים בתורה שבכתב (בניגוד, אולי, להעדפותיי). בקיצור, בין שתיקה רועמת (כשהרעם אבד במערכת המייל. ולא נודע כי בא אל קרבה) לבין התפוצצות צריכה להיות מדרגת ביניים, אם לא קומה שלמה. את גם לא חייבת להפוך את האמירות שלי לתיק פלילי ברמת המניעים, של רוע, רצון לפגוע. מומלץ לתת קרדיט (נדמה לי שמגיע לנו), אם כי בוודאי לא חובה, וזה ללא קשר להמשך הקשר. בקיצור, בואי נהיה כנים עם עצמנו, וננסה להעריך הערכה סבירה את הצד השני ומניעיו, גם אם לא מעוניינים יותר בחברתו, אין צורך להשחיר הכל ליותר שחור. מה גם שרק במייל הקודם דווקא הודית לי על זה, שמחתי על מכתבך, נגעת בי מאוד, כך שהניסיון להציג את זה כאילו יש פוגע, שלא ברור מה הוא מרוויח, ונפגע, שלא הרוויח דבר, הוא קצת… עושה עוול לשני הצדדים. אמירה יותר סבירה היתה עברת את הגבול. הרי זה לא שסבלת לאורך כל הדרך… גם את הרווחת לפעמים משהו מהקשר הזה, כמה ולמה, רק את יודעת. כרטיס צהוב היה מתבקש יותר מכרטיס אדום. ואני בהחלט שמח בחברים לנשק, זה שהצלחתי עד כה במה שהצלחתי (לא מה שאת מכירה) זה רק בזכותם. לא ידעתי שאני כזה מוזר ולא הגיוני ולא מובן בעינייך, חשבתי שאת מבינה אותי יותר טוב. יש משהו מפכח בלנער מדי פעם את החבית, ולראות מה יוצא החוצה. לדעתי הם מבינים אותי יותר טוב ממך, אבל אני אשאל. לא ברור לי מה כל כך לא הגיוני, כך שכנראה ההגיון עצמו שונה. בקיצור (וכן, אני יודע שקיצור הוא לא אחת ממעלותיי הבולטות), אני סבור שכן יש בך את הכוח לסיים דברים בצורה יפה, גם אם את נחושה לסיים. אני לא הוא, וזו לא תחרות העלבות. בקיצור, אשמח להיפרד כידידים ולא כאויבים, בלי ציניות של דגים, מה גם שלא נעשה פה פשע, אני מקווה, וזו לא בושה ולכן אתנצל שוב. במיוחד לגבי הילדה. אני רגיל לאש צולבת בנושא מכולם, החל ממנה דרך המוסדות והרבנים ואחותם וכלה בפלא המשתולל עצמו, רגיל לזה כשדה קרב אינסופי כאוטי סוער ומבוקר להפליא אפילו בידי הרשויות העליונות, ולא היה לי מושג לרגישות שלך בנקודה הזו (וזה בהחלט לא נחשב אצלנו לנושא רציני אישי וכבד, אלא *תפיסה מעוותת כלשהי שהבנתי שעדיף שאצנזר*). בקיצור, אני מבין שאת חושבת שבמידה מסוימת היא אפילו צדקה בהחלטה שלה. טוב. אולי היה גם משהו בו שעיצב גישה כזאת, אבל זאת אדע רק אם יהיו לי ניסיונות אחרים. חשבתי שההקשר המוכר לשנינו הופך את ההבנה הזו למובנת מאליה לשני הצדדים. לגבי איך השגיונות שלי משתלבים כאן - אצנזר. אז כן הייתי רוצה להרגיש שגם כשאת נפרדת אפשר לסמוך עליך, ושלא הפכתי מבחינתך להמן הרשע, ושנשמרה איזו נאמנות בסיסית בינינו. גם אם נקח את הנרטיב (הקצת פשטני) שצד אחד פה ביצע פגיעה קשה בשני. מאוד קל להיפטר מחברים, ומאוד קשה לרכוש אותם. אז גם אם מרחב הסליחה איננו אופציה מבחינתך את יכולה לשמר מרחבים רחוקים יותר, של ב"עת צרה", או "מתישהו בעתיד, בגילגול אחר", או אפילו לא זה ולא זה, אלא נשארת איזו מדרגה של חיבור נשמה של אחוות לוחמים של מה שהיה, שלא החזיקה בעיתות שלום, ולא מתממשת "למטה" בגלל נסיבות אישיותיות בעייתיות, אבל עדיין קיימת איפשהו, ולא נמחקה. בקיצור אשמח אם תבחרי למצוא את האפור, כמובן בגוון המתאים לך, ולא את השחור. בכל מקרה, אם תבחרי לא לענות, אז תודה שהיית אתי בעתות מלחמה ושלום, ושלום שׁ'. ואם תצטרכי משהו (שלא תצטרכי) - אני שלך.

שביעי)

חלמתי שעכשיו שלא נשאר למי, אני כותב פתקא לאדמו"ר המת, דו"ח מצב מהפרויקט, ומעולם החיים: כולם שכחו אותך. בתרבות חרדית חילונית זה היה בעמוד הראשון, הספרות היה העיתון הראשי, והיה גם מוסף לצבא וביטחון, עם ביקורת צבאית, למי שמתעניין, ועכשיו המוסף לצבא וביטחון השתלט על העיתון. וזה כי שולחים את כולם לצבא, או לישיבה. במקום לשלוח את הבהמות לצבא ואת החכמים לישיבה, אז קיבלנו בהמות בישיבה ותלמידי חכמים בצבא. כי אצל החרדים ברור שהתרבות בראש לפני החומר, רק שהם לא למדו את העניין של הכתר, של הכותרת הראשית, של הכתר היצרי שמעל החכמה, של התורה המעניינת ולא המשעממת, של חידוש התורה ולא רק חידוש בתורה, חידושים שהם בזמן הרוחני ולא רק במרחב הרוחני. ולכן היה צריך את החילון כדי שהתורה תהיה חידוש, תהיה תורה של חדשות. מה שהיה צריך זה קצין מיון מקובל, ששולח את האדם לפי שורש נשמתו: מי שיש לו נפש בהמית - לצה"ל, צבא ההגנה לישראל, ומי שיש לו נפש אלוקית - לצה"ל, צבא החידושים לישראל, אליו צריך היה להתגייס! כי המקובל עצמו הוא לא נפש אלוקית, הוא צינור - שמחבר בין מרכז העולם הבהמי, שיא הבהמתיות, למרכז העולם האלוקי, שיא הרוחניות. כי מדובר בשני עולמות נפרדים, והאדם לא מחבר ביניהם, האדם זה פיקציה, נעשה אדם, בצלמנו כדמותנו. צלם מלשון צל, ודמות מלשון דמיון. ומה הקשר בין צל לדמיון? עלטה. כי האדם הוא מה שהוא מסתיר מהאור האלוקי, הצל הוא הצלם שלו, ולכן צורתו, זה החושך המוסתר בדמותו. ואילו הדמיון זה הדמות, התוכן שבתוכו. וביחד - החלום. כי קודם בחלק א', בגלות, אז ההתלבטות היתה בין לאה לרחל, האחות הקטנה, והקונפליקט היה היחסים עם האישה הבהמה, הזוגיות האיומה של אלוהים עם השכינה. ואח"כ בחלק ב', בארץ, חשבו למצוא גאולה בבן, בהורות, עלו מהמלכות ליסוד, לחלק המוליד, ליחסים של אלוהים עם המשיח. וכשגם זה נכשל, אז עלו למעלה לעולם החיים, ושם היחסים עם השכינה אפילו יותר גרועים, היא כבר אישה של מישהו אחר, של השטן, בעץ החיים היא ברשות הנחש, והילד לא שלך. וזו התקופה שאחרי הארץ, אחרי הציונות, לא גלות במרחב אלא בזמן. והטעות של אבות הציונות שבמקום תרבות חרדית חילונית הם עשו תרבות חילונית חרדית, ולכן נשארו בלי תרבות. כי תכנים גבוהים בעברית נמוכה זה שכינה בתחתונים, אבל תכנים נמוכים בעברית גבוהה זה תחתונים בשכינה. כל ההבדל בין מוזיאון באסלה לאסלה במוזיאון. הפסיכוזה הציונית, החרדה הציונית, היא האשמה האמיתית במחירי הדיור, הרצון להחזיק בקרקע בכל מחיר, כמו שהפסיכוזה המתירנית, החרדה החילונית, אשמה במחירי החתונה, והחרדה החרדית היא הגורמת לאינספור ילדים חסרי רוח - נגד השואה. השואה היא האשמה במחירי הילד! כולנו מפחדים על הילדים. חרדים על הילדים. החיים - מסביב לילדים. וכל זה - במקום שתהיה חרדה יהודית, כלומר חרדה תרבותית, פחד מהעלמות התרבות - שיגרום לקניית תרבות בכל מחיר. רצון להחזיק ברוח. לעטוף את אלוהים בעיתון. זה מה שיעשו עם העיתון מחר. ומה יהיה איתְך?

שלושים)

חלמתי שאני נזכר באדמו"ר זצ"ל, ובשטן זר"ל, ובעכברוש זב"ל, ובנחש זח"ל. ואני כותב לשכינה: באמת שנמאס מבני אדם. האידיאולוגיה הנשית הרסה את יחסי המינים, את עץ הדעת. היא כמו החילוניוּּת, שהרסה את הדתיות - כדי לפנות מקום לדתיות חדשה. לכן עכשיו צריך אידיאולוגיה מינית חדשה, אלוהים מת בגלל שהוא היה גבר, לא בגלל שהוא היה מלך. לא מהכתר, אלא מפרצוף אבא. לכן כיום נשאר רק הכתר בלי המלך. בלי הראש. וזו דווקא ההזדמנות - לראש חדש. במקום להתאים את הכתר לצורת הראש, נתאים את הראש לכתר. כלומר - לחלק באלוהות שהוא טכנולוגיה - החלק המלאכותי במלך. לכן לא האישה תהיה המלכה ולא הגבר המלך, אלא האדם כבר לא יהיה יצור עצמאי ללא המלאכותי. אז מי ינצח במאבק המינים? שניים רבים - והשלישי מנצח. את שואלת מה הפתרון? בין התזה הגברית לאנטיתזה הנשית - תנצח סינתזה מלאכותית שלישית. במלחמה המינית על התרבות ובמלחמה התרבותית על המין יכריע מין נוסף, שיהיה אפילו במיטה. כי אז יהיה בית דין של שלושה, והולכים אחר הרוב, ולא טענות בין שניים. ובשביל המין הזה הגבר יהיה אישה והאישה תהיה גבר, והחוט המשולש לא במהרה ינתק, וזה יהיה המין המלאכותי. כשהמלאכותי יהפוך לאישי, כשיהיו לו פנים - ולא רק מאחורי מסך.

וכך - המלאכותי ילך ויגבר: בהתחלה הוא יצמח מתוך תיווך טכנולוגי הולך ומתעבה בין גברים לנשים, ליצירת מרחב חדש שלם ביניהם, עד להופעת ישות שלישית מתוכו, מין שלישי של ממש, ולבסוף הפיכתו לדומיננטי בקשר - הגבר יעדיף אותו על אישה והאישה על גבר. כי המלאכותי יותאם להם יותר טוב מהשני (ויאתגר אותם פחות), ולכן יהיה הקודקוד החזק והנחשק במשולש, לקראת יצירת סוג של ילד חדש (שיהיה בכלל בחזקת ההורה השלישי, אל תריבו!). ורק בסוף, כשהמין החדש כבר לא יהיה צריך אותם, כשהם ישארו מאחור וכבר יהיה מאוחר, הם פתאום יגלו את מה שהיה רק לשניהם במשותף באמת: היכולת לאבד.

לפרק הבא

הטרילוגיה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הסכמה לספר מאת יונתן לוי - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh11" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nikuv.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הסכמה לספר מאת יונתן לוי

מאת: יונתן לוי

ניקוב  (מקור)

זכות היא לכתוב הסכמה לספר "הנדסת אנוש", מתוך התפעמות חזקה מהעזתו הרעיונית; מעומק התכוונותו; מפראיות הביטוי; מהפגיעות האנושית; משאפתנות הטווח – וממעלות רבות נוספות, המתגלות מדי קריאה. ולמחברו, ידידי העלום והאהוב, רב הפנים וחסר הפנים – עיגול שחור; שבשם-עט זה, בעיני, מנקב ניקוב ממשי בתולדות הספרות העברית.

יונתן לוי
א' תשרי, תשפ"א

הטרילוגיה