title: חיי לילה - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/hamor.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css">
התדרדרות הארץ

חיי לילה
עיגול שחור

ספר העלטה - טרילוגיה

המגנום אופוס של עיגול שחור - טרגדיה עכשווית בשלוש מערכות. יצירתו הגדולה של עיגול שחור עוסקת בחלום - ובשברו, בעתידנות פראית - ובאובדן העתיד, בתעוזה אישיותית וספרותית - ובמחירה. זוהי יצירה שאפתנית להדהים, חדשנית להפליא, מקורית במופגן ופרועה במפגיע, שאין לה אח ורע בספרות העברית. היא מספרת את סיפור חייו של העיגול בסדר כרונולוגי חמור ומדוד, בריאליזם נוקב של התפתחות חיי אדם ועולמותיו הנפשיים, הנובע דווקא מסוריאליזם פנטסטי חסר גבולות. מתוך מרחבים עצומים של חירות רוחנית, ביכולת אמצאה ומניפולציה רעיונית אינסופית, עושרה של היצירה עומד כמעט מעבר ליכולת המוח האנושי, עד לקריסתו בפני עולם חדש ומופלא - ואל-אנושי

עץ חיפוש

ספרו האחרון של עיגול שחור, שחותם את מפעלו החלומי, הוא רומן אינטראקטיבי בסגנון "אתה החולם", שבו הקורא בוחר את המשך החלום. שבילי החלימה מתפצלים בצורת עץ בינארי, כשהם פורשים מרחב חלומי מקבילי, במקום זמן חלומי נרטיבי-קווי. התוצאה היא בעת ובעונה אחת רומן רחב יריעה וסיפור קצר, שמאפשר לקורא לחפש את סופו - בעץ החלום

חלום הבריחה מהנאצים

חלום חוזר לאורך החיים הוא לבסוף חלום מתפצל, בו כל פעם אתה חוזר מהסיום אחורה, ומנסה דרך אחרת להימלט מהסיום. חלומו האחרון של עיגול שחור, בו הוא נפרד מעולם הכתיבה, אך גם מסמן אפשרות ספרותית חדשה. וכמו בספרו האחרון, גם כאן כנראה אלגוריתם החיפוש לעומק הוא הדרך המעמיקה ביותר לנבירה בעץ האפשרויות - בפרידה לאין קץ

אהבה פסיכית

תסמוך עלי - אל תשאל למה אתה כאן. זו הטעות הכי גדולה

הפייסבוק השמיימי

לוחות הברית לא היו מאבן? זה הפריע להם להיות שדיים? אם התורה החדשה לא תצא מהמיניות - אין לה סיכוי באווירה הרוחנית של ימינו... אף אחד לא קורא משהו שלא קשור למין, ורק במין אנשים עוד מתחברים לצורך בסוד - ואפילו במיתוס

בשעה שמכניסין אדם לדין

את זה לא יזכרו? את כל זה לא יזכרו אחריי? אין לי עולם הבא?

ושמה לא תעבור

ורוח הקודש מחככת בי את שדיה (כאילו היא איזו בת קול), והם צמוקים כמו רימונים של ספר תורה. והנשימות שלה מהירות (גם היא יודעת שזהו): אז אתה רוצה נס מיוחד בשבילך?

המוות הרוחני

אני מתחיל לחשב את כמות הלילות עד שאמות, ואת כמות החלומות שנשארו לי. על מה לבזבז אותם? אני חייב לחדור לתוך משהו עמוק, שאהיה לפחות מהכותבים האלה שיצא להם משהו מהמחלה, ולא נשארו בתולים רוחניים

נר לזיכרי

חשבת פעם על הקשר בין חלום למחלה?

מורשת ●

והרופא רוכן ליד המיטה ואומר: לא נשאר לך זמן, אולי פסקה, או שתיים, או אם אלוהים יעשה נס - שלוש

אין חולם בעירו

לא תגררו אותי לחשיבה פוליטית פלקטית, אלא אמשוך אתכם לחשיבה אירוטית. אחדור לתוך המחשבה שמאחוריכם, כלומר שאתם סתם סימנים שלה, שמגלמים אותה, ולכן מביישים אותי, וטוענים שאני עלה תאנה - שאין מאחוריו ערווה. כי אתם שקוראים לי (בפניי!) פחדן מסתתר, גם אתם בכלל לא אתם, אלא ציפור ששרה שיר של אחר, ומה יותר חשוב לציפור ממקוריות?

ילדי הגמרא

אני מתחיל את היום בחצי שעה של לימוד חידושי הגרש"ש במיטה, ואז עובר לרבע שעה מתמטיקה בעיון ואח"כ נח עם רבע שעה של האתיקה של שפינוזה בבקיאות, תוך כדי צחצוח שיניים, וכך אני עובר כל היום מחשיבה מופשטת אחת לשנייה, ואז בלילה אני מסוגל לשמור על ריכוז עילאי במשך שעתיים רצוף ולספק את אישתי

שמע ישראל השם אלוהינו השם אדום

שני המינים קיבלו את פצעי הבגרות כיתרון אבולוציוני שנועד לשמור עליהם עד להתבגרות שכלית, אחרת חיסרון אבולוציוני זה היה נכחד מזמן, וזה גם היתרון האבולוציוני של מכוערות. והנערה מזיזה את הידיים בפאניקה במין נפנוף של יונה הומה שנלכדו לה הכנפיים, כאילו תפסתי אותה על משהו שאף אחד לא ראה ולא היה אמור לראות. ואני אומר: הכיעור הוא שריון הגנה מהעולם, את מבינה? זה מאוד מנחם, נכון? אני צריך להודות לאלוהים על הפרצוף שלי. לכן היהודי הגלותי גידל אף, וזקן מדובלל, ופרווה בגב, וזנב שמוט, והתעכבר

רומן מכתבים

כמו לצפות בפורנו של עצמך

דוקטורט על עיגול שחור

אני מציע לה חברות בפרופיל בדוי ושם אותה ב-"סי פירסט", ועוקב אחרי כל פוסט של החברה החדשה שלי דבר ראשון בבוקר לפני "מודה אני". אני רק קם מהחלום ומייד פותח את הפייסבוק - וזה גורם לי לשכוח את החלום

בגידת היהדות בגבר

אם יש לך זיווג עם אשתך - אז אתה תתקן את העולמות העליונים - ושהיא תחשוב על המאהב. זה לא עניינך מה הפנטזיות שלה - כל עוד אתה מפנטז על עולם האצילות

געגועיי לתקופת הפיגועים

אני מזמין פורצים מיוחדים מהמשטרה - והם מקיפים את הבית, מרחיקים אותי, ואשתי משתגעת: למה קנית לו את המחשב החדש הזה? ואני אומר: איך יכולתי לדעת?

הגבר האחרון

מתגנבות למיטתי שלוש אחיות תאומות יפהפיות ושופעות במיוחד, שנולדו בשלישיה (זה נפוץ מאוד עם כל ההפריות המלאכותיות). ואני מהופנט מששת השדיים הזהים, שנשפכים עלי מכל הכיוונים, ולא יודע את נפשי

היהדות החדשה

ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב

איבר המין של העולם

בלי הפיצול המערבי ההרסני בין גוף לנפש - איחוד יהודי-סיני נגד המערב!

ישן כמו תינוק

מה המחמאה הכי גדולה למאהב? אני מרגישה שהוא קורא אותי מבפנים. וזו, בפשטות, הסיבה שיש יותר ויותר הומואים - כולם רוצים להיות פסיביים במין, גם גברים. כולם רוצים להיות עצלנים ונחשקים ומחוזרים ושמישהו אחר מתאמץ להצחיק אותם, ולא הם אותו, והם רק שוכבים אחורה על הגב או על הבטן ונהנים. וזה גם הסוד למה בכלל אנשים מעדיפים סרט לעומת ספר

הג'נוסייד-קורקט

זה כל כך מרגש אותי להיות מָחוץ מתחת לאשתי, שאני מתחיל לטעון כדי לחמם אותה שהיא תמחץ אותי שוב, יותר, כבד, חזק, שהיא תחנוק אותי עם שני השדיים הענקיים שלה, שהיא תסתום לי את הפה בכך שפשוט תסתום לי את הפנים, כדי להרגיש את נחיתות הגבר מתחת לאישה בימינו, ואת עליונותה הרוחנית והגופנית והמינית של האישה, שמעוררת אותי נורא, ובמיוחד המימוש המלא של זכות האישה על גופה

מלאכית חבלה

תראה איזו אבולוציה עברו החילונים! פעם, החילוני היה טוען: סבא שלי היה קוף. היום החילוני טוען: סבא שלי היה רב. הולך ועולה הדור, ובמיוחד הדור של הסבים. והסבא הכי שווה זה סבא בשואה. גם סבא מרוקאי הולך היום טוב. אתה רואה איך אני מבינה הכל בגלל שאני דוסית? היא לא תבין כלום, ואתה יודע למה? כי היא חילונית

קבלה של נשים

אני בא בבוקר לחדר שליד החדר שלה כדי לדבר איתה, ואני רואה שהדלת של המקלחת נפתחת ואומר יופי עכשיו אני אראה אותה בלי כוונה ולא באשמתי יוצאת עירומה (מה שלא ראיתי אף פעם)

חלום על שין אחרי הנישואין

ואני מחפש אחריה ברחובות ומגלה רחובות שמזמן לא הלכתי בהם שנים ואני רוצה להציל את ש', וכלתי כועסת עליי שאיחרתי בשבת. ואז אני אומר לה שיש ש', והידידה שסיפרתי לה עליה היא ש' והיא בת זוג לשעבר ולא ידידה

צבע העיניים

יש לי רק כמה חודשים לראות ואני לא אספיק את הספר ואני מתחיל לבכות להם, שעד שהתחלתי לכתוב את הספר הגדול שלי, יצירת המופת והמגנום אופוס, ואני צריך עוד שנתיים ודווקא עכשיו וזה לא פייר. אבל בתוכי אני מרגיש שזה דווקא כן פייר ומגיע לי - אוכל את הלב על כל הזמן שבזבזתי (ועוד על מי שלא רצתה אותי)

מלחמת לבנון השלישית

ואני חושב ביני לביני: אני באמת הייתי סומך על חרדים עם נשק גרעיני? הרי יכול להיות שהכפתור האדום נמצא אצל גדול הדור, אבל הוא לא רוצה לקחת אחריות ונתן אותו לרב השכונתי, שלא סומך על עצמו אז הוא הפקיד אותו אצל הגבאי, ועכשיו בזמן התפילה מאחורי בית הכנסת הילד של הגבאי משחק עם הילדים גולות עם הכפתור האדום. ואני שואל: איפה המדים הירוקים?

ערב כניסת החג

היא כועסת עלי שלא עניתי לה לסמסים, וכל השיחה כעוסה למרות שאני לא רוצה שיצא לא נחמד, אבל האמת שגם אני מאוד כועס, וכל הכעס כבוש כזה, אצל שנינו. ואני אומר שביקשתי שלא תכתוב ושאני לא רוצה לשמוע ממנה אף פעם בחיים אי פעם לא משנה מה יקרה, לא משנה אפילו אם היא באמת תצטרך אותי גם, הכוונה. ובסוף אני לא מצליח להתגבר על זה ושואל, כי אם אנחנו כבר מדברים - ואני בכלל לא רציתי לדבר - אבל את יודעת

הפעם האחרונה

ואני מתפלא שיש לה יכולת בכלל לשמוע אותי למרות שגם הוא מדבר תוך כדי, כי אני בעצמי בקושי יכול, כי הוא מזכיר לי איך הייתי טיפש ושאנן. ולא הבנתי שאני מאבד אותה הפעם לתמיד. וכל פעם במיטה אני מופתע ממנה מחדש, שיש לה רצון להמשיך לשמוע, עם אישונים גדולים גדולים, דווקא עכשיו אחרי האירוסים. ושוב ושוב יוצאים לי בטעות דברים לא מתאימים שלא הייתי צריך להגיד

קדיש חתול

אני תמיד מפספס את העסיסיות שלה, ואת כל הפראות שאהבתי פעם, כשחשבתי גם דוסית וגם חתולה, וגם היא אהבה אותי (מי עוד זוכר). ומי יודע איזה יללות היא עושה לי מאחורי הגב, שכולם שומעים בלילה - וכולם מדברים. ומלבינים פניי ברבים. ועיגול שחור הוא מטבע עובר לסוחר, בין כל הלשונות הרכות, וכל אחד רוצה לנשוך אותו כדי לבדוק שזה אמיתי

היסטוריה אלטרנטיבית של מדינת ישראל

אפילו אם המשיח יבוא הוא לא יפתור את הסכסוך (ולכן חבל להתבזות). בסוף עוד יחשבו שאין תוכנית אלוהית והכל היה פארטץ' אחרי השואה (כמו תמיד), או יותר גרוע - שזו תוכנית מחורבשת וחובבנית, משהו כמו יציאת מצרים שנגמרת בחטא העגל. אז הגיע הזמן לתוכנית ב'

הציפורים

היא שואלת אותי: "איך אתה לא יודע?". ואני אומר שהיא לא משתפת אותי אף פעם מה קורה בנישואים שלה, בעניינים אינטימיים, והנחתי שלא קורה כלום. והיא הומה: "זה קרה ממש עכשיו לפני יומיים". ואני אומר שדיברתי איתה עכשיו והיא לא סיפרה כלום. ואם זה לפני יומיים זה לא כל כך נורא כמו שהיא מתארת. אולי זה רק משבר קטן וזה חולף. והיא נרגשת: "אתה לא יודע מה היא הספיקה ביומיים האלה". ואני אומר: מה היא כבר עשתה?

פסיכו-אל

התודעה הציבורית הפכה לחלום! אוסף בלתי נגמר ואינסופי ממש של פרשיות דרמטיות, שמתחלפות ללא קשר, אחת אחרי השנייה, מלבד היותן ואריאנטים אסוציטיביים של מה שמטריד באמת את התת מודע הקולקטיבי. וככה מתחלפת התודעה בתדירות גבוהה, לאורך שנים, ולא מצטברת לכלום, חוץ מתחושה עמומה של מצוקה, חרדה, חוסר אונים. וזה התפקיד שלי כפסיכולוג של האנושות לטפל בה. להחזיר אותה למציאות. וזה דווקא על ידי חשיפת תכני החלום כחלום, הוא אומר בגאווה מקצועית

סיפורה של מלכה

היא תהיה הפנים שלי החוצה כלפי העולם, השריון שלי, הפרונט - ואני אבלע בתוכה, ורק מדי פעם אציץ החוצה דרך הקסדה ואחזור מייד להתחבא פנימה. בדיוק כמו חתול שמפחד לצאת מהבית, או חרדי שמפחד לצאת בשאלה, או חלמן שמפחד לצאת מהמיטה, או כותב שמפחד לצאת מהמחשב, או עיגול שמפחד לצאת מהקווים השחורים - או גבר עם פנטזיה להיות בתוך אישה. ואני יוצא למסע אמיץ, נועז ואקספרימנטלי לחיפוש מלכת החלומות שלי, לפי קוד האבירות היהודי

נאום כבוד ראש הממשלה חתול-מייאו

פייסבוק היא האויב הקיומי של עמינו, ועוד הוסיפה לאלגוריתם שלה שיקוי רעל סודי ונבזי, בתוך הפרוטוקולים של צעירי ציון (שהיום הם זקנות מרכלות), כחלק מהקנונייה הרשתית העולמית: פייסבוק בודקת מה המילים שיש בפוסט, ומקדמת חזק פוסטים בנושא החם שאותו היא מזהה, שהוא השערוריה האחרונה של ה-5% נגד ה-95% פרופילים דוממים, כדי להגביר אנגייג'מנט - ובכך מגבירה כל שערוריה כמו תיבת תהודה עד לרעש מחריש אוזניים ומחשבה. ואם אתה כותב פוסט בנושא מקורי משלך, אבל לא בפרשייה האחרונה, אף אחד כמעט לא יראה אותו

אתר היכרויות שאת לא רוצה להכיר

למה לנשים יש שדיים ולגברים אין? זה ממש לא פייר. אני לא יכולתי להניק? לא היה יכול להיות לי מחשוף, שהייתי מסתירה, ואז גובה טובות הנאה בשביל ההנאה אפילו מטובה קטנה? למה בי אף אחד לא חושק ברחוב, למה אף אחד לא מטריד אותי? הרי אם העולם היה הפוך, גברים היו שמחים להטרדות, ונשים היו פטורות מהן - אז למה העוול? ואני חושב איפה כגבר יתייחסו אליי כאישה. איפה יטרידו אותי? כי אנשים לא מאמינים שגבר שחור יכול להחביא בתוכו בסוד חור עיגולי קטן, ושלאישה יכולות להיות פאות וזקן

איך הפסקתי לפחד ולמדתי לאהוב את טיפולי ההמרה

מה אמא שלך הייתה אומרת, אם הייתה חיה, שהפכת לחיה? ואם זה יתחיל ככה כל הגברים יתחזו לחתולים, כולם הרי יעדיפו חיי חתול, ומה יעשו הנשים? כבר קשה אפילו לדמיין, כי יש תחושה שאם נעז לדמיין יעלה במוחנו משהו מזעזע. משהו שעדיף שלא לדמיין אפילו. שלא לתת רעיונות. לא לא, זה לא אישי, אם נוותר לך - זה תמיד מתחיל בחתול ראשון - ונגמר בכדור שלג של פרווה ויללות, והחתול יתחיל לצבור תאוצה, וזה יגמר במהפכה. בסוף האנושות

כיצד הפכתי לנאצי ולרוצח המונים

ממילא אני לא אוהב בשר ולא אוהב חיות. הן תמיד נראות לי יצורים מגונים - פחות יראות שמים מחילונים ויותר מסריחות מחרדים. אני נתקף אימה מכלבים שמרחרחים אותי, נבעת מחתולים שמסתכלים עליי, ומעכברים אני פשוט בורח. כל מפגש שלי עם חיות הסתיים תמיד באיזשהו אפקט קומי על חשבוני. כמו הפעם ההיא בגן חיות שנשך אותי פינגווין - כי ניסיתי לשאול אותו איפה השטריימל שלו

עתיד היהדות השחורה

באותה תקופה כל כדור הארץ מתייבש, ואין מקווה, כי מפסיק לרדת גשם, והיהודים נכחדים. ואפילו כשמביאים להם צינור דק, שיזרים מים מהחלל לשמים, הם אומרים שזה כלים, מים שאובים. ונשים נוסעות לכוכבים רחוקים כדי לטבול, אבל לא מספיקות לחזור. כי המרחקים אסטרונומיים בין נשים וגברים. וכל החיים אטיים ומוגבלים למהירות האור, כי החלל הוא כבר גלות מסוג אחר, הרבה יותר אפלה ועמוקה

הבעיות של הכותב המפורסם בעולם

מישהו יודע למה הוא הפסיק לכתוב? פעם אנשים היו מחכים לספר החדש שלו, והיום כבר שכחו מי הוא. חבל, הוא היה יכול להתפתח לאחד הסופרים הגדולים של הספרות העברית החדשה. היה לו כישרון אדיר. פעם הוא היה הסופר האהוב עלי, אבל מאז הספקתי לשכוח מה הוא כתב. ואנשים מרננים אחריו

דיוקן האמן כחתול צעיר

חתכו לי את הזנב בטקס מילת חתולים, ואז כת השטן שרפה אותי ולכן אני שחור, ואז ניצלתי מצלייה בידי פועל תאילנדי רק כדי להיפצע מפועל פלסטיני, שדקר אותי כחתול יהודי ואז התחלתי לכתוב מתוך הפצע, וכך גיליתי שאני בעצם חתולה שנאנסה, וכותבת מתוך החור של העיגול השחור

אלוהים תומך ביבי

פולחן מגעיל של סבל - כל הישו המיוסר הזה, הו רחמנות עליך, יא בן של זונה, שחושב שהוא בן אלוהים. ועכשיו אני כבר לא יודע מה קורה לי, כי אני מוצא את עצמי מסנגר על ישו: אבל הוא היה יהודי טוב, לא? קראת את פלוסר? ואלוהים נוחר משהו בין בוז לעשן: אני תיעבתי את ישו, הנודניק המוסרני הזה, מההתחלה

ביבי הביתה

אבל אני כבר רואה את עצמי חלוץ בקשר שבין השחור לעולם. העלייה הראשונה של החתולים מרצפת העולם אל המיטה המובטחת, להקים לנו בתוכה בית לעם החתולי הנרדף. והעיקר: לחדש את התרבות השחורה ולמסד את היחס החדש בין החתול החרדי - לאישה. היא יוצאת מהבית, מביאה פרנסה, היא ראש הממשלה, והוא זנב הממשלה, החתול שלה. אלוהים דוגל בשליטה נשית - וביחסים טבעיים בין אדונית לחתולהּ. האומץ להיות נורמלי

ברירת שמשון

זה רציני? מה, שוב שואה? מי לעזאזל כותב את זה? איזו היסטוריה לא הגיונית, חלום בלהות. ומפקד חיל האוויר אומר: אנחנו ניירט חלק. חלק יעברו. צר לי. מערכת חץ שלוש מוגבלת. נתפלל לקדוש ברוך הוא. ומוזרה לי האמירה הדתית הזאת ממפקד חיל האוויר. אבל לפי הנוהל, כבר אין זמן אפילו לעכל, בטח שלא להתפלל, אלא צריך להחליט מייד, ועולות על המסכים שתי מילים

האדונית והמוות

למה, מבחינה מדעית, ככל שאנשים יותר טיפשים וקופים יש להם יותר ילדים? כלומר, זה לא קצת מסוכן לתיאוריית האבולוציה? או לכל הפחות לתיאוריה הפוליטית ולדמוקרטיה? זה לא אמור להעלות את הטיפשות באוכלוסיה במהירות, ולהחזיר אותנו לכיוון הקוף? וכל זה כי לא מצאו לאן להתקדם אחרי האדם

איך הפכתי למעריץ של ביבי

אנא ה', אלוהי ואלוהי אבותי, פתח לנו פייסבוק בעת נעילת פייסבוק, כי איך אדע עכשיו מה אנשים חושבים על ביבי? הושע נא, איך יוכלו עכשיו לקרוא את החלומות, שנעלמו כולם בקרבי הפייסבוק? אל נא תעלם אזנך, למה לסגור דווקא לי את ערוץ התקשורת היחיד עם העולם?

סיפור האהבה הגדול של חיי

מילים יכולות לנגוע יותר מכל המגע שבעולם, ומסך זה כל מה שיש אפילו בין בני אדם בשר ודם. אז קורה שהמסך הזה הוא עור, וקורה שהוא אור, שבתוכו סימנים שחורים ואפילו חור שחור ועגול, כלומר אני. אבל הפעם בסוף האהבה, כשהמסך נכבה, ואין לי תירוץ ולא סיבה כי גרמתי רק כאב ואכזבה, אני מביט במי שהיה שקוף עבורי עד עכשיו, שלא ראיתי אותו, ומבין שטעיתי כל השנים. היה פה עוד מישהו

מדוע נמחקתי מפייסבוק?

אני רוצה להתריע כאן בפניכם על תופעה חמורה של הדרה שנתקלתי בה, נגדנו הקולות הלא אמיתיים בתרבות. לצעוק פה לכל החברים נגד מגפה הרסנית של חזרה לריאליזם, לאותנטיות, אתם רואים את זה אפילו עם טרומפ והגל הפוליטי של האמיתיות בפנים. מגמה של לגיטימציה רק לסיפור האמיתי, במקום לסיפור היצירתי, כל הזמן חזרה לסיפור האישי שמאחורי היוצר

כיצד פיתחתי תודעה חתוליסטית

כל דקה אני רואה את הפח ממול, ומבין מה צפוי לי ביום שיגמר השקט האיום, הלכאורה שליו ונינוח, אבל בפועל רוחש מזימות נשיות. כי אצלנו אין צעקות ויללות בבית, כלפי חוץ אנחנו הזוג המושלם, חיים בשגרה נורמלית של חתול ובעליו, אבל אף אחד לא יאמין מה באמת קורה אצלנו מאחורי הדלת - ומתחת לפרוות הקטיפה

חלומו הרטוב של כל מו"ל

על דעת המקום ועל דעת הקהל - מנדים אותי אפילו מפייסבוק. לאיזה מקום יותר נמוך אפשר לרדת? איפה העם נמצא? איפה האנשים שבאמת מתעניינים בפנטזיות ובעולם תת מודע מודחק ונרדף, אבל עם ליבידו? ואני נזכר בתוצאת החיפוש הכי פופולרית שמביאה לי גולשים לאתר, והם מייד מתאכזבים ובורחים, ואני יורד עוד יותר למטה בגוגל - "סקס חרדים"

ניצחון העיגול על הריבוע

איך יכול להיות שכל פעם אני בוחר לכתוב חלום ימני ושמרני, ויוצא לי חלום שמאלני מתקדם, טכנולוגי? זה לא יכול להיות מקרי. יש כנראה משהו במחשב, איזה מחשב עמוק, שיושב בפנים ומקלקל לי כל פעם מחדש את בחירתי הדמוקרטית האינדיבידואלית

עלייתו ונפילתו של העיגול השחור

כולם רוצים רק דברים שיש עליהם עיגול שחור, כי מה יותר אלגנטי ומתקדם מעיגול, ועוד סתם שחור, ועוד על רקע של שלג לבן. הפשטות היא הגאונות. איך לא חשבו על זה קודם? והאינטלקטואלים של תקופת האבן אומרים: מהפכת השטריימל תשנה את כל מה שחשבנו על הראש, וכל מי שלא ישקיע בשטריימל ישאר מאחור, בשלג, לבד, עם האינטלקטואלים מתקופת האבן הקודמת

היללה שבתוך כל מילה

העולם שואף אל מצב של אנרגיה נמוכה, שהוא מצב חתולי גבוה יותר, זה החוק השני של החתולודינמיקה, והעצלות הרוחנית היא כבר ברמות כאלה גבוהות שקשה להתעלות עליהן. ובאמת החילוניות הולכת ומאבדת מכוח משיכתה, כי אם פעם היא היתה יותר עצלנית מהדת - היום הדת יותר קלה ממנה, והכי גרוע - יותר טבעית. למי יש כוח לאבולוציה, כשהמדע עצמו תומך בתורת החתולוציה

הכחשת אקלים והכחשת שואה

ואני שואל: אתם בכלל מקשיבים לי שם למעלה? עומד לפניכם גו'ק אמיתי, מקורי, ומספר לכם היסטוריה של הרעיונות מגוף ראשון. מי שנולד, כמוכם, אחרי 2080 לא יודע בכלל איזה שטויות היו בימיי, ויודע רק איזה שטויות יש בימיכם. החילוניות המירה את הפחד מהגיהנום בפחד מהתחממות כדור הארץ, ואת הרצון להגיע לגן עדן בשאיפה הירוקה לשמור על איכות הסביבה

האדונית והחתול

כל החתולים השחורים האחרים חושבים בדיוק את אותה מחשבה רעה: חייבים למחות את הרשת מעל פני האדמה, ולא להשאיר ממנה אפילו זנב אחד קטן, שממנו המפלצת תצמח בחזרה. והאדונית חוזרת מהמטבח ומביאה לי קערה ומניחה לפניי ברצפה ולה קערה ומניחה לפני המחשב. אבל היא לא מנחשת מה הזנב שלי זומם, כי הראש שלה לא פה

מכתב נסער למערכת

עוד לא מאוחר לחסל את בשאר - יש בכך חשיבות מוסרית עקרונית כמו בהריגת אייכמן. אסור שהוא ימשיך כאילו כלום. על הפשע הנורא של ישראל בסוריה. מכתב שנשלח מעיגול שחור למערכת "הארץ" בעיצומה של מלחמת האזרחים בסוריה ולא פורסם

שיחה של חתול עם עיגול

כסף מוגדר כמה שכולם רוצים. כלומר כמתווך של הרצון, הרצון שהופך לאובייקט. מיניות מוגדרת כמי שכולם רוצים. כלומר רצון שלא כאמצעי אלא כתכלית, הרצון שהופך לסובייקט. ולכן הערבוב ביניהם כל כך מעורר התנגדות, ונעשה בסוד (דרך מוסד הנישואין). בקיצור, נאלץ ליצור מטבע של למידה, תמריץ ללמידה. להגביר במוח את ההנאה האינטלקטואלית עד שהידע יהיה הכסף החדש והיצירתיות תהיה המיניות החדשה

שטריימל אדום שכתוב עליו: "לעשות את יהודה גדולה שוב"

הליצן היה אינסטיטוציה חשובה מאוד לשלטון בימי הביניים, כמו הנביא בעת העתיקה, או התפקיד המקורי של השטן בפמליה של מעלה - להפריע, עד לעת החדשה שבה החליפו אותו בסופר. רק שהסופרים הם אנשים יותר נפוחים מנביאים ויכולת הליצנות שלהם מוגבלת, וכשראש הממשלה מחפש לו ליצן ספרותי קשה לו למצוא. שלטון רציני עד אימה הוא הזוועה של המאה העשרים

מקום שלישי בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "הנשיקה עם החילונית"

נימוקי השופטים: "הנשיקה עם החילונית" הוא סיפור שמשלב את האקספרימנטלי עם המרגש לכדי עיסוק עקרוני בקשר בין השניים - ובמחיר של האקספרימנטליות, בכוחה ובחולשותיה. הסיפור מתחפש למניפסט ארספואטי, שמגיע עד לכדי המשגה תיאורטית, אך מתברר בסופו כסיפור אישי במפגיע, של מי שחייו הם יצירתו, ואין לו קיום מחוץ לה, ולכן חשבון הנפש שלו - כולל חשבון חייו הרומנטיים - הוא חשבון יצירתי. יותר מכל, זהו סיפור של קשר בין תרבויות - התרבות החילונית והתרבות הדתית - כשנפתולי הקשר הזה וכישלונותיו מייצגים את המצב היהודי. וגם את המצב העיגולי.

כיצד הזנב הציל את חיי

בלי להצביע, בלי צבא, בלי להיות יהודי, בלי להיות ערבי, בלי להיות נשוי, בלי להיות רווק. באתי להחזיר את התעודה ואני רוצה שיזריקו לי שבב. כמו כל חתול אחר במדינת ישראל. לא יותר ולא פחות. יחס של שוויון. והיא אומרת: אתה מוכן שנסרס אותך?

חתול אחד גדול - מול כל השמאל

ברגע שהחילונים יבינו שהם מיעוט ואינם בשלטון, הם ימקדו את כוחותיהם ביצירה תרבותית, כמו היהודים. עכשיו זה הזמן לעשות את תור הזהב של התרבות החילונית. תלמדו מאתנו. אתם צריכים להבין שמבחינתכם הדתיים הם הגויים, ואתם היהודים שנמצאים במצור - ולהסתגר בבית המדרש. זו תהיה הגאולה שלכם, בדיוק כמו שזו ההתאבדות הרוחנית של התרבות הדתית

סקס עם מדינת ישראל

אז זה העולם הבא של ישראל: מכיוון שאין לי קיום בגוף, אני לא אוכל ולא שותה, לא ישן ולא חולם, אלא הופך להיות חיה פוליטית טהורה, נשמה זכה וטהורה של האדם הישראלי - הרוח שלי חיה רק מבחירות לבחירות וממשדר חדשות למשדר חדשות, בלי כל המילוי המיותר שבאמצע

סוף הפמיניזם

עד שלב הבודיבוק, כשהיה רק הפייסבוק, אז אנשים היו מציעים את הפרצוף היפה שלהם. אבל ברגע שהתחילה הרשת החברתית הביולוגית אז הנשים שנהנות יותר חשפו זאת ונהנו מביקושים עצומים על ידי מיטב הגברים. כמו בכל דבר בסקסוקפיטליזם המאוחר, הפערים והאי שיוויון הלכו והתרחבו: יש נשים שהפכו למיליארדריות של אורגזמות ויש כאלה שהתרוששו לגמרי

הפתרון המוסרי הסופי

הלכה והתעצמה התנועה שקראה לצאת מהפקולטות למדעי הרוח ולשנות את הביולוגיה עצמה, שהיא היא מקור העוול, בעזרת הנדסה גנטית סוציאלית. הרי שני המינים סובלים כל הזמן, וחמור מכך - מעוולים כל הזמן אחד את השני, באינספור דרכים שחרושת התרבות הבהירה אפילו למצביע הימין האידיוט ביותר

חתול חזק לעתיד ישראל

יש מאפיה ימנית במדינה העמוקה - בצבא, בבורסה, ברבנות - ששתל שם ביבי הקודם הימני, ואי אפשר להתגבר עליה ולכן אי אפשר לעשות שלום. אבל תסתכלו לחתול שלכם בעיניים, אתם רוצים ראש ממשלה ימני?

סקס ויהדות הגולה

מיליון יהודים ביפן ומיליון יהודים בסין - זו צריכה להיות המטרה של היהדות במאה הבאה. זה החלום למאה הבאה במקום הציונות. ואז תהיה פריחה תרבותית של תרבות יהודית-מזרחית אמיתית

כשהצמחונות הפכה לחוק מדינה

יכולת להיוולד חתול, אז לפי מסך הבערות של רולס אתה חייב לתמוך בחלוקת רכוש לחתולים

פצצת גרעין איראנית נפלה על תל אביב

עוברת בראשי מחשבה מבישה: סופסוף תהיה שם חניה

קיפוח התרבות האשכנזית

יהדות המזרח זה קונספט מגוחך לחלוטין. ספרד זה מזרח? מרוקו זה מזרח? הרי זה סוף מערב

השלום מתחיל בתוכינו

אם אני הייתי ראש ממשלה אז הדבר הראשון שהייתי עושה זה למצוא פתרון דתי לסכסוך עם המוסלמים. הייתי הופך את היהודים בארץ לבני חסות לפי השריעה בתשלום מס ג'זיה - ושם קץ לסכסוך. אני בעד שאחמדינג'אד יהיה נשיא מדינת ישראל

מלחמת ישראל-רוסיה

אנחנו החוטאים, שאפשרנו לאסד לטבוח במאות אלפים מאה קילומטר מפה בחוסר אכפתיות מוחלט, משלמים על זה עכשיו

אריסטו הטריד אותי מינית

היא צרחה, וזה היה נראה לי קנאה גמורה של הפה בפי הטבעת, וחשבתי על האפלייה הלא הוגנת ביניהם

הרמטכ"ל החרדי הראשון

כבר 40 שנה ועוד לא למדתם שהבעיה המרכזית שלכם בחזית הפלסטינית זה נשק אל הרג? אתם חייבים להיות יותר יצירתיים, כי התחרות עם הערבים היא לא מי יותר חזק, אלא מי יותר יצירתי. כשמיתוס נלחם במיתוס צריך להפעיל דמיון ספרותי

מה דעתך על אונס?

איך התקשורת מצליחה לשכפל את הסכסוך בלי סוף ויוצרת את הקונפליקט עם הערבים? רק בגלל שהקונפליקט מפעיל את המעורבים כנרטיב

משבר הדיור והבעיה היהודית

הן מזמן היו צריכות להיפרד לשתי מדינות כמו שקרה בתנ"ך: מדינת ישראל במישור החוף ומדינת יהודה בכל השאר. ולא ברור לי למה הישראלים מסכימים להישלט בידי היהודים, בניגוד למסורת העתיקה של עמנו שתמיד רבים ומתפצלים

כיצד התאבדתי ואיבדתי את הבתולין

ואני הולך לעבר הפיגוע וחגורת הנפץ גדולה עליי בכמה מספרים וכל הזמן נופלות לי המכנסיים, ואני חרד שאגהק או אשתעל או אתעטש ובסוף אהיה מהמחבלים השלומיאלים האלה שלא הצליחו לפוצץ אף אחד חוץ מעצמם

החלום האמריקאי

האימפריה האמריקאית סופסוף הגיעה לשלב הבשל והעליון ביותר בעוצמתה של אימפריה – השלב הקליגולי, שבו אתה יכול לשים קיסרים טרלללה לגמרי, והמנגנון האימפריאלי כל כך חזק שזה לא משנה מי הקיסר, להפך, קיסר משוגע זה מכפיל עוצמה של רומא

הרב יובל נח הררי

המאה השישית לפני הספירה היתה ללא ספק המאה החשובה ביותר בהיסטוריה האנושית. תוך כמה עשורים רואים בום רעיוני כלל עולמי בכל התרבויות הגדולות: סין (קונפוציוס, לאו דזה), הודו (בודהא, ג'ייניזם), פרס (זרתוסטרא), יהודה (התחלת התנ”ך) ויוון (תאלס ותחילת הפילוסופיה היוונית)

חוק התאום

מה שאתה לא מבין, או לא יודע, זה שהדרוזים הם שיעים. והסונים והשיעים שונאים אחד את השני הרבה יותר משהם שונאים יהודים

לעזאזל עם עזה

כל אחד מהנערים והנערות ישא נאום מרגש שהוא רוצה לחיות ומלא בחלומות, ומתאבד נגד הכיבוש כמו שגנדי צם נגד הכיבוש, ואז יפוצץ את עצמו לעיני העולם. זה יהיה פיגוע התאבדות בתודעה

הקומדיה היהודית

אם לא הייתי אנטישמי היהודים בעצמם היו בונים לי את הפצצה ומפענחים עבורי את הצפנים, ולא דוחפים את האמריקאים בפנים, והנאצים היו מנצחים במלחמה - בזכות היהודים הגרמנים

חלום עכשיו: מדוע אצביע אגודה?

החילונים לא יכולים לעשות שלום עם אף אחד, הליטאים יכולים אולי לעשות שלום עם הערבים, אבל רק החסידים יכולים לעשות שלום עם איראן

ארבעת המינים

ההיסטוריונים לא מבינים את הנאציזם. אלה לא היו חוקי גזע - אלא חוקי סקס. המיניות השונה היא היא סוד ההישרדות של העם היהודי, זו שמנעה היטמעות בנישואי תערובת אלפיים שנה. יש כאן שתי תרבויות סקס שיצרו טיפוסי גבריות ונשיות מקבילים

חטא הספרות העברית

קפקא אשם בשואה. לכן חובה לתקן את ספרות הסיוט בספרות החלום

גברים מעדיפים ביצ'יות

מעכשיו מרכיבים לכל גבר מגיל אפס משקפיים מיוחדים של מציאות רבודה שמסתירים בשחור את כל הנשים ברחוב. זה פשוט פטנט גאוני לשמירת העיניים, שאדם לא יוכל בכלל לדעת איך נראית אישה עד החתונה, שלא יוכל אפילו לחלום עליה

אדמת מריבה

ובעל ואישה רבים: ואת אמרת לי שטעינו שמכרנו את הדירה! והיא מקללת: ראש בלטה, עכשיו יהיו עליות מטורפות במחירים! וגבר מקטר: איזה מזל רע יש לי בחיים, בדיוק באמצע סקס. והשני בוכה לו: אתה יודע מה הכי כואב לי? שעכשיו הערבים ישמחו

כשהטפיל פוגש בפונדקאי

הבעיה היא שאתם לא לומדים גמרא ולכן לא הבנתם שאת המדינה צריך לרמות. איפה החשיבה העקומה, היהודית שלכם?

עץ החיים

חלומו של אריק שרון. מיוחד לט"ו בשבט

עפצקרשת

מחזה. יצירתו החותמת של עיגול שחור. "מבריק לשונית, מרתק אידיאית ומשוור באלגנטיות בין נונסנס למיסטיקה" (-פרופ' שמעון לוי)

ראיון בלעדי עם עיגול שחור

הראיון החתרני ביותר בספרות העברית. עיגול שחור פותח את הפה על כל העולם כולו

שדים

חטיבת השדים שבספר העלטה - בעריכה חדשה ומגמתית

יודונאצי: חלמתי שאני היטלר

חלום של עיגול שחור ביוטיוב

התדרדרות הארץ


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חתול אחד גדול - מול כל השמאל - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor27" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/jesusheart.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חתול אחד גדול - מול כל השמאל

ברגע שהחילונים יבינו שהם מיעוט ואינם בשלטון, הם ימקדו את כוחותיהם ביצירה תרבותית, כמו היהודים. עכשיו זה הזמן לעשות את תור הזהב של התרבות החילונית. תלמדו מאתנו. אתם צריכים להבין שמבחינתכם הדתיים הם הגויים, ואתם היהודים שנמצאים במצור - ולהסתגר בבית המדרש. זו תהיה הגאולה שלכם, בדיוק כמו שזו ההתאבדות הרוחנית של התרבות הדתית

מאת: קומיסר קומי

חמלה נוצרית שמאלנית - ואיזה מסכנים השמאלנים שאוכלים עכשיו ת'לב  (מקור)

חלמתי שהשמאלנים שוב הפסידו, זה כבר בכלל לא משנה במה. ואני פוגש שמאלני בוכה בפינה של המדינה: כל עם ישראל שונא אותנו. פעם היינו הדבר הבא ועכשיו העולם התקדם ואנחנו נשארנו משהו משנות התשעים, במקרה הטוב.

ואני מעודד את השמאלני: אתם צריכים לשמוח שאיבדתם את המדינה. אתה מכיר את הפסוק "ולבי חלל בקרבי"? זה עליכם החילונים.

והשמאלני מגלגל עיניים: מה אתה רוצה?

ואני משנה את השפה, כדי שהוא יבין: ברגע שהחילונים יבינו שהם מיעוט, ואינם בשלטון, הם ימקדו את כוחותיהם ביצירה תרבותית, כמו היהודים. עכשיו זה הזמן לעשות את תור הזהב של התרבות החילונית. תלמדו מאתנו, שאף פעם לא נהיה בשלטון, ובמקום לבזבז את הכוחות במאבק חומרי אבוד - תפנו הכול ליצירה הרוחנית. והתרבות התל-אביבית, הסמולנית, המושמצת, יכולה להרים יצירה אדירה, שתיזכר מאות שנים אחר כך. לא חבל להיתקע על ביבי או טיבי? זה כבר לא בידיים שלכם, אז קחו את עצמכם בידיים.

והשמאלני אומר בכאב ובועט באבן מסכנה: אבל מה זה שווה תרבות בלי מדינה, רוח ללא גוף, זו סתם תרבות מתה!

ואני מתלהב ונואם לו: להפך, תרבות מתה היא יותר גבוהה מתרבות חיה! זה בדיוק הכוח של היהדות. אתם צריכים להבין שמבחינתכם הדתיים הם הגויים, ואתם היהודים שנמצאים במצור - ולהסתגר בבית המדרש. ואז הכל יהיה להפך: בזכות זה שהגוף החילוני ימות - המדינה החילונית תמות - זו תהיה הגאולה שלכם, בדיוק כמו שזו ההתאבדות הרוחנית של התרבות הדתית. הדתיים ילכו להיהרג במלחמות דת, והחילונים ימותו באוהלה של תורה. החילונים יוכלו עכשיו להפוך להיות אנשים של לימוד תורה לשמה, גם אם התורה שלכם זה ספרות, או מדעי הרוח, או מתמטיקה, או אמנות. אם פעם המשיח היה דתי והחילונים היו חמורים, עכשיו המשיח יהיה חילוני והחמורים יהיו דתיים. החילונים יהיו המיעוט הנדיר, האליטיסטי, והמדינה החומרית ימח שמה תהיה דתית. ובחברת הלומדים החילונית תוכלו לפנות לכיוונים אחרים לגמרי, של אנשים שאינם אחראים ואינם מזדהים עם המדינה הרשעה, למשל התקדמות יותר מדעית - ופחות טכנולוגית, או התקדמות יותר אינטלקטואלית - ופחות כלכלית. חשבתם לנסות פעם עוני אידיאולוגי? לוותר על כל העניין של הכסף בחיים תמורת אינטימיות עם היצירות הקנוניות - טוב לי תורת פיך מאלפי זהב וכסף?

והשמאלני קופץ כנשוך נחש: אבל מה עם הכיבוש! איך אפשר להתרכז בתורה כשאין מוסר? כשמהצד השני של הגדר יש אנשים שאין להם פריבילגיות לעסוק בתורה - או באיזו תרבות שלא תהיה שם - האם אני יכול לשבת פה בכולל האשכנזי שלי עם העוני הפריביליגי שלי ו...

ואני מאבד סבלנות: המוסרנות - זו הטעות הגדולה של החילוניות. זה כל מה שאני מנסה להעביר לכם בשנה האחרונה - חולם וחולם, ואתם לא מתעוררים. יש לנו פה מיעוט עם תודעת רוב ורוב עם תודעת מיעוט. אתם צריכים להבין שאתם היום יוצאים לגלות, ולכן צריך להיות "יבנה וחכמיה" של חורבן הציונות. שזה הפרויקט של בניית החילוניות מחדש לא סביב המדינה אלא סביב התרבות.

והשמאלני נזעק: אבל הפלסטינאים! והנשים! והאריתראים! והחלשים! והמזרחים! והקורבנות! והמקופחים! והמוסללים! והחתולים!

ואני משסע אותו: די כבר, אדיוט. שכחת את הפרות החד הוריות שלקחו להן את העגלים וגרות בפזורה הבדואית ונשואות לפרים מכים שרצחו אותן על רקע כבוד הרפת בגלל נטיות לסביות. אם לא תשתחררו מהחשיבה הנוצרית - אתם מוזמנים להפסיד גם בבחירות הבאות. יהודים לא עוסקים בחמלה מזוייפת. אין דבר פחות תרבותי ממוסר.

והוא: אבל !

ואני: כן, אני יודע. יש גם את הפרות שאוכלות רק עשב כי הן טבעוניות, אבל מצד שני לא מפליצות כדי לא לתרום להתחממות הגלובאלית. אנחנו מבינים שזה עושה לך נעימי בנפש השמאלנית היפה שלך, וגם עוזר להשיג בנות, אבל אם לא תעברו לאסתטיקה אחרת ומעודכנת, פחות קונפורמיסטית ובהכרח יותר אכזרית - לא תהיה לכם שארית. בסופו של דבר, זה הכל שאלה של עליונות תרבותית. מי שלא מבין (יודע!) שהתרבות היהודית גבוהה בהרבה מזו הפלסטינאית או האריתראית או האמריקאית או כל הרעיונות הנוצריים דה-לה שמאטע (כמו הפוליטיקלי-קורקט) שאתם מעתיקים מהם - אין לו סיכוי. לבני אדם אין ערך. אפס. שואה. לא מעניינים. רק לתרבות יש ערך. לכן המוסר, שנותן ערך לאנושי, ובימינו אפילו לחי, לצומח ולדומם, לכל התחום הנחות - הוא האויב של התרבות. לבני אדם (גם פלסטינים הם בני אדם!) יש ערך רק בהתאם לתרומתם לתרבות. לכן גם לא נורא אם תחליף אתכם הבינה המלאכותית. מה שכן נורא - זה אם הבינה המלאכותית לא תהיה תרבותית, אלא רק פונקציונלית. החילוני הוא שלב ביניים בין הדתי לבינה המלאכותית, ואסור לכם להיות החוליה החלשה. אתם הסקתם את המסקנות הלא-נכונות מהשואה. הבעיה הגדולה לא היתה שהיטלר היה רשע חסר לב נוצרי והרג המון בני אדם. כזה היו גם סטאלין ומאו והרבה מנוולים. הבעיה היתה שהיטלר הרג את היהודים, דהיינו את האליטה התרבותית של אירופה, שהיתה בעצמה האליטה של האנושות, ומאז אירופה לא התאוששה, וקיבלנו את אמריקה צעירה וטיפשה. הבעיה היתה הפגיעה בתרבות - לא בבני אדם. מלחמת העולם השנייה היתה מלחמת תרבות - זו הסיבה שהיטלר שנא יהודים. ועד שלא תכירו באמת - שתרבות זה דווקא לא דבר יחסי כלל, ויש יצירות גדולות (ונחותות) אובייקטיבית, ושליהודים יש יכולות-על בתחום הזה - אתם תהיו אחת האוכלוסיות היהודיות הכי כושלות וחסרות ערך בהיסטוריה. בחירה שלכם.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אפי נוה הוא קורבן בדיוק כמו בחורה שפרצו לה לטלפון והפיצו תמונות עירום שלה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia6" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/peep.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אפי נוה הוא קורבן בדיוק כמו בחורה שפרצו לה לטלפון והפיצו תמונות עירום שלה

אפי נוה הוא פושע. אפי נוה הוא זכאי. האם יש סתירה לוגית בין שני המשפטים הללו? לא, כי בצדק הפרוצדורה יותר חשובה מהאמת, ועד שנבין זאת לא נפסיק לגרום עוול לגברים, נשים - וגם לפלסטינים

מאת: הצדקן התורן

זכות הציבור למציצנות  (מקור)

חזקת הבתים והבורות והשיחין והמערות והשובכות והמרחצאות ובית הבדין ובית השלחין והעבדים וכל שהוא עושה פירות תדיר חזקתן שלש שנים. מה אומר לנו המשפט הזה? לרוב - כלום. אך זוהי פתיחתו של פרק שהוא אולי השיא הרעיוני של התלמוד הבבלי, אחד מפסגות מערכת החוק היהודית, שהיא משיאי המחשבה המשפטית בכל הדורות. מה הופך את הרעיון המרכזי המובא בו - רעיון החזקה - לחשוב כל כך?

החזקה קובעת עיקרון פשוט: בית שגרתי בו יותר משלוש שנים הוא בבעלותי - גם אם אין לי הוכחות לכך, ואם מישהו מערער על כך עליו נטל ההוכחה ואני אינני צריכה להוכיח דבר. האם עיקרון זה נובע מהניסיון להגיע לחקר האמת בנוגע לבעלות? ודאי שלא. שלוש שנים היא אמת מידה שרירותית. זוהי הסדרה חברתית שמתנגדת לניסיון לחקור את האמת "האמיתית" ולהכריע בכל רגע נתון מי היה הבעלים המקוריים לפי שקילת הראיות לשני הצדדים. כך, הצדק מונע מחלוקות על האמת באמצעות פרוצדורה, שלפעמים תשקף את האמת ולפעמים תסטה ממנה, אך תייצר מצב חברתי ברור שבו לא ניתן לערער בכל רגע נתון על הבית שלי. הצדק עליון על האמת.

פיתוח נוסף של הרעיון משתקף בביטוי השאוב מהמשנה: "שניים אוחזין בטלית - יחלוקו". כפישכתביפה ממני אביגדור פלדמן, ידוע לנו שאנו גורמים בהכרח עוול לאחד הצדדים - בעל הטלית האמיתי - ונותנים לצד שאיננו באמת הבעלים מחצית טלית שאינה שלו. אך אנחנו לא מעוניינים להגיע לחקר האמת במצב שבו אין לנו נגישות לאמת ואין ראיות אלא לפתור את המחלוקת. לכן הצדק פה בהכרח סוטה מהאמת - ודווקא לפיכך הוא צודק. זהו רעיון היסוד של מערכות משפטיות, אך מכיוון שהוא איננו אינטואיטיבי הוא מופר שוב ושוב בתביעות לצדק "אמיתי".

ניקח לדוגמא את הפתרון הצודק לסכסוך הפלסטיני ולמחלוקת על הארץ - יחלוקו. זהו פתרון שמתעלם לחלוטין משאלת האמת של הבעלות על הארץ, כי הצדק יכול להתאפשר רק כשמוותרים על שקילת הראיות וההוכחות וחשבונות הדמים וההכרעה בין הנרטיבים ובין אמונות שני הצדדים. ועד ששני הצדדים לא יניחו לתביעתם על האמת - לא יהיה צדק. כך למשל קבע המחוקק גם בגירושין - מרגע שהרכוש בחזקת שני הצדדים אנו מוותרים על התחשבנות מדוקדקת מי הרוויח אותו ומי בזבז ומי בגד ומי שטף כלים - ופשוט חולקים אותו חצי חצי. כך אנחנו מונעים מחלוקות ומגבירים את השלום גם אם הוא בהכרח סוטה מהאמת.

הפרוצדורה של הצדק יודעת שההסדרה החברתית חשובה יותר מכל מקרה ספציפי שבו לא הגענו לחקר האמת. לכן אם זדורוב הורשע לפי כללי הצדק בחברה שלנו הרי שזה הצדק האפשרי, כי את האמת לא נדע כנראה לעולם. כל פרוצדורה משפטית חייבת מטבעה להיות שרירותית במידה מסוימת ולכן תגרום בהכרח סטייה מהאמת במקרים ספציפיים - פושעים ישוחררו ולעיתים רחוקות גם זכאים יכלאו, ואנו לעולם לא נדע זאת כי אין לנו את המפתח לאמת, אלא רק פרוצדורה של צדק.

הצדק הוא שמבדיל בין לינץ' - שבו האמת מתרגמת ישירות לעונש ללא פרוצדורה - לבין משפט. #מי_טו היא תנועה של ראיות ושל אמת. היא מבוססת על אמירת אמת שהושתקה, אך לא על צדק - כי הפרוצדורה אינה קיימת. הצדק לעומתה מתבסס על כך שלעולם איננו באמת יכולים לדעת את האמת, ומה "באמת היה" בין שני אנשים, ויותר מכך - שייתכן שהם בעצמם אינם יודעים את האמת, וכל אחד מהם זוכר באמת ובתמים אמת אחרת.המחקרשל הזיכרון האנושי הולךומפריךכל יומרה שלו לאמת. עם מה נותרנו? עם פרוצדורות צדק. רק האינקוויזיציה מגיעה תמיד לחקר האמת.

ההלבנה השערורייתית של פריצה לטלפון בידי אדם פרטי היא חריגה יוצאת דופן מפרוצדורות הצדק שראויות לחברה חופשית. לא היינו רוצים לחיות בחברה שבה כל אדם יכול לפרוץ לנו לטלפון או למחשב ואם מצא שם התנהלות המעלה חשד לפלילים הדבר יולבן בדיעבד בידי המשטרה ותפתח נגדנו חקירה. גם לא כדאי לנו לחיות בחברה שבה אנשי ציבור ניתנים לסחיטה בעזרת ראיות שהושגו בפרוצדורה פלילית - גם אם הן אמיתיות. על פי כל הראיות הידועות לנו, האמת היא שאפי נוה הוא פושע, ולא מהזן הסימפטי. אבל הצדק הוא עיקרון נעלה בהרבה על האמת - ואפי נוה הוא זכאי מצד הצדק.

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

יום שלישי: חלומות מיניים

המהפכה המינית הגברית | ביופידבק מיני | סקסוטכנולוגיה | הנדסה גנטית מינית | התמרת הכסף והלייקים להנאה מינית - עולם שכולו זנות | כשלי למידה כחטאים | עונג כיוצר למידה ועושר כמאיין אותה | הנדסה גנטית חברתית | מין בין ארגונים | אלגוריתם שידוכים | החזרת האיזון בין גברים לנשים באמצעות הטכנולוגיה

מאת: סקסולוגיקה

מלחמת חוסר-תרבות לעומת מלחמת תרבות. ההתנגשות בין הטכנולוגיה למין היא הזירה הגדולה של המאה ה-21 (מקור)

* פריצת הדרך הבאה במיניות, אחרי מיניות האישה, תהיה מיניות הגבר ופוטנציאל הנאתו, שיושווה בסוף לזה הנשי באמצעים טכנולוגיים ופרמצבטיים. המיניות עצמה תשוכלל לגבהים חדשים באמצעות ביופידבק, הן ביכולת העינוג והן ביכולת ההתענגות. ההתענגות של אישה ושל גבר תוכל להיות מדידה והבנזוג יוכל למקסם אותה באמצעות ביופידבק - מערכת ביופידבק הדדית, ואפשרית גם מערכת אישית. המקצוע החדש של המאה ה-21, כמו הפסיכולוג במאה ה-20: הטכנוסקסולוג.

* מהן מטרות וגבולות ההנדסה הגנטית? משיכה-תשוקה-הנאה יובנו כמנגנון לימודי, ולכו בסופו של דבר, בהיפוך טכנולוגי, ירתמו למנגנון הלימודי - ההנאה מפיצוח בעיה מתמטית תהיה הנאה מינית. לכן את הקפיטליזם יוכל להחליף הסקסוקפיטליזם שמניע את האדם באמצעות המין ולא הכסף. וכל החברה תהיה בנויה על הגנה מפריצה למנגנונים אלה, כמו שכיום היא בנויה על הגנה מגניבה ומאונס ומאלימות. התרגום הגנטי של הרשת החברתית יהיה מלייקים להנאה, בשלב השני של ההנדסה הגנטית, שתהנדס את האדם כמכונת למידה בלי כשלי הלמידה שיש לו היום (למשל עצלות וחוסר מוטיבציה ללמוד. החטאים יובנו ככשלי הלמידה). בהנדסה גנטית, הסיסמא צריכה להיות אינטליגנציה תחילה, כי היא תכונה שבמפתיע מאוד גנטית, ולכן יש להתרכז בהגדלת האינטליגנציה, אבל עם אותם רגשות, שלא לפגוע באיזון שיצרה האבולוציה בין הרגשות השונים, ובהבנה שלנו את הילדים שיווצרו, ובהבנה שלהם אותנו, דהיינו תוך שמירה על האנושיות - על הנפש - תוך הגדלת הרוח. מה שאסור לגעת בו גנטית, בניגוד למיניות, זה האושר. זה הכי מסוכן, וזה בעצם הגדרת האושר - מה שיכול לגרום להפסקת הלמידה. אם היינו בתודעה ימי ביניימית ובתפיסות קודמות היינו משתמשים בהנדסה גנטית לדכא את היצר והמיניות דווקא (למה זה הכי גורם לנו להתנגדות? בגלל שאנחנו רוצים כיום?). כמו כן יש לתעדף בהנדסה גנטית שינויים באפיגנום ולא בגנום, והשבחת דורות מפוקחת בהדרגה, לא בקפיצות (לפי השנה - כל שנה יוולדו ילדים יותר חכמים), וכך להפוך את הפער בין האדם לעל-אדם לפער בין-דורי רציף. הפערים בתוך דור הילדים יהיו כמו הפערים בתוך דור המבוגרים כיום, וכך החברה לא תתפצל לשתי מעמדות - המשופרים והמיושנים.

* פמיניזם גנטי יכול גם לתת מוטיבציה להעלות גנטית את היכולת לאהבה ולהנדס מונוגמיה - להפוך את האדם למין מונוגמי כמו פינגווינים וללא ריבים. וכך גם הנדסה גנטית יכולה להציל אותנו מהתמכרות בקנה מידה ענק לרשת, אבל סופה של ההנדסה הגנטית המוסרית הוא זה של ההנדסה החברתית המוסרית: To create all men equal. תחרות הוגנת בתנאי הפתיחה בין בני אדם, שתוצדק לצורך למידה. אחרת נוצרת שחיתות, כמו שנוצרת כאשר יש ירושת הון בין דורית, ואז הפערים מתרחבים מהסיבות הלא נכונות - לא לפי הישגי הלמידה של האדם. לכן כל כמה זמן יש לאפס את תנאי ההתחלה, או לאזן אותם, במערכת למידה בריאה. למשל לאתחל את המוח בשינה או ליצור מהפכה שתאתחל את ההון. מהו המוסר הנגטיבי של ההנדסה המינית? נגד פריצוּת - פריצה של המערכת, נגד מין עם מחשב או עם מכונה, שהוא כמו השמנה ומזון מהיר או מוזיקה נחותה, שנותנים למוח תגמול בלי למידה. למשל הנאה מינית בלי מערכת יחסים. כלומר - היררכיה תרבותית ואסתטית שתחליף זו המוסרית-דתית.

* מין בין ארגונים והולדת ארגון חדש יכולים להיות מנוע האבולוציה הארגונית. כך יווצרו דורות של ארגונים, תוך הגבלת זמן לארגון, למשל תאגיד יתפרק מעצמו אחרי 50 שנה. גם נישואין יוגבלו לעשר שנים, ולאדם יהיו כמה מערכות יחסים (אפילו עם אותה אישה). בכל ארגון תהיה סיירת - שהיא מרכז בארגון, שיודע הכל ועסוק בדברים הכי חשובים בארגון, ושם האנשים הטובים ביותר בארגון, בעלי ראייה מקיפה וארוכת טווח, וכפופים ישיאות להנהלה, והם הזרוע שלה לדברים מיוחדים או קריטיים. איחוד של הסיירות יהיה הגרעין ליצירת ארגון חדש ומצטיין מהוריו, עם פחות חסמים. שם יהיה האינקובטור לסטארט-אפים שיש להם גנטיקה ארגונית של שני תאגידים. ומהו המין בין ארגונים? שיתוף הדדי בסודות - לדעת, כמו בגן עדן. שחזור חטא גן עדן יהיה מצב של אובדן הפרטיות והבושה, כשאין מידע פרטי, אלא הכול פרוץ, למשל בחיבור מוחות של כל האנושות, או כשבינת על יודעת הכל ומגלה הכל, או בתהליך הפייסבוקיאדה מחסל הפרטיות שעוברת החברה, או כשאין יותר סודות ארגוניים בעקבות ניצחון הויקיליקס.

* בלמידה, מין יוגדר כדבר היחיד שלא ניתן לתכנת עד הסוף, מכאן ערכו, מיוחדותו וההתלהבות ממנו. ולכן הוא מונע שחיתות ומחלות גנטיות, כי הוא מכניס אלמנט רנדומי, מוטציוני ובלתי מתוכנן, ומכאן חשיבותו למנגנוני למידה. בלעדיו אין אבולוציה. אבל בניגוד למין, הקונסטרוקציה החברתית שנקראת "אהבה" תמות - סוף העידן הרומנטי, שיתפס כמגוחך. לעומת ברית, שמייצרת למידה בתוך המערכת, כלומר יש לה חשיבות ללמידה, בהתאם לציווי השני של הלמידה: "בתוך המערכת". אחרי הציווי הראשון: "השפה תוחלף בלמידה". הפילוסופיה של הלמידה במשפט אחד: הלמידה תחליף את השפה, ולמידה היא בתוך המערכת, באמצעות הכְוונות, בין שני סוגי סוכנים: נשים וגברים.

* אלגוריתם שידוכים יחליף את השידוכים האנושיים ביעילות גדולה יותר מהחלטות הפרט, וייצר אפקט בום באושר האנושי ודור חדש של נישואין מאושרים ויציבים עם סקס נפלא וצניחת שיעורי הגירושין. אם לא תקום גוגל של חיפוש אנשים (לעבודות ולקשרים ולשידוכים) יהיה זה תפקיד המדינה, שתיקח על עצמה את הרגולציה של המידע, ותאפשר את שני הצרכים: פרטיות + זמינות. זו תהיה המדינה הפטרנליסטית של האושר, והפרמטר המרכזי לאושר האישי, שיפור אמיתי באיכות החיים ויציבות המשפחה - הוא בן זוג מתאים לנו ברמת התאמה של אחד למיליון, שאין סיכוי שאדם מתקרב אליה בכוחות עצמו. וכך נגלה שהמשפחה חוזרת.

* בעבר הכוח הכלכלי היה אצל הגבר והכוח המיני אצל האישה, ובכך התרבות יצרה קיזוז בין הכוחות, ביצירה מלאכותית של כוח נגדי למין. כי במצב הטבעי, בטבע, יש לנשים כוח עודף לא פרופורציוני. הגבר מייצר אוכל - והאישה מין. האיזון בין המינים הופר בגלל השינויים בכוח הכלכלי דווקא, וככל שהמגמה תימשך, בנקודה מסוימת יופר האיזון במערכת הזוגית כך שהיא תקרוס לעיתים קרובות, ויהיה כמעט בלתי אפשרי לבנות אותה. היום גברים הם המין החלש, והמין מרוכז סביב הנאת האישה, והמשפחה סביב השאיפות של האישה, ובפרט סביב הילדים והשגת בית, ונשים הן היוזמות גירושים ברוב גדול, בגלל כוחן העודף. חוסר האיזון בכוחות איננו בריא לשוק החיזור, ולמערכת המשפחתית, ויוצר חוסר יציבות מבנית, והם מתמוטטים מול עינינו. הפתרון הוא להחליף את הכוח הכלכלי בכוח טכנולוגי, ולהוסיף לגבר כוח כך שהאיזון יחזור ואיתו תחזור ההרמוניה היחסית בין המינים.

פילוסופיה של העתיד

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יום שלישי: חלומות מיניים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia76" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/albtraum.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יום שלישי: חלומות מיניים

המהפכה המינית הגברית | ביופידבק מיני | סקסוטכנולוגיה | הנדסה גנטית מינית | התמרת הכסף והלייקים להנאה מינית - עולם שכולו זנות | כשלי למידה כחטאים | עונג כיוצר למידה ועושר כמאיין אותה | הנדסה גנטית חברתית | מין בין ארגונים | אלגוריתם שידוכים | החזרת האיזון בין גברים לנשים באמצעות הטכנולוגיה

מאת: סקסולוגיקה

מלחמת חוסר-תרבות לעומת מלחמת תרבות. ההתנגשות בין הטכנולוגיה למין היא הזירה הגדולה של המאה ה-21  (מקור)

פריצת הדרך הבאה במיניות, אחרי מיניות האישה, תהיה מיניות הגבר ופוטנציאל הנאתו, שיושווה בסוף לזה הנשי באמצעים טכנולוגיים ופרמצבטיים. המיניות עצמה תשוכלל לגבהים חדשים באמצעות ביופידבק, הן ביכולת העינוג והן ביכולת ההתענגות. ההתענגות של אישה ושל גבר תוכל להיות מדידה והבנזוג יוכל למקסם אותה באמצעות ביופידבק - מערכת ביופידבק הדדית, ואפשרית גם מערכת אישית. המקצוע החדש של המאה ה-21, כמו הפסיכולוג במאה ה-20: הטכנוסקסולוג.

מהן מטרות וגבולות ההנדסה הגנטית? משיכה-תשוקה-הנאה יובנו כמנגנון לימודי, ולכו בסופו של דבר, בהיפוך טכנולוגי, ירתמו למנגנון הלימודי - ההנאה מפיצוח בעיה מתמטית תהיה הנאה מינית. לכן את הקפיטליזם יוכל להחליף הסקסוקפיטליזם שמניע את האדם באמצעות המין ולא הכסף. וכל החברה תהיה בנויה על הגנה מפריצה למנגנונים אלה, כמו שכיום היא בנויה על הגנה מגניבה ומאונס ומאלימות. התרגום הגנטי של הרשת החברתית יהיה מלייקים להנאה, בשלב השני של ההנדסה הגנטית, שתהנדס את האדם כמכונת למידה בלי כשלי הלמידה שיש לו היום (למשל עצלות וחוסר מוטיבציה ללמוד. החטאים יובנו ככשלי הלמידה). בהנדסה גנטית, הסיסמא צריכה להיות אינטליגנציה תחילה, כי היא תכונה שבמפתיע מאוד גנטית, ולכן יש להתרכז בהגדלת האינטליגנציה, אבל עם אותם רגשות, שלא לפגוע באיזון שיצרה האבולוציה בין הרגשות השונים, ובהבנה שלנו את הילדים שיווצרו, ובהבנה שלהם אותנו, דהיינו תוך שמירה על האנושיות - על הנפש - תוך הגדלת הרוח. מה שאסור לגעת בו גנטית, בניגוד למיניות, זה האושר. זה הכי מסוכן, וזה בעצם הגדרת האושר - מה שיכול לגרום להפסקת הלמידה. אם היינו בתודעה ימי ביניימית ובתפיסות קודמות היינו משתמשים בהנדסה גנטית לדכא את היצר והמיניות דווקא (למה זה הכי גורם לנו להתנגדות? בגלל שאנחנו רוצים כיום?). כמו כן יש לתעדף בהנדסה גנטית שינויים באפיגנום ולא בגנום, והשבחת דורות מפוקחת בהדרגה, לא בקפיצות (לפי השנה - כל שנה יוולדו ילדים יותר חכמים), וכך להפוך את הפער בין האדם לעל-אדם לפער בין-דורי רציף. הפערים בתוך דור הילדים יהיו כמו הפערים בתוך דור המבוגרים כיום, וכך החברה לא תתפצל לשתי מעמדות - המשופרים והמיושנים.

פמיניזם גנטי יכול גם לתת מוטיבציה להעלות גנטית את היכולת לאהבה ולהנדס מונוגמיה - להפוך את האדם למין מונוגמי כמו פינגווינים וללא ריבים. וכך גם הנדסה גנטית יכולה להציל אותנו מהתמכרות בקנה מידה ענק לרשת, אבל סופה של ההנדסה הגנטית המוסרית הוא זה של ההנדסה החברתית המוסרית: To create all men equal. תחרות הוגנת בתנאי הפתיחה בין בני אדם, שתוצדק לצורך למידה. אחרת נוצרת שחיתות, כמו שנוצרת כאשר יש ירושת הון בין דורית, ואז הפערים מתרחבים מהסיבות הלא נכונות - לא לפי הישגי הלמידה של האדם. לכן כל כמה זמן יש לאפס את תנאי ההתחלה, או לאזן אותם, במערכת למידה בריאה. למשל לאתחל את המוח בשינה או ליצור מהפכה שתאתחל את ההון. מהו המוסר הנגטיבי של ההנדסה המינית? נגד פריצוּת - פריצה של המערכת, נגד מין עם מחשב או עם מכונה, שהוא כמו השמנה ומזון מהיר או מוזיקה נחותה, שנותנים למוח תגמול בלי למידה. למשל הנאה מינית בלי מערכת יחסים. כלומר - היררכיה תרבותית ואסתטית שתחליף זו המוסרית-דתית.

מין בין ארגונים והולדת ארגון חדש יכולים להיות מנוע האבולוציה הארגונית. כך יווצרו דורות של ארגונים, תוך הגבלת זמן לארגון, למשל תאגיד יתפרק מעצמו אחרי 50 שנה. גם נישואין יוגבלו לעשר שנים, ולאדם יהיו כמה מערכות יחסים (אפילו עם אותה אישה). בכל ארגון תהיה סיירת - שהיא מרכז בארגון, שיודע הכל ועסוק בדברים הכי חשובים בארגון, ושם האנשים הטובים ביותר בארגון, בעלי ראייה מקיפה וארוכת טווח, וכפופים ישיאות להנהלה, והם הזרוע שלה לדברים מיוחדים או קריטיים. איחוד של הסיירות יהיה הגרעין ליצירת ארגון חדש ומצטיין מהוריו, עם פחות חסמים. שם יהיה האינקובטור לסטארט-אפים שיש להם גנטיקה ארגונית של שני תאגידים. ומהו המין בין ארגונים? שיתוף הדדי בסודות - לדעת, כמו בגן עדן. שחזור חטא גן עדן יהיה מצב של אובדן הפרטיות והבושה, כשאין מידע פרטי, אלא הכול פרוץ, למשל בחיבור מוחות של כל האנושות, או כשבינת על יודעת הכל ומגלה הכל, או בתהליך הפייסבוקיאדה מחסל הפרטיות שעוברת החברה, או כשאין יותר סודות ארגוניים בעקבות ניצחון הויקיליקס.

בלמידה, מין יוגדר כדבר היחיד שלא ניתן לתכנת עד הסוף, מכאן ערכו, מיוחדותו וההתלהבות ממנו. ולכן הוא מונע שחיתות ומחלות גנטיות, כי הוא מכניס אלמנט רנדומי, מוטציוני ובלתי מתוכנן, ומכאן חשיבותו למנגנוני למידה. בלעדיו אין אבולוציה. אבל בניגוד למין, הקונסטרוקציה החברתית שנקראת "אהבה" תמות - סוף העידן הרומנטי, שיתפס כמגוחך. לעומת ברית, שמייצרת למידה בתוך המערכת, כלומר יש לה חשיבות ללמידה, בהתאם לציווי השני של הלמידה: "בתוך המערכת". אחרי הציווי הראשון: "השפה תוחלף בלמידה". הפילוסופיה של הלמידה במשפט אחד: הלמידה תחליף את השפה, ולמידה היא בתוך המערכת, באמצעות הכְוונות, בין שני סוגי סוכנים: נשים וגברים.

אלגוריתם שידוכים יחליף את השידוכים האנושיים ביעילות גדולה יותר מהחלטות הפרט, וייצר אפקט בום באושר האנושי ודור חדש של נישואין מאושרים ויציבים עם סקס נפלא וצניחת שיעורי הגירושין. אם לא תקום גוגל של חיפוש אנשים (לעבודות ולקשרים ולשידוכים) יהיה זה תפקיד המדינה, שתיקח על עצמה את הרגולציה של המידע, ותאפשר את שני הצרכים: פרטיות + זמינות. זו תהיה המדינה הפטרנליסטית של האושר, והפרמטר המרכזי לאושר האישי, שיפור אמיתי באיכות החיים ויציבות המשפחה - הוא בן זוג מתאים לנו ברמת התאמה של אחד למיליון, שאין סיכוי שאדם מתקרב אליה בכוחות עצמו. וכך נגלה שהמשפחה חוזרת.

בעבר הכוח הכלכלי היה אצל הגבר והכוח המיני אצל האישה, ובכך התרבות יצרה קיזוז בין הכוחות, ביצירה מלאכותית של כוח נגדי למין. כי במצב הטבעי, בטבע, יש לנשים כוח עודף לא פרופורציוני. הגבר מייצר אוכל - והאישה מין. האיזון בין המינים הופר בגלל השינויים בכוח הכלכלי דווקא, וככל שהמגמה תימשך, בנקודה מסוימת יופר האיזון במערכת הזוגית כך שהיא תקרוס לעיתים קרובות, ויהיה כמעט בלתי אפשרי לבנות אותה. היום גברים הם המין החלש, והמין מרוכז סביב הנאת האישה, והמשפחה סביב השאיפות של האישה, ובפרט סביב הילדים והשגת בית, ונשים הן היוזמות גירושים ברוב גדול, בגלל כוחן העודף. חוסר האיזון בכוחות איננו בריא לשוק החיזור, ולמערכת המשפחתית, ויוצר חוסר יציבות מבנית, והם מתמוטטים מול עינינו. הפתרון הוא להחליף את הכוח הכלכלי בכוח טכנולוגי, ולהוסיף לגבר כוח כך שהאיזון יחזור ואיתו תחזור ההרמוניה היחסית בין המינים.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

מדוע האוקראינים צוחקים כל הדרך אל המלחמה?

מהי הסיבה האמיתית למלחמה בין רוסיה לאוקראינה? מדוע המריבות הקשות ביותר הן בין אחים? ואיך כל זה קשור למצבה ה"עגום" של הספרות העברית. סאד!

מאת: מצוה גדולה להיות בשמחה תמיד

הדוב האוקראיני (מקור)

העולם נדהם מהתעוזה העליזה של נשיא קומיקאי שהוא יעד לחיסול ממוקד, מתגובה ליצנית כללית לפלישה רצחנית כללית, משיתופי "צחוקים" בשדה הקרב, מסרטוני "הטרלות נגד טילים" ו-"טיק-טוק נגד טנקים", מהפרצופים המחייכים של אזרחים תחת פגזים, ואפילו מומחי הפיד מתפלאים: יגאל ליברנט תוהה על מה שהוא "כמעט מפחד" לקרוא "העליצות" האוקראינית במאבק, ושלום בוגוסלבסקי לא מבין מדוע אנחנו יודעים היכן נמצא הצבא הרוסי - אך לא האוקראיני. טבע האפקט הקומי הוא ההפתעה, וכמעט שניתן לשמוע את גל ההלם התודעתי הנאור, כשהתסריט נשבר: ככה נראית מלחמה? איפה תחרות הקורבנוּת והבכי המוכרת לנו (למשל: בין הישראלים לפלסטינים), על מנת למשוך את אהדת המערב, ואת לבו הנוצרי הרחום? איפה המסכנות וההתמסכנות, ראבק? איפה הצמד חמד האהוב עלינו: יורים - בוכים? יורים וצוחקים?!

העולם מרותק, מופתע ונדהם - אך לא מהמלחמה עצמה (מלחמות הוא כבר ראה הרבה ולבו פיתח עור עבה), אלא מהתגובה האוקראינית למלחמה: בואו, תראו, יהיו צחוקים. מה היטה את לבו הערל המשועמם של העולם אל אוקראינה? מה מרתק בה את מי שכבר רצה לשכוח את קיומה ולחזור לאדישותו הקהה, כמו בכל סכסוך "מעציב" אחר (אוי זה נורא מה שעושים שם ב...)? ובכן, הכיף. לא הדמעה היא זו שיוצרת הזדהות אלא הקריצה, לא "ההסברה" המתאמצת היא זו שמשפיעה על דעת הקהל (הצופה בהצגה) - אלא ההצגה (וזו שסבבה לצפות בה!). יותר מכל, התגובה האוקראינית לכיבוש מזכירה לנו הישראלים דווקא את צוואתו של שמשון אלינו, המסבירה כיצד להיפטר מכיבוש ומדיכוי זר (הלוא היא צוואתו של ז'בוטינסקי, מחבר "שמשון", אל התרבות היהודית): "מסור להם בשמי, לא שניים אלא שלושה דברים: לקבוץ ברזל, לשים עליהם מלך וללמוד לצחוק". אה רגע, בעצם, מאיפה מגיע ז'בוטינסקי?

מה בעצם מבדל את התרבות האוקראינית, שגדולי סופריה הם גדולי סופרי רוסיה, מהתרבות הרוסית? האם באמת יש תרבות אוקראינית מובחנת, שאיננה חלק מהתרבות הרוסית? איפה ניתן בכלל לאתר קו שבר תרבותי, אולי אפילו פואטי, שהופך כמו תמיד לבסוף לקו שבר פוליטי (ולבסוף - כשלא מוכנים להכיר בו, למלחמתי)? מכיוון שמדובר בספרויות "ענק", תרתי משמע, בואו נחשוב על הדוגמאות הפרדיגמטיות והקאנוניות ביותר: סופרי המופת. מן הצד האוקראיני: גוגול, בולגקוב, באבל (ובספרותינו: שלום עליכם, יוסף פרל, וכן - ר' נחמן מברסלב). מן הצד הרוסי: טולסטוי, דוסטויבסקי, טורגנייב (ובספרותינו: כל סופר שרוצה להיות גדול ו-"רציני"). מישהו מתחיל לשים לב לדפוס? כן, ברצינות - הרצינות.

מן הצד האוקראיני של התרבות שוב ושוב מגיעות דוגמאות המופת המרכזיות לספרות פארודית, סאטירית, מגחכת ומחייכת, שנוטה אל הפנטסטי, הגרוטסקי והצורה הקלילה. המלך הוא הג'וקר, הנשיא יהודי שרוקד עם כוכבים, והשמחה - גדולה. ומן הצד הרוסי של התרבות שוב ושוב מגיעות דוגמאות המופת המרכזיות לרומנים ה"גדולים", הכבדים, העמוקים, הרציניים, הריאליסטיים, ההגותיים, הטראגיים, עם מאות ואלפי עמודים, וכל מה שהתרגלנו לחשוב עליו כ"ספרות רוסית" וכ"נפש רוסית". כל מה שהספרות והביקורת הישראלית - שלהוותה ראתה תמיד בתרבות הרוסית את המופת מס' 1 שלה - רצתה להיות: דוב ספרותי, אם אפשר שכול (שהרי עצוב זה רציני). כך הגענו לתרבות קורבנית ויבבנית, עם פאוזות (עמוקות משמעות), שפה עשירה שאותה אין מי שדובר (ולכן גם קורא), שלא צוחקת בזמן הצפירה. וכך הרומן המיושן, המעצור לדלת, הפך לז'אנר הספרותי ה"משמעותי" וה"רציני" היחיד שלנו. ואיזה רומן? נו ברור: רומן רוסי. שירות עם משמעות.

אצלנו מלחמה וספרות, הגות ותרבות, תפיסה ומשמעות, הן דבר כבד - לא דבר קליל. גדוּלה היא מלשון גודל, לא? ובכך הרי אין מתחרים לרוסיוּת, ולכן תמיד נתחרה למי יש יותר גדול - ולא למי יש יותר קטן. כך הפכנו במהירות שיא מדוד לגוליית, וההומור היהודי הפך לנהי הישראלי, והשובבות הצברית - לטרחנות חמורת סבר (של כתב צבאי). לחימה אצלנו היא תחרות התמסכנות ושכול - ולא תחרות הגחכה שמנסה להפוך את הצד השני לבדיחה, בעזרת יצירתיות עליזה (זוכרים את ההזדהות העולמית עם ישראל, כשהיינו ממזרים קטנים - ולא בכיינים גדולים?). כן, לתרבות יש גם התבטאות בתו"ל הצבאי, ואפילו - בהצלחה בלוחמה. הספרות הישראלית שואפת להיות רוסית - טור משוריינים מזדחל באורך 60 ק"מ - ולא יחידות קלילות ונעלמות, שמטרגטות אותו במטווח ברווזים סאטירי. ברוט-פורס, כוח אש ועומק ("אסטרטגי") - ולא ניידות פארודית, הומור פראי ודמיון מפותח. לכן תמיד נעדיף לקרוא רומן בינוני אך "במשקל כבד" (=מכובד), ולא יצירת מופת קלילה (וראה: גורלה של הטרילוגיה של עיגול שחור...), או לחנטרש עוד מאמר אקדמי "רציני" בז'רגון יבש על פני חשיבה בנוסח אסכולת נתניה החצופה. אנחנו תמיד שואפים להיות איש המאה שעברה, אם לא המאה ה-19 (ע"ע פוטין), ולחזור לתור הזהב הרוסי, עם הגורל הטראגי והנפש האפלה והשולחן באורך הגלות - במקום להפוך למציאות קומית, בת המאה ה-21.

אקטואליה אלטרנטיבית

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע האוקראינים צוחקים כל הדרך אל המלחמה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia71" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cool.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע האוקראינים צוחקים כל הדרך אל המלחמה?

מהי הסיבה האמיתית למלחמה בין רוסיה לאוקראינה? מדוע המריבות הקשות ביותר הן בין אחים? ואיך כל זה קשור למצבה ה"עגום" של הספרות העברית. סאד!

מאת: מצוה גדולה להיות בשמחה תמיד

הדוב האוקראיני  (מקור)

העולם נדהם מהתעוזה העליזה של נשיא קומיקאי שהוא יעד לחיסול ממוקד, מתגובה ליצנית כללית לפלישה רצחנית כללית, משיתופי "צחוקים" בשדה הקרב, מסרטוני "הטרלות נגד טילים" ו-"טיק-טוק נגד טנקים", מהפרצופים המחייכים של אזרחים תחת פגזים, ואפילו מומחי הפיד מתפלאים: יגאל ליברנט תוהה על מה שהוא "כמעט מפחד" לקרוא "העליצות" האוקראינית במאבק, ושלום בוגוסלבסקי לא מבין מדוע אנחנו יודעים היכן נמצא הצבא הרוסי - אך לא האוקראיני. טבע האפקט הקומי הוא ההפתעה, וכמעט שניתן לשמוע את גל ההלם התודעתי הנאור, כשהתסריט נשבר: ככה נראית מלחמה? איפה תחרות הקורבנוּת והבכי המוכרת לנו (למשל: בין הישראלים לפלסטינים), על מנת למשוך את אהדת המערב, ואת לבו הנוצרי הרחום? איפה המסכנות וההתמסכנות, ראבק? איפה הצמד חמד האהוב עלינו: יורים - בוכים? יורים וצוחקים?!

העולם מרותק, מופתע ונדהם - אך לא מהמלחמה עצמה (מלחמות הוא כבר ראה הרבה ולבו פיתח עור עבה), אלא מהתגובה האוקראינית למלחמה: בואו, תראו, יהיו צחוקים. מה היטה את לבו הערל המשועמם של העולם אל אוקראינה? מה מרתק בה את מי שכבר רצה לשכוח את קיומה ולחזור לאדישותו הקהה, כמו בכל סכסוך "מעציב" אחר (אוי זה נורא מה שעושים שם ב…)? ובכן, הכיף. לא הדמעה היא זו שיוצרת הזדהות אלא הקריצה, לא "ההסברה" המתאמצת היא זו שמשפיעה על דעת הקהל (הצופה בהצגה) - אלא ההצגה (וזו שסבבה לצפות בה!). יותר מכל, התגובה האוקראינית לכיבוש מזכירה לנו הישראלים דווקא את צוואתו של שמשון אלינו, המסבירה כיצד להיפטר מכיבוש ומדיכוי זר (הלוא היא צוואתו של ז'בוטינסקי, מחבר "שמשון", אל התרבות היהודית): "מסור להם בשמי, לא שניים אלא שלושה דברים: לקבוץ ברזל, לשים עליהם מלך וללמוד לצחוק". אה רגע, בעצם, מאיפה מגיע ז'בוטינסקי?

מה בעצם מבדל את התרבות האוקראינית, שגדולי סופריה הם גדולי סופרי רוסיה, מהתרבות הרוסית? האם באמת יש תרבות אוקראינית מובחנת, שאיננה חלק מהתרבות הרוסית? איפה ניתן בכלל לאתר קו שבר תרבותי, אולי אפילו פואטי, שהופך כמו תמיד לבסוף לקו שבר פוליטי (ולבסוף - כשלא מוכנים להכיר בו, למלחמתי)? מכיוון שמדובר בספרויות "ענק", תרתי משמע, בואו נחשוב על הדוגמאות הפרדיגמטיות והקאנוניות ביותר: סופרי המופת. מן הצד האוקראיני: גוגול, בולגקוב, באבל (ובספרותינו: שלום עליכם, יוסף פרל, וכן - ר' נחמן מברסלב). מן הצד הרוסי: טולסטוי, דוסטויבסקי, טורגנייב (ובספרותינו: כל סופר שרוצה להיות גדול ו-"רציני"). מישהו מתחיל לשים לב לדפוס? כן, ברצינות - הרצינות.

מן הצד האוקראיני של התרבות שוב ושוב מגיעות דוגמאות המופת המרכזיות לספרות פארודית, סאטירית, מגחכת ומחייכת, שנוטה אל הפנטסטי, הגרוטסקי והצורה הקלילה. המלך הוא הג'וקר, הנשיא יהודי שרוקד עם כוכבים, והשמחה - גדולה. ומן הצד הרוסי של התרבות שוב ושוב מגיעות דוגמאות המופת המרכזיות לרומנים ה"גדולים", הכבדים, העמוקים, הרציניים, הריאליסטיים, ההגותיים, הטראגיים, עם מאות ואלפי עמודים, וכל מה שהתרגלנו לחשוב עליו כ"ספרות רוסית" וכ"נפש רוסית". כל מה שהספרות והביקורת הישראלית - שלהוותה ראתה תמיד בתרבות הרוסית את המופת מס' 1 שלה - רצתה להיות: דוב ספרותי, אם אפשר שכול (שהרי עצוב זה רציני). כך הגענו לתרבות קורבנית ויבבנית, עם פאוזות (עמוקות משמעות), שפה עשירה שאותה אין מי שדובר (ולכן גם קורא), שלא צוחקת בזמן הצפירה. וכך הרומן המיושן, המעצור לדלת, הפך לז'אנר הספרותי ה"משמעותי" וה"רציני" היחיד שלנו. ואיזה רומן? נו ברור: רומן רוסי. שירות עם משמעות.

אצלנו מלחמה וספרות, הגות ותרבות, תפיסה ומשמעות, הן דבר כבד - לא דבר קליל. גדוּלה היא מלשון גודל, לא? ובכך הרי אין מתחרים לרוסיוּת, ולכן תמיד נתחרה למי יש יותר גדול - ולא למי יש יותר קטן. כך הפכנו במהירות שיא מדוד לגוליית, וההומור היהודי הפך לנהי הישראלי, והשובבות הצברית - לטרחנות חמורת סבר (של כתב צבאי). לחימה אצלנו היא תחרות התמסכנות ושכול - ולא תחרות הגחכה שמנסה להפוך את הצד השני לבדיחה, בעזרת יצירתיות עליזה (זוכרים את ההזדהות העולמית עם ישראל, כשהיינו ממזרים קטנים - ולא בכיינים גדולים?). כן, לתרבות יש גם התבטאות בתו"ל הצבאי, ואפילו - בהצלחה בלוחמה. הספרות הישראלית שואפת להיות רוסית - טור משוריינים מזדחל באורך 60 ק"מ - ולא יחידות קלילות ונעלמות, שמטרגטות אותו במטווח ברווזים סאטירי. ברוט-פורס, כוח אש ועומק ("אסטרטגי") - ולא ניידות פארודית, הומור פראי ודמיון מפותח. לכן תמיד נעדיף לקרוא רומן בינוני אך "במשקל כבד" (=מכובד), ולא יצירת מופת קלילה (וראה: גורלה של הטרילוגיה של עיגול שחור…), או לחנטרש עוד מאמר אקדמי "רציני" בז'רגון יבש על פני חשיבה בנוסח אסכולת נתניה החצופה. אנחנו תמיד שואפים להיות איש המאה שעברה, אם לא המאה ה-19 (ע"ע פוטין), ולחזור לתור הזהב הרוסי, עם הגורל הטראגי והנפש האפלה והשולחן באורך הגלות - במקום להפוך למציאות קומית, בת המאה ה-21.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ראיון עם הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia17" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/aristotle.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ראיון עם הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה

ראיון נדיר ובלעדי עם הפילוסוף, שהסכים לשוחח עם שליח "התדרדרות הארץ" בתנאי שרק התשובות יופיעו בראיון - ללא השאלות. גם על כך הוא נשאל, אבל תוכלו לקרוא רק את התשובה

מאת: דוקטורנטית מעריצה

אריסטו עם פסל של הומרוס - רמברנדט  (מקור)

(שאלה)
תשובה: העתיד הוא פרדיגמת העל החדשה של המאה ה-21, כפי שהשפה היתה פרדיגמת העל של המאה ה-20. התסביך של תקופתנו הוא אהבה נכזבת לעתיד.

(שאלה)
תשובה: אנו רואים טרנספורמציה מתרבות שהאלוהים שלה הוא ההנאה לתרבות שהאלוהים שלה הוא העתיד. מושג העתיד, שיח העתיד - הם הבניות חדשות, וניתן לעקוב בזמן אמת אחרי התהוותם כמנגנוני שליטה וכוח, וחשוב מזה - רצון. בניגוד לחשיבה שראתה את הכוח והשליטה כעיקר, ובטעות נגררה לחשיבה קונספירטיבית, נגד הכוח, מה שאנחנו רואים כאן שהוא שההתנגדות צריכה להיות נגד הרצון. לא פירוקו וחשיפתו של הכוח (הבלתי נראה, הסודי), אלא של הרצון, ובפרט הרצון הבלתי נראה, הסודי. לא להצביע על העירום של המלך - אלא על התשוקה של המלך, ויותר מזה של הממלכה, של הנתינים. העירום של המלך היה רק המסמן של התשוקה של הנשלטים. אנחנו רוצים להפשיט את העתיד, לחדור אליו, לכבוש אותו, לבעול אותו, ושהוא יאהב אותנו. הפחד הגדול הוא מאי אהבת העתיד אותנו.

(שאלה)
תשובה: צריך לשאול - מהי השערוריה של העתיד? במקרא אנחנו רואים תחרות על הבנים, על הזרע, כמוטיבציה עיקרית (רק כך ניתן להבין כיצד אישה מביאה לבעלה שפחה מתחרה, כדי להיבנות ממנה). אלה עמדו במרכז הפסיכולוגיה של העולם העתיק. לקראת סוף ימי הביניים (בספרות החצרונית), ובעת החדשה, אנחנו רואים תחרות על האישה, שמתפתחת למוטיבציה הפסיכולוגית העיקרית, שהשערוריה שלה היא הבגידה, הרומן (בניגוד לשערוריה של העולם העתיק - העקרות). לקראת המודרניזם אנחנו רואים העתקה מהאישה הפיזית לאישה הרוחנית, כלומר לתרבות, לספרות, למדע, למדינה, לכלכלה, וכו'. הצורך של היחיד הוא שהרשת תאהב אותו (יותר משהאישה תאהב אותו). וכיום אנחנו מתחילים לראות, כחרוז היסטורי, תחילתה של העתקה מהאישה הרוחנית אל הבנים הרוחניים, התשוקה לזרע של העתיד. מוניטין לא בעיני ההווה - אלא בעיני העתיד. הכתיבה מופנית כלפי עתיד שיוכל להעריך אותה, בגלל שוליותה בהווה, שוליות שהיא המהות. בעידן של רשת עולמית - הכול שולי. בקן נמלים - הפכנו לנמלים.

(שאלה)
תשובה: הוויתור על בנים פיזיים תמורת בנים רוחניים הוא מגמה שמובילות גם אירופה וגם סין ויפן, גם המערב וגם המזרח, ותהיה בעתיד יותר חשובה מהאהבה הרומנטית (לאישה הממשית) או האהבה הנרקיסיסטית (לאשת הרשת). זו תהיה אהבת העתיד. אם שואלים מה יהיה בסוף הנרקיסיזם של תקופתנו - וחבל שאת לא שואלת - אז אהבה זו תצא מתוך הנרקיסיזם לעבר אלטרואיזם, להערכה מושהית בזמן, גם בגלל שאנשים יחיו יותר זמן. הגיבורים יהיה אלו שהובן במאוחר שהם היו גיבורים. רק זה יציל את התרבות מגיבורי ההווה של הפופולאריות - אל עבר גיבורי העתיד של המוניטין. במיוחד, תתחיל חנופה של האדם לאנשי העתיד כפי שהוא מדמיין אותם - המחשבים.

(שאלה)
תשובה: במודרניזם השערוריה היתה בגידת האישה הרוחנית הגדולה באדם, למשל בגידת המדינה (קפקא), או הכלכלה (מרקס), או התרבות (ניטשה), או הספרות (בקט), או בימינו הבגידה של פייסבוק במשתמש - הבגידה של האינטרנט באדם. ועכשיו אפשר להתחיל להבין מה תהיה השערוריה של העתיד.

(שאלה)
תשובה: זו שאלה לא הוגנת. הטרגדיה היא שמייסד פייסבוק, בניגוד למייסדי גוגל שלמדו דוקטורט למתמטיקה, לא סיים תואר ולא למד מתמטיקה. את האלגוריתמים של הפופולאריות צריך להחליף באלגוריתמים של מוניטין, כי מוניטין הוא הצטברות איכותית ארוכת טווח, ופופולאריות כולה מדידה בהווה - וזה, יותר מכל, מה שהרס את התרבות הגבוהה, האמנות והפילוסופיה. זה קרה בכל העולם וזה קרה גם בנתניה.

(שאלה)
תשובה: לא עדיף כך?

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

סיכום של דירוג "הארץ" (ראש הטבלה): אם תאמין שאפשר לקלקל תאמין שאפשר לתקן

שואלים אותי: מהי הסיבה שיבש מעיינה הביקורתי של הכלבה? האם העיתון עד כדי כך השתפר שכבר אין מה לבקר? מדוע נטשת את משמרתך והשיירה עוברת? שובי למלונתך, כלבה. לכן, כשירות לבעלי כלבים, שמוגש מטעם צער בעלי חיים, אציג את הארץ ממבט הלוויין: חתך עומק, תמונת רוחב וסקירה אופקית כללית של מצב העיתון, שמשקף את מצב האינטליגנציה הישראלית, שמשקפת את מצב האומה היהודית, שמשקפת את מצב הבריאה, שבירת הכלים והחורבן, שמשקפים את מצבו הקיומי של הכלב. אם אין עצמות - תאכלו בשר

מאת: הכלבה

המבוקר בעיני הביקורת - והביקורת בעיני המבוקר (מקור)

לאחרונה הכלבה נתקלה במעין מבוכה מקצועית, שניתן אולי לקרוא לה מבוכה ביקורתית, שהיא המצויה בשורש התמעטות הביקורות. אין לה כח לקרוא את העיתון. הוא מתדרדר. הוא ברמה נמוכה. מתחת לקו האדום (התחתון! ולפעמים גם מתחת לקו של התחתון). הוא משעמם וזה משעמם אפילו לכתוב את זה. כדי לבקר - צריך לראות ערך במבוקר, וזה נהיה קשה. בשביל לנשוך צריך בשר, ונשארו רק עצמות לזרוק לכלבים, וקשה למצוא בזה טעם (כן, מה אתם חושבים? גם כלבים צריכים חלבונים).

התוצאה היא שאני נחשפת פחות ופחות להארץ ולאקטואליה בכלל, ומצד שני חווה תהליך מתקן, שאין לי אלא לקרוא לו: ניקוי רעלים. המוח יצירתי יותר, פחות צורך מידע פסיבי בדחיפה, וגם כשכן - אפילו הפייסבוק שלי ברמה גבוהה יותר מהעיתון (אבל זה רק בגלל שעשיתי see first לאנשים ולעמודים הנכונים). איך הייתי מכורה כל כך הרבה שנים לזבל הזה? מגיל צעיר ראיתי את סבא שלי קורא עיתון בכורסת סבא, ומסתבר שאני כבר לא אהיה סבתא שקוראת עיתון בכורסת סבתא. אכתוב אולי עוד כמה ביקורות אחרונות כדי לנקות את השולחן מערימת העיתונים שמצטברת עליו ולא נקראה, ומשם אעבור לאלטרנטיבות לעיתון לאנשים חושבים - לאנשים חושבים.

לכן, לכבוד סיום שנת הלימודים - החלטתי לתת בעיתון ציונים. מעין תעודה מסכמת (תעודת פרידה?), מהטוב (יחסית) לרע (לא יחסית). הציונים הם מתוך 10:

6 - ציפר

מוסף תרבות וספרות כבר מזמן איננו מוסף תרבות וספרות, אלא ציפר. המדובר בעורך שעבודתו קלה מאוד, שהרי כל השיח הספרותי והתרבותי הישראלי מתנקז אליו, ויש לו גם את מנדט השמיים לפרסם כל יצירה שהיא מכל תקופה שהיא מהתרבות העולמית (!), ועדיין מוציא תחת ידיו מלאכה בינונית פלוס (ולפעמים מינוס). הזיהוי שלו עם הכסא שלו הפך דומה לזיהוי של ביבי עם הכסא שלו, ולא פלא שלא נשאר באף אחד מהם דבר מלבד הכסא. לכן ביום שיאבדו את הכסא ציפר וביבי ישכחו במהרה, אך האם יוותר משהו מהכסא עצמו? כל עתידו של המוסף מונח בשאלה אחת: מי העורך הבא. עורך סוג ב' נוסף יביא לסוף המוסף כמוסד, לעומת זאת איש ספרות סוג א' יכול לחדש את ימי הזוהר שלו, ולהזריק חיים חדשים לתרבות העברית. אולי אסף ענברי? והטלפיים רועדות על המקלדת: אולי עודד כרמלי, שכוכבו דרך במוסף הארץ לאחרונה, לא יהיה כל כך נורא? זוהי שאלת השנה ברפובליקה הספרותית הישראלית, שכמובן מפחדת לדון בה, ומשאירה את הדיון לכלבים (כאן).

במה שאינו נוגע לספרות שולטת במוסף הסטגנציה. החלק של התרבות במוסף תרבות וספרות הוא החלק החלש בו, ומסור לרוב בידי אקדמאים מדרג ג' (לעיתים שרלטנים כיגאל בן-נון ולרוב עבשים שאיתרע מזלם לחקור את יהדות המזרח), וכל מטרתו לתת רקע משמים לספרות הצבעונית יותר, כמו קיר אפור מתקלף לתמונה. דוגמא אופיינית לכך היא מדור פרשת השבוע (כן אני יודעת שזה מעניין רק בנות אולפנא לשעבר וכלבות בהווה - לא צירוף נפוץ). פעם הוא היה מדור קבוע של י"צ מאיר המשובח (שהתחיל עם ניצוץ זוהרי וסיים כמֶחָקֶר ומכשף מן המניין), שהתחלף ביאיר כספי המאתגר מחשבתית, כנראה מדי (מעין אסכולה פסיכולוגית-יהודית של איש אחד). לכן הוא הועף במהירות שיא שערורייתית לטובת אריאל סרי-לוי הבסדר (חקר המקרא הבינוני והסביר) שהוחלף לטובת הביזיון הנוכחי (בת אולפנא לשעבר? הפסקתי לקרוא. יותר משמים מדף פרשת שבוע של אולפנא) - וכל זאת רק בגלל שציפר החליט לעשות העדפה מתקנת לנשים (כן, עלוב), וכי זה הרי החלק במוסף שלא מעניין אף אחד (וכיום גם אף אחת), אז למי אכפת (לי!) - נקריב אותו למולך.

מול עלון השבת הנישתי לכלבות-אולפנא ניצב איתן כסלע בלוג #נישתי חסר עניין לחלוטין למי שלא חי בגבולות תל אביב, ע"ע גבולות היקום. למה זה לא בהארץ בלוגים? כי מצטטים חצי שיר ורבע ניימדרופינג? כי גם אנחנו "בנג'מין" ותל אביב גם היא פאריס? כנראה כדי לסמן ש-"שוטטות" (פעם עניין למשטרה) הפכה משטות לתרבות. אז למה באמת לא לשנות את שם המוסף לשטות וספרות? היחס בין זילות הנדל"ן התהומית במוסף של ציפר ליוקרתו (שנובעת מנדירותו, לא מאיכותו) היא ג'נטריפיקציה לשמה של טרנדים מיובאים על חשבון תרבות אמיתית. בהמשך גזרת הלא-אכפת מתחרה רק המדור שחבל שלא עוצם שתי עיניים. עוזי צור הוא כל מה שרע בביקורת האמנות הישראלית, שחושבת שהיא ספרות, ואין לה קשר לא לביקורת ולא לאמנות - וגם, למצער, לא לספרות (למרות כמה ניסיונות יותר ישירים שלו בנושא). אחרי הנזק שבהפקרת הביקורת לצור, האיורים הבינוניים (לרוב) של מאייר הבית הקבוע, במקום לבחור מתוך האמנות הישראלית, או למצער תולדות האמנות, הם נזק אגבי. ומי תותח? יונתן הירשפלד. אז למה - תשאלו - לו יש טור מיניאטורי במתכונת נחל אכזב, לעומת נהר התשפוכת הצורית או המקום הנרחב למחקר של תכתובת בין גבאי קהילת טורקמניסטן לטורקי מקהילת גבבה-סטן?

כי אצל ציפר - וזה סודו הגדול - אף פעם לא הכל גרוע, תמיד יש אליבי לפשע (נגד התרבות?), ותמיד יש בתכנים מה לקרוא. אבל השיקולים, הו, השיקולים. ההעדפות של התכנים, דהיינו הצורה של המוסף ועריכתו - הן מסולפות מן היסוד, ולא בגלל הבדלי טעם ושיפוט (הלוואי), אלא בגלל השחתת השיפוט והטעם. נקודות אקראיות אלו שנסקרו לעיל, בין רבות אחרות, מצטרפות כמין דוגמאות סינקדוכיות לרציונל העומק העריכתי של ציפר, שהוא חסיד גדול של התיאוריה המוסדית באסתטיקה (וכך גם תופס את מוסדו שלו - כמוסד פוליטי - וכשער התרבות שמעצב ולא משקף אותה), אבל עוד יותר מכך - של חשיבה פוקויאנית-כוחנית על תרבות. ציפר לא מאמין שלדברים (למשל - שירים) יש ערך בפני עצמם, אינטרינזי, אלא כל דבר נמדד כמנוף בתוך המערכת (ולכן גם היוצר לא פעם חשוב לו יותר מן היצירה). יצירת מופת בתפיסה הציפרית איננה כזאת בגלל כוחה הפנימי, אלא בגלל השפעתה, וחסן איננו משורר חשוב בגלל האסתטיקה של שירתו, אלא בגלל האפקט שלה. כמות הטוקבקים היא זו שהופכת גרפומן לאלתרמן. וגם רשימה משמימה על רשימת שמות מהמגרב (ספר טלפונים מרוקאי) היא העדפה מתקנת. לכן, בניגוד לקלישאה שהתקבעה, ציפר הוא בכלל לא איש ספרות, ומעולם לא היה איש ספרות - אלא פוליטיקאי. הסטייה הנוכחית שלו לתחום הפוליטי איננה גחמה, אלא היענות למגמת העומק שמפעילה אותו - המניפולציה בשדה. כי הרי מי מניפולטור גדול יותר של מערכות, ומצד שני חסר כל ערך פנימי, מאשר ביבי? ציפר הוא מקיאבלי של הספרות העברית, ותרומתו לה בטווח הארוך תיזכר כשלילית, במיוחד כי עניין אותו רק הטווח הקצר. הקיסר ישכח, ואילו יצירות המופת שנכתבו בשנות מלכותו (ארבעים שנה אקוט בדור, ואומר עם תועי לבב הם והם לא ידעו דרכיי) - יזכרו.

5 - החדשות

החדשות: מתפקדות. יותר או פחות. במהדורת הדפוס. זה כשלעצמו לא היה אמור להיות חדשות או כותרות, אבל הגיעו ימים בהארץ שבהם אם משהו לא מתדרדר זה כשלעצמו כבר חדשה - וכותרת מרעישה. הרי הכותרות במהדורת האינטרנט הן קליקבייטים, כלומר מלכודות שמטרתן לרמות את הקורא. זה עובד פעם. פעמיים. מאה פעמים. בפעם האלף - אפילו הקורא הטמבל ביותר כבר לא לוחץ על הקליק. ומי נשאר? מי הופך לקהל של הארץ? הטמבלים בריבוע. כל עיתון זוכה לקהל קוראים הראוי לו, ומי אמר שהארץ לא נפתח לקהלים חדשים.

והפרשנות? יוסי ורטר הופך למין אורי קליין של הפוליטיקה - תמיד אותה סחורה טובה, תחת אותן הנחות מקובעות, אבל כבר עשרים שנה, והכלבה מרוצה אבל לא מתפעלת. עמוס הראל סבבה, אבל הוא לא מבריק כמו אמיר אורן (שהכלבה פתרה את תעלומת היעלמותוכאן\- בזכות חוש הריח המפותח שלה). "פרשנים" אחרים כמו חמי שלו כבר מזמן מכרו את עטם לאג'נדה, וההנאה היחיד מלקרוא את חמי זה לראות איך תופעת טראמפ טופחת על פניו שוב ושוב (ושוב. ושוב!), והוא לא לומד. פשוט התעללות של המציאות בכתבינו בוושינגטון - ארץ הפרשנויות הבלתי מוגבלות. בדיוק כמו השמאל הדמוקרטי-אמריקאי, שהוא מדברר בחריצות חסרת מודעות עצמית לחלוטין (כלומר - אופיינית), תחת מסווה של פרשנות חדשותית לגיטימית. פח זה קיצור של פחחח.

4 - המוסף

תחת הנהגתו של אורי "שחורי" מרק (כאן) המוסף שומר על מצב חולה אבל יציב. אחת השאלות שתמיד מטרידה אותי אישית כנפש כלבית במקרים כאלה היא זו: האם אורי מרק יודע שהוא מייצר מוסף בינוני מינוס, ומנסה לשפר אותו כמיטב יכולתו, או שמא הוא חושב שהמוסף מצויין ומתגאה בו (הקוף בעיני אמו - צבי הוא), ובכלל לא מבין מה הכלבים רוצים מחייו? כמעט בכל מוסף יש עדיין לפחות כתבה אחת שוות קריאה, וכמעט בכל מוסף יש את כל היתר. האם "שחורי" מרק חושב שהלוואי עליו המשאבים והכותבים בתקופה הקלאסית של המוסף, ושהוא לא מצליח להוציא תוצר יותר טוב בגלל האילוצים, או שמא לדעתו הוא באמת מוציא מוסף נהדר שממשיך את המסורת של העבר - ולא יונק ממנה מוניטין כטפיל בלבד, עד להתייבשות הקרדיט? אפילו 20 שאלות מתדרדר עם התחנפות לקהל המתדרדר בעצמו (האם זו לא דרישה צנועה ללמוד משהו בעל ערך - ולו צנוע - מכל שאלה? כי לרוב השאלות יש תשובה אחת קבועה: מעניין ת'סבתא שלי). וזו רק דוגמא אופיינית למה שעובר על כמעט כל המדורים. המוסף משלב מין אינרציה של אונייה, יחד עם תחושה כללית של שקיעת ספינת הדגל של הארץ. והקברניט, כידוע, אחרון לעזוב (אין ספק שהוא בחור טוב).

לעומת זאת, "מן המפורסמות" זו הברקה, שראוי היה להרחיב, וכמו ב-"אלכסון קלאסיק" לפרסם כתבות קלאסיות של המוסף מימים עברו, או סתם כתבות היסטוריות שיראו את הפער בין תודעת ההווה לעבר, או את התגובה בזמן הווה לאירועי העבר המשמעותיים. אם המסורת שלך עולה על הישגי ההווה - תתרפק עליה ותשתמש בה - במיוחד מול דור שלא ידע את יוסף. למשל, המכתבים הנבחרים שפרסם דב אלפון מהמוסף בעריכתו. ואגב, אם יש דבר אחד שיכול לגרום לכלבה לחזור הביתה עם העיתון בפה והזנב בין הרגליים זה החזרת דב אלפון! עורך מעולה גם בהארץ וגם באלכסון - מה שמראה שהעורך עושה את העיתון.

המשך דירוג "הארץ" של כל הזמנים - תחתית הטבלה

ביקורת הארץ

domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סיכום של דירוג "הארץ" (ראש הטבלה): אם תאמין שאפשר לקלקל תאמין שאפשר לתקן - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/blindcritic.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סיכום של דירוג "הארץ" (ראש הטבלה): אם תאמין שאפשר לקלקל תאמין שאפשר לתקן

שואלים אותי: מהי הסיבה שיבש מעיינה הביקורתי של הכלבה? האם העיתון עד כדי כך השתפר שכבר אין מה לבקר? מדוע נטשת את משמרתך והשיירה עוברת? שובי למלונתך, כלבה. לכן, כשירות לבעלי כלבים, שמוגש מטעם צער בעלי חיים, אציג את הארץ ממבט הלוויין: חתך עומק, תמונת רוחב וסקירה אופקית כללית של מצב העיתון, שמשקף את מצב האינטליגנציה הישראלית, שמשקפת את מצב האומה היהודית, שמשקפת את מצב הבריאה, שבירת הכלים והחורבן, שמשקפים את מצבו הקיומי של הכלב. אם אין עצמות - תאכלו בשר

מאת: הכלבה

המבוקר בעיני הביקורת - והביקורת בעיני המבוקר  (מקור)

לאחרונה הכלבה נתקלה במעין מבוכה מקצועית, שניתן אולי לקרוא לה מבוכה ביקורתית, שהיא המצויה בשורש התמעטות הביקורות. אין לה כח לקרוא את העיתון. הוא מתדרדר. הוא ברמה נמוכה. מתחת לקו האדום (התחתון! ולפעמים גם מתחת לקו של התחתון). הוא משעמם וזה משעמם אפילו לכתוב את זה. כדי לבקר - צריך לראות ערך במבוקר, וזה נהיה קשה. בשביל לנשוך צריך בשר, ונשארו רק עצמות לזרוק לכלבים, וקשה למצוא בזה טעם (כן, מה אתם חושבים? גם כלבים צריכים חלבונים).

התוצאה היא שאני נחשפת פחות ופחות להארץ ולאקטואליה בכלל, ומצד שני חווה תהליך מתקן, שאין לי אלא לקרוא לו: ניקוי רעלים. המוח יצירתי יותר, פחות צורך מידע פסיבי בדחיפה, וגם כשכן - אפילו הפייסבוק שלי ברמה גבוהה יותר מהעיתון (אבל זה רק בגלל שעשיתי see first לאנשים ולעמודים הנכונים). איך הייתי מכורה כל כך הרבה שנים לזבל הזה? מגיל צעיר ראיתי את סבא שלי קורא עיתון בכורסת סבא, ומסתבר שאני כבר לא אהיה סבתא שקוראת עיתון בכורסת סבתא. אכתוב אולי עוד כמה ביקורות אחרונות כדי לנקות את השולחן מערימת העיתונים שמצטברת עליו ולא נקראה, ומשם אעבור לאלטרנטיבות לעיתון לאנשים חושבים - לאנשים חושבים.

לכן, לכבוד סיום שנת הלימודים - החלטתי לתת בעיתון ציונים. מעין תעודה מסכמת (תעודת פרידה?), מהטוב (יחסית) לרע (לא יחסית). הציונים הם מתוך 10:

6 - ציפר

מוסף תרבות וספרות כבר מזמן איננו מוסף תרבות וספרות, אלא ציפר. המדובר בעורך שעבודתו קלה מאוד, שהרי כל השיח הספרותי והתרבותי הישראלי מתנקז אליו, ויש לו גם את מנדט השמיים לפרסם כל יצירה שהיא מכל תקופה שהיא מהתרבות העולמית (!), ועדיין מוציא תחת ידיו מלאכה בינונית פלוס (ולפעמים מינוס). הזיהוי שלו עם הכסא שלו הפך דומה לזיהוי של ביבי עם הכסא שלו, ולא פלא שלא נשאר באף אחד מהם דבר מלבד הכסא. לכן ביום שיאבדו את הכסא ציפר וביבי ישכחו במהרה, אך האם יוותר משהו מהכסא עצמו? כל עתידו של המוסף מונח בשאלה אחת: מי העורך הבא. עורך סוג ב' נוסף יביא לסוף המוסף כמוסד, לעומת זאת איש ספרות סוג א' יכול לחדש את ימי הזוהר שלו, ולהזריק חיים חדשים לתרבות העברית. אולי אסף ענברי? והטלפיים רועדות על המקלדת: אולי עודד כרמלי, שכוכבו דרך במוסף הארץ לאחרונה, לא יהיה כל כך נורא? זוהי שאלת השנה ברפובליקה הספרותית הישראלית, שכמובן מפחדת לדון בה, ומשאירה את הדיון לכלבים (כאן).

במה שאינו נוגע לספרות שולטת במוסף הסטגנציה. החלק של התרבות במוסף תרבות וספרות הוא החלק החלש בו, ומסור לרוב בידי אקדמאים מדרג ג' (לעיתים שרלטנים כיגאל בן-נון ולרוב עבשים שאיתרע מזלם לחקור את יהדות המזרח), וכל מטרתו לתת רקע משמים לספרות הצבעונית יותר, כמו קיר אפור מתקלף לתמונה. דוגמא אופיינית לכך היא מדור פרשת השבוע (כן אני יודעת שזה מעניין רק בנות אולפנא לשעבר וכלבות בהווה - לא צירוף נפוץ). פעם הוא היה מדור קבוע של י"צ מאיר המשובח (שהתחיל עם ניצוץ זוהרי וסיים כמֶחָקֶר ומכשף מן המניין), שהתחלף ביאיר כספי המאתגר מחשבתית, כנראה מדי (מעין אסכולה פסיכולוגית-יהודית של איש אחד). לכן הוא הועף במהירות שיא שערורייתית לטובת אריאל סרי-לוי הבסדר (חקר המקרא הבינוני והסביר) שהוחלף לטובת הביזיון הנוכחי (בת אולפנא לשעבר? הפסקתי לקרוא. יותר משמים מדף פרשת שבוע של אולפנא) - וכל זאת רק בגלל שציפר החליט לעשות העדפה מתקנת לנשים (כן, עלוב), וכי זה הרי החלק במוסף שלא מעניין אף אחד (וכיום גם אף אחת), אז למי אכפת (לי!) - נקריב אותו למולך.

מול עלון השבת הנישתי לכלבות-אולפנא ניצב איתן כסלע בלוג #נישתי חסר עניין לחלוטין למי שלא חי בגבולות תל אביב, ע"ע גבולות היקום. למה זה לא בהארץ בלוגים? כי מצטטים חצי שיר ורבע ניימדרופינג? כי גם אנחנו "בנג'מין" ותל אביב גם היא פאריס? כנראה כדי לסמן ש-"שוטטות" (פעם עניין למשטרה) הפכה משטות לתרבות. אז למה באמת לא לשנות את שם המוסף לשטות וספרות? היחס בין זילות הנדל"ן התהומית במוסף של ציפר ליוקרתו (שנובעת מנדירותו, לא מאיכותו) היא ג'נטריפיקציה לשמה של טרנדים מיובאים על חשבון תרבות אמיתית. בהמשך גזרת הלא-אכפת מתחרה רק המדור שחבל שלא עוצם שתי עיניים. עוזי צור הוא כל מה שרע בביקורת האמנות הישראלית, שחושבת שהיא ספרות, ואין לה קשר לא לביקורת ולא לאמנות - וגם, למצער, לא לספרות (למרות כמה ניסיונות יותר ישירים שלו בנושא). אחרי הנזק שבהפקרת הביקורת לצור, האיורים הבינוניים (לרוב) של מאייר הבית הקבוע, במקום לבחור מתוך האמנות הישראלית, או למצער תולדות האמנות, הם נזק אגבי. ומי תותח? יונתן הירשפלד. אז למה - תשאלו - לו יש טור מיניאטורי במתכונת נחל אכזב, לעומת נהר התשפוכת הצורית או המקום הנרחב למחקר של תכתובת בין גבאי קהילת טורקמניסטן לטורקי מקהילת גבבה-סטן?

כי אצל ציפר - וזה סודו הגדול - אף פעם לא הכל גרוע, תמיד יש אליבי לפשע (נגד התרבות?), ותמיד יש בתכנים מה לקרוא. אבל השיקולים, הו, השיקולים. ההעדפות של התכנים, דהיינו הצורה של המוסף ועריכתו - הן מסולפות מן היסוד, ולא בגלל הבדלי טעם ושיפוט (הלוואי), אלא בגלל השחתת השיפוט והטעם. נקודות אקראיות אלו שנסקרו לעיל, בין רבות אחרות, מצטרפות כמין דוגמאות סינקדוכיות לרציונל העומק העריכתי של ציפר, שהוא חסיד גדול של התיאוריה המוסדית באסתטיקה (וכך גם תופס את מוסדו שלו - כמוסד פוליטי - וכשער התרבות שמעצב ולא משקף אותה), אבל עוד יותר מכך - של חשיבה פוקויאנית-כוחנית על תרבות. ציפר לא מאמין שלדברים (למשל - שירים) יש ערך בפני עצמם, אינטרינזי, אלא כל דבר נמדד כמנוף בתוך המערכת (ולכן גם היוצר לא פעם חשוב לו יותר מן היצירה). יצירת מופת בתפיסה הציפרית איננה כזאת בגלל כוחה הפנימי, אלא בגלל השפעתה, וחסן איננו משורר חשוב בגלל האסתטיקה של שירתו, אלא בגלל האפקט שלה. כמות הטוקבקים היא זו שהופכת גרפומן לאלתרמן. וגם רשימה משמימה על רשימת שמות מהמגרב (ספר טלפונים מרוקאי) היא העדפה מתקנת. לכן, בניגוד לקלישאה שהתקבעה, ציפר הוא בכלל לא איש ספרות, ומעולם לא היה איש ספרות - אלא פוליטיקאי. הסטייה הנוכחית שלו לתחום הפוליטי איננה גחמה, אלא היענות למגמת העומק שמפעילה אותו - המניפולציה בשדה. כי הרי מי מניפולטור גדול יותר של מערכות, ומצד שני חסר כל ערך פנימי, מאשר ביבי? ציפר הוא מקיאבלי של הספרות העברית, ותרומתו לה בטווח הארוך תיזכר כשלילית, במיוחד כי עניין אותו רק הטווח הקצר. הקיסר ישכח, ואילו יצירות המופת שנכתבו בשנות מלכותו (ארבעים שנה אקוט בדור, ואומר עם תועי לבב הם והם לא ידעו דרכיי) - יזכרו.

5 - החדשות

החדשות: מתפקדות. יותר או פחות. במהדורת הדפוס. זה כשלעצמו לא היה אמור להיות חדשות או כותרות, אבל הגיעו ימים בהארץ שבהם אם משהו לא מתדרדר זה כשלעצמו כבר חדשה - וכותרת מרעישה. הרי הכותרות במהדורת האינטרנט הן קליקבייטים, כלומר מלכודות שמטרתן לרמות את הקורא. זה עובד פעם. פעמיים. מאה פעמים. בפעם האלף - אפילו הקורא הטמבל ביותר כבר לא לוחץ על הקליק. ומי נשאר? מי הופך לקהל של הארץ? הטמבלים בריבוע. כל עיתון זוכה לקהל קוראים הראוי לו, ומי אמר שהארץ לא נפתח לקהלים חדשים.

והפרשנות? יוסי ורטר הופך למין אורי קליין של הפוליטיקה - תמיד אותה סחורה טובה, תחת אותן הנחות מקובעות, אבל כבר עשרים שנה, והכלבה מרוצה אבל לא מתפעלת. עמוס הראל סבבה, אבל הוא לא מבריק כמו אמיר אורן (שהכלבה פתרה את תעלומת היעלמותוכאן- בזכות חוש הריח המפותח שלה). "פרשנים" אחרים כמו חמי שלו כבר מזמן מכרו את עטם לאג'נדה, וההנאה היחיד מלקרוא את חמי זה לראות איך תופעת טראמפ טופחת על פניו שוב ושוב (ושוב. ושוב!), והוא לא לומד. פשוט התעללות של המציאות בכתבינו בוושינגטון - ארץ הפרשנויות הבלתי מוגבלות. בדיוק כמו השמאל הדמוקרטי-אמריקאי, שהוא מדברר בחריצות חסרת מודעות עצמית לחלוטין (כלומר - אופיינית), תחת מסווה של פרשנות חדשותית לגיטימית. פח זה קיצור של פחחח.

4 - המוסף

תחת הנהגתו של אורי "שחורי" מרק (כאן) המוסף שומר על מצב חולה אבל יציב. אחת השאלות שתמיד מטרידה אותי אישית כנפש כלבית במקרים כאלה היא זו: האם אורי מרק יודע שהוא מייצר מוסף בינוני מינוס, ומנסה לשפר אותו כמיטב יכולתו, או שמא הוא חושב שהמוסף מצויין ומתגאה בו (הקוף בעיני אמו - צבי הוא), ובכלל לא מבין מה הכלבים רוצים מחייו? כמעט בכל מוסף יש עדיין לפחות כתבה אחת שוות קריאה, וכמעט בכל מוסף יש את כל היתר. האם "שחורי" מרק חושב שהלוואי עליו המשאבים והכותבים בתקופה הקלאסית של המוסף, ושהוא לא מצליח להוציא תוצר יותר טוב בגלל האילוצים, או שמא לדעתו הוא באמת מוציא מוסף נהדר שממשיך את המסורת של העבר - ולא יונק ממנה מוניטין כטפיל בלבד, עד להתייבשות הקרדיט? אפילו 20 שאלות מתדרדר עם התחנפות לקהל המתדרדר בעצמו (האם זו לא דרישה צנועה ללמוד משהו בעל ערך - ולו צנוע - מכל שאלה? כי לרוב השאלות יש תשובה אחת קבועה: מעניין ת'סבתא שלי). וזו רק דוגמא אופיינית למה שעובר על כמעט כל המדורים. המוסף משלב מין אינרציה של אונייה, יחד עם תחושה כללית של שקיעת ספינת הדגל של הארץ. והקברניט, כידוע, אחרון לעזוב (אין ספק שהוא בחור טוב).

לעומת זאת, "מן המפורסמות" זו הברקה, שראוי היה להרחיב, וכמו ב-"אלכסון קלאסיק" לפרסם כתבות קלאסיות של המוסף מימים עברו, או סתם כתבות היסטוריות שיראו את הפער בין תודעת ההווה לעבר, או את התגובה בזמן הווה לאירועי העבר המשמעותיים. אם המסורת שלך עולה על הישגי ההווה - תתרפק עליה ותשתמש בה - במיוחד מול דור שלא ידע את יוסף. למשל, המכתבים הנבחרים שפרסם דב אלפון מהמוסף בעריכתו. ואגב, אם יש דבר אחד שיכול לגרום לכלבה לחזור הביתה עם העיתון בפה והזנב בין הרגליים זה החזרת דב אלפון! עורך מעולה גם בהארץ וגם באלכסון - מה שמראה שהעורך עושה את העיתון.

המשך דירוג "הארץ" של כל הזמנים - תחתית הטבלה

ביקורת הארץ


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סקס, אירופה והיהודים - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/antisemite.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סקס, אירופה והיהודים

עם השנים מאסה האישה בתרגילי העכבר, או שמא נהנתה מהם יותר מדי והיתה מעוניינת בעוד, והחלה להביא גברים למיטתה

מאת: מועצת האיחוד האירופי

העכבר כבר הבין שכלה עליו מאת העולם להשמידו והלך והתחפר בתוך האישה  (מקור)

העכבר שגר בתוך החור של האישה חי עמה חיים מאושרים בשנותיהם הראשונות. האישה התרגלה להתרוצצותו בתוכה בלילות כשיצא וחזר להביא את לחמו ואף רוותה מכך נחת, ובתמורה שימשה לו מחסה חמים ונעים בימים. היא קראה לו בשם חיבה סודי משלהם, שהרי קיומו היה סוד, וסגרה את רגליה כל פעם שהתקרב חתול ולאות הוקרה אף התחילה לגדל כלב. לא היה קץ לאושרו של העכבר בראותו את הכלב שוכב למרגלותיה ולא היה קץ לאושרה של האישה כשהוא קפץ משמחה בתוכה, לפעמים אף בשעות העבודה, והיא עשתה הכל כדי לשמח אותו, כולל הכנסת גבינה מחוררת בכל פעם שהלכה לשירותים, על כך היה גומל לה בסלטות מורכבות וממושכות שהרעידו את כל המחילה. בסוף המחילה היה מקום שהעכבר לא נכנס אליו מעולם - כי לבו צפן לו שמשם צפויה פורענותו. כאילו דווקא בלבו של ביתו, במקום המוגן ביותר, שוכנת הסכנה הגדולה ביותר.

עם השנים מאסה האישה בתרגילי העכבר, או שמא נהנתה מהם יותר מדי והיתה מעוניינת בעוד, והחלה להביא גברים למיטתה. אכן, היא היתה מזהירה אותם מראש לא להפחיד את העכבר ומתנה אתם התנהגות טובה עמו, אך הם צחקו ולא תמיד נהגו בזהירות המתאימה. משהחל לנשוך אותם כדי להגן על האישה והם יצאו ממנה מדממים, החליטה האישה לשים קץ לפרשת העכבר. אך לא היתה מסוגלת לפגוע בעכבר האהוב שהיה אהובה הראשון והעניק לה שעות כה רבות של אושר. לפיכך הביאה האישה חתול מתרפק על רגליה שיעשה את העבודה במקומה, בשנתה. ואם אפשר ללא עקבות.

בשלב זה החל העכבר להסתתר בחור ולא לצאת ממנו. האישה הבינה שעשתה מקח טעות ושמה גבינה מחוררת בין רגליה בשנתה, מקווה שהעכבר יפול למלכודת ויתפס. אך העכבר כבר הבין שכלה עליו מאת העולם להשמידו והלך והתחפר בתוך האישה. לבסוף ניסתה האישה להכניס כלי זין שונים, ארוכים יותר ויותר, על מנת לשפד את העכבר שמצא את עצמו הולך ונדחק לרחם. גם עכברית שהביאה האישה לא שכנעה את העכבר לצאת ממבצרו. כשכלו כל הקיצים פנתה האישה לפתרון הסופי של העכבר. היא החליטה להמית אותו בגז. צינור רחב התחבר לתוך החור והזרים לתוכו את סם המוות. אין יודעים מה עשה העכבר בפנים בדקותיו האחרונות. אך מכאן ואילך היתה האישה עקרה. פוריותה אבדה לעולם.

תרבות וספרות


title: קבלה של נשים - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קבלה של נשים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor63" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pushingthewall.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קבלה של נשים

אני בא בבוקר לחדר שליד החדר שלה כדי לדבר איתה, ואני רואה שהדלת של המקלחת נפתחת ואומר יופי עכשיו אני אראה אותה בלי כוונה ולא באשמתי יוצאת עירומה (מה שלא ראיתי אף פעם)

מאת: שלגייה ושבעת החרדים

כותל הדמעות  (מקור)

חלמתי שקורה מה שחלמתי עליו שנים, ואני פוגש במקרה את ש' ברחוב, ואני הולך עם ש' ברחובות. אבל בכל מקום שאנחנו הולכים היא מתעלמת ממני, ומדברת עם אחרים עם כל מיני גברים ואני לא מצליח להבין מה הם אומרים. ואני מרגיש קצת כמו זנב נודניק, כי ברור לי שהיא עושה דברים שאני לא אמור להיות שם. וחלק מהגברים הם במקווה, הם חצי לבושים, ואני מנסה לבדוק אם גם היא חצי לבושה, והיא רוצה לשלם מאה דולר לדבר חמש דקות עם איזה ידיד שלה (ממתי יש לה ידידים?). ואני אומר מה מאה דולר, והיא לא עונה ומתברר שמחר מוציאים אותו להורג ואלה שתפסו אותו מבקשים מיליון דולר ללילה האחרון, לפני שהם הורגים אותו, והיא רוצה מאה דולר לשלם מתוך זה שיספיק רק כדי לומר לו שלום. פעם אחרונה. ואני אומר בסדר, אבל למה את לא מסבירה לי את זה, אני אמור להבין לבד, אבל היא מתעלמת ממני ולא עונה לי בכלל כאילו אני לא שם ולא מדבר, כאילו אני רִיק.

והיא לא רוצה לגלות לי כלום ורק נותנת רמזים שאני לא מבין, ואני הולך לדירה שלה לחכות לה, כי לשם היא בטוח תגיע ולא תוכל להתחמק ממני, והיא לא מגיעה לשם. ואני חוזר למקום הראשון - והיא לא שם. אבל אני רואה שהיא השאירה בדירה את הדברים שלה על השולחן, את המחברות, שכחה, ואני חושב שהיא יכולה לחזור ומתחיל לחטט לה בדברים כדי להבין מה היא מסתירה ממני, במחברות, מה היא לומדת. ויש שם דברים לא הגיוניים, ואני לא מצליח לנעול את הדלת היא נפתחת, לא משנה מה אני עושה עם המנעול והמפתח, ואני מפחד שהמפתח ישבר ואני אנעל בפנים, ולא יודע על מה להסתכל קודם מכל המחברות והיומן שלה. ואני לא מסתכל לה ביומן אלא דווקא במחברות, כי נדמה לי שאצלה דווקא במקום הפחות הגיוני ישמרו הסודות, ובאמת כתוב שם משהו לא הגיוני היא לומדת קבלה, אבל קבלה לא הגיונית, ומה זה השטויות הללו שהיא לומדת ולמה מלמדים את זה בכלל נשים, יכול להיות שמלמדים נשים קבלה שונה משלנו? וכמו שלנו לא מספרים - גם להן לא? וכל אחד לא יודע מה השני לומד? ואני קצת מתעורר בגלל הדלת, ומחליט מתוך מחשבה מתוך שינה שלא שווה להשקיע בהמשך החלום הזה, כי ממילא זה חלום ולא מידע אמיתי ואינטימי שהשגתי עליה, ומצד שני חושב אולי כן יש שם אינפורמציה שאני לא מצליח להגיע אליה בעירות, כי היא מתחבאת במוח שלי, אז אני חוזר לישון אבל כבר לא חולם על זה. לא מצליח לחזור בחזרה. כי החלום ממשיך - כמו שהחיים ממשיכים.

ואני כבר בחרדה שאיבדתי את החלום ואת מפגש הנשמות איתה, מרוב חישובים חשובים נורא אבל מעורפלים נורא בתודעה, אבל הנה אני ממשיך לחלום שאני הולך בלי ידיעתה לישון בלילה בבית שלה בחדר אחר, ושארצה לדבר איתה בבוקר אם היא לא רוצה לדבר איתי, ואפתיע אותה במיטה - והיא תהיה חייבת לדבר אתי. ואז אני בא בבוקר לחדר שליד החדר שלה כדי לדבר איתה, ואני רואה שהדלת של המקלחת נפתחת ואומר יופי עכשיו אני אראה אותה בלי כוונה ולא באשמתי יוצאת עירומה (מה שלא ראיתי אף פעם). ופתאום אני רואה שיוצא מהמקלחת גבר שחור ענק ערום כמו שחקן כדורסל ואני מת מעצבים אבל היא לא יוצאת, ויוצא אחריו עוד גבר כזה ועוד אחד ועוד אחד, ככה שבעה גברים ערומים, וכולם גלמים כאלה מרוב שהם גבוהים עם הראש בתקרה לא מבינים עברית ומתיישבים שם ערומים, והיא לא יוצאת. והסלון שלה זה כמו מקווה כזה, ואני מסתכל עליהם עירומים לראות אם האיברים שלהם גדולים כמו שקראתי שכותבים על שחורים - בשירותים של התחנה המרכזית - ולהפך זה איברים קטנים, כמו של חרדים. ואני מסתכל פנימה ורואה אותה שם מתקלחת עם העור הבהיר שלה במים, ואומר אז מה עכשיו את שלגיה ושבעת הגמדים הזנאים, והיא נדהמת כועסת עליי מה אני עושה שם, ואני אומר אז מה פתחת קבוצת כדורסל?! מה את חושבת שאני טיפש, אז למה היית צריכה דווקא שבע ולא הסתפקת בחמש?

ואני יוצא בזעם מהמקלחות של הנשים למקווה של הגברים בסלון, וכל איברי הברית של הגברים השחורים במקווה מעוותים ואני מסתכל על שלי כמה הוא עקום בוחן אותו ופתאום אני שם לב שאני מחזיק אותו ביד והוא מנותק מהגוף, ואני נכנס לפאניקה ומנסה לחבר אותו בחזרה למקום והוא מתחבר, אבל אני בודק אם הוא באמת התחבר והוא יוצא שוב בקלות, הוא לא מוחזק חזק, ואני מתקשה לחבר אותו ככה שיחזיק ושלא יהיה מנותק מהגוף, כי עד שנגיע לרופא הוא ימות ולא יהיה אפשר להחזיר אותו, ואני אומר אוי ואבוי בטח העצבים התנתקו, ואני מנסה לגעת בו לראות אם הוא מרגיש מגע קצת עונג וזה עובד נראה לי, ואז אני אומר אז אולי העצבים של הכאב התנתקו ואני מנסה להכאיב ולא מרגיש אז מביא סכין לעשות חתך ואני רואה שיוצא דם אבל זה לא כואב.

וכל שבעת הגברים השחורים מסתכלים עלי על הברית הקטנה שעשיתי לעצמי בהשתוממות, ואומרים לי שהם חרדים אמיתיים, לא כמוני. הם החרדים הכי אמיתיים בעולם כי הם שחורים גם במקווה זה לא יורד, ואילו אני בפנים לבן. ולכן הם הכי צדיקים בעולם, גם מבפנים, והם ביחד אחד מול ארבע ושניים מול שלוש איכשהו (אני לא מבין, אבל זה קשור למחברות) הם מאזנים אחד את השני ככה שמגיעים לשלמות, ולכן הם יכולים להיות ביחד המשיח. ואני אומר להם שאם הם המשיח אז הם יכולים לעוף, ואז הם כולם ביחד פתאום קופצים מהחלון של הבניין, ואני לא מונע מהם את זה אולי גם לא יכול כי אני בקצה השני של החדר, והם כל כך מהירים וקופצים ומעופפים השחקנים האלה של נבחרת החלומות, אבל (וזאת האמת הפנימית יותר) אולי גם לא בטוח שהם לא המשיח, וזו הדרך לבדוק ושידעו, וצריך לקחת את הסיכון. ואז אומרים לי שהם כולם מתו למטה מהקפיצה ואני לא רוצה להסתכל, ואומר לעצמי שזו אשמתי שסיפרתי להם שהמשיח יכול לעוף.

ואני צריך לבשר לה למה כל הגברים הבעלים שלה מתו, ולקבור שבעה בעלים ביום אחד זה בטח דבר איום ונורא. כי אומרים לי שבתקופה המשיחית של הנשים לכל אישה יהיו שבעה בעלים ואני צריך לקבל את זה, ואפילו לשמוח אם היא תתן לי להיות אחד משבעה. ולא לקנא כמו חרדי פרימיטיבי, ולא לדעת מה היא עשתה בלילה - ואני מרגיש שאני עדיין לא מוכן לתקופה המשיחית הזאת, גם אם היא יותר גבוהה מבחינה רוחנית. אבל קשה לי לספר לה למה זה קרה, ואני לא רוצה לספר שאני אמרתי להם לעוף, אבל אותה זה דווקא לא מאוד מעניין כי היא עסוקה בלהכין אוהל. ואמנם מאוד עצובה שהאהובים מתו אבל חושבת שצריך דווקא להמשיך בחיים, ולא מתעניינת בנסיבות, בכלל לא שואלת איך זה קרה, אלא מתעניינת רק באוהל שלה ולכן אני לא מספר לה מה באמת קרה ושאני אמרתי ולא עצרתי אותם והיא שולחת אותי להביא לנו אוהל.

ואני לא רוצה להביא לה סתם אוהל כמו שהיא רוצה, אלא להרשים אותה, הפעם זו ההזדמנות האחרונה שלי, ואני אביא לה מגדל. ואני בונה גורד שחקים, גבוה עד השמיים, מגדל בבל של ממש. ושבבוקר אני אראה לה. כי כל החיים בניתי הרבה דברים, ואף אחד לא התעניין, אבל עכשיו אני אראה לה בבוקר שבניתי בלילה אחד גורד שחקים. כי היא לא תאמין לי שבניתי - ואז אגיד לה להסתכל למעלה והיא תראה, אפילו שהיא ביקשה אוהל, כי כנראה לא האמינה בי, אז רצתה רק יריעה לכסות את השמיים. וכל המשך הלילה, עד לבוקר, אני מזיז את הכרית מפה ולשם ומשם ולפה. כי אני חולם שאני בונה את הגורד שחקים מהכרית והמיטה היא הבסיס שלו. ושזה בעצם אבנים ענקיות כאלה כמו של הכותל, שאני לוקח אותם לבנות מהם בכוחות עצומים, כאילו הייתי גוי ואפילו עבד כושי כמו בסרטים, כמו שהיהודים היו עבדים במצרים ופועלי בניין, לפני שהפכו לבחורי ישיבה, ומאז הם מוכנים שרק ערבים יעבדו בבניין. והנה כולם יראו מה זה מבנה חרדי. מבנה דתי. היא רצתה לנו משכן משמיכות? אני אבנה לה מקדש. טיל לאלוהים. והיא תראה שגם אני יכול להיות חזק, גברי ובוטה.

וככה אני שם עוד כרית ועוד כרית כי אלה אבנים ענקיות. וכל הלילה אני עובד קשה מאוד, למעלה מכוחות אנוש, כדי להזיז ולהערים ולבנות מהאבנים הענקיות האלה גורד שחקים כמו הפועלים של הורדוס שהזיזו אבנים של טונות, או כמו הנפילים שבנו את מגדל בבל כדי לחזור לגן עדן, כדי שהשואה לא תחזור - לא לטבוע בעוד מבול. כי אני אומר לעצמי שהיא לא מאמינה בי שאני אבנה מונומנט כזה, שיזכרו, שלא ישכחו, הרבה הרבה אחרינו, משהו רם ונישא, שמגמד את הכל - ואני אראה לה, בבוקר היא תראה. ואז אני מתעורר בבוקר מותש מותש, כאילו לא ישנתי כלל, ואני רואה שכל הכריות שהעמסתי זה כרית אחת. שסתם הזזתי מפה לשם כל הלילה במיטה. ושכולי תפוס כי לא ישנתי עם כרית, כי העפתי את השמיכה, ושאני לבד במיטה.

חיי לילה