text:
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק א'): מדוע התרבות מתדרדרת?

מה עומד מאחורי התדרדרות הארץ - ומה מלפניה

מאת: פוסט-פוסט-סטרוקטורליזם

האם ביבי אשם בהתדרדרות הארץ? האם התדרדרות הארץ אשמה בביבי? (מקור)

מעבר הפרדיגמה וירידת הרמה

למה, בעצם, שומרי הסף מתדרדרים? אם יותר אנשים כותבים, או רוצים להיות אקדמאים, או אמנים וכו' - האם התחרות לא היתה אמורה להביא לעליית הסטנדרטים והרמה הכללית? אם יש יותר מועמדים לכל משרה או פוזיציה תרבותית, האם לא נכון שבדרך הטבע יגיע אליהן אדם מוכשר יותר? כיצד להסביר את התופעה ההפוכה?

רבים הם המקוננים על התדרדרות הארץ שלנו, בעידן ביבי, ומנתחים את התהליכים ההיסטוריים רבי העוצמה שמוליכים אותנו מן העולם המערבי אל עבר הפיכת ישראל למדינת עולם שני (הצטמצמות האליטות המשכילות לעומת המון פופוליסטי בעל הון אנושי נמוך משמעותית. אמריקה הלטינית היא העתיד!). אך ההתדרדרות איננה כלל בעיה מקומית - המוגבלת לארץ. ירידת הרמה לא מתרחשת רק בישראל, או בעם היהודי המתנוון, או באירופה הזקנה, או במערב השבע, אלא בעולם כולו. הסינים הם אולי כוח כלכלי ואפילו מעצמתי עולה, אבל האם מישהו יכול לטעון שהם כוח תרבותי עולה? ההתדרדרות היא תופעה חוצת ארצות ותרבויות: ירידת רמה עולמית. האם נוכל לייחס את "ירידת הדורות" לעליית הפופוליזם ותרבות ההמונים, או שאולי דווקא הכיוון ההפוך הוא הנכון, והירידה היא כוח עצמאי שגורם בעצמו לפופוליזם ולפריחת התרבות הנמוכה?

אך האם בכלל נכון שההמון הוא האשם בהתדרדרות הרמה העולמית? כלומר: האם האליטה באמת מתפקדת כגורם בולם וככוח נגדי התורם לעליית הרמה? הרי המקום בו אנו רואים יותר מכל את ירידת הרמה הוא דווקא באליטות. אנו חוזים בהתמוטטות בצורתה הבוטה ביותר במוסדות התרבות הגבוהה: מחלקות רוח באוניברסיטאות, מוזיאונים, עיתונים לאנשים חושבים (התדרדרות "הארץ"), כתבי עת, הוצאות לאור, גסיסת המוזיקה הקלאסית הגבוהה כתחום יצירה, הפילוסופיה המיז'דרגנת משני צידי התעלה והאוקיאנוס - כולם מתדרדרים (אולי רק במתמטיקה ובמדעים המדוייקים נמשכת הפריחה, ואכן תחומים אלו הופכים ליותר ויותר מבודדים משאר העולם - מגדלי שן בינה של ממש). אלו לא רק הקוראים הגרועים - אלא העורכים הגרועים והאוצרים (שכותבים כגרועים שבכותבים). ואלה לא רק הסטודנטים הדילטנטים - אלא הררי הפרסומים עלובי הערך וחסרי המקוריות של הסגל האקדמי, והכוכבים האינטלקטואליים המביכים שיש לאקדמיה להציע לעולם.

האם הדמוקרטיה היא האשמה? הרי ירידת הרמה התרבותית איננה מוגבלת לדמוקרטיות, ואיננה מוגבלת לשקיעת ארה"ב, שעדיין אין אף כוח תרבותי שיאיים עליה (בניגוד לכוחות לא תרבותיים). האליטות וההמונים הסיניים כאחד הם אפסים של ממש מבחינה תרבותית, וחסרי כל בשורה רוחנית לעולם, ואפילו יותר חומרניים מהאמריקאים. אם יש עוד עניין שבו סין נשארה מרקסיסטית לחלוטין, ושבו מורשת מרקס הופנמה באמת לעומק התרבות - הרי שזו החומרנות כערך עליון. לאדם המערבי ש-"יוצא לו לעבוד עם סינים”, ומצפה למפגש בתרבות עמוקה בעלת ערכים אחרים (בניגוד למנהגים אחרים), מזומנת שוב ושוב התובנה המדהימה והמרה שהאנשים מולו אינם מבינים שקיים בכלל משהו בעולם חוץ מכסף והצלחה חומרית. וכך גם הקלפטוקרטיה הרוסית, כמובן. מביך כמה טעם רע יש לאליטה של המעצמה של אחד העמים התרבותיים בתבל (אם רק נשווה לאליטות מושחתות לא פחות בעבר - שטעמן הטוב מימן יצירות מופת).

גם התרבות הרוסית עצמה איננה מה שהיתה פעם, ואפילו תחת המשטר הקומוניסטי (!). במובנים מסוימים המשטר הפוטיני, שכן זוכה לתמיכה עממית לא מבוטלת, חושף את עליבותה של ”הנפש הרוסית" אפילו יותר מהרודנות הקומוניסטית. זו כבר לא תקלה היסטורית טרגית נוראה - זה טבע. ובוודאי שבכל זאת יותר קל ליצור תרבותית תחת פוטין (אז למה זה לא מתבטא בתוצרת?). מהיכן יצמח הכוח התרבותי הבא שיוכל אפילו לאתגר את ארה"ב? זו איננה תעודת כבוד לארה"ב אלא תעודת עניות לעולם - והמדובר בעניות תרבותית, ולא כלכלית כמובן (שם המצב דווקא מתקדם סבבה). העוני החומרי הולך ומוכחד בעולם, אך דו"ח העוני הרוחני מראה משבר רוחני עמוק (שהוא הסיבה האמיתית ל-"משבר מדעי הרוח": משבר ברוח עצמה).

כאשר הכל מתדרדר ללא קשר - אך במרץ - וכשאין אף כוח או גורם נגדי שמצליח לעמוד בפרץ, וכל הסכרים נפרצים אחד אחרי השני, כולל שומרי הסף הנאמנים ביותר, הרי שעלינו לחשוד שלדינמיקה הרחבה הזו יש מקורות מסוג אחר, שאינם סתם עוד "גורמים" היסטוריים ספציפיים ומקריים במידה ידועה. אם התחרות הפרועה בין אמנים איננה מובילה לעליית הרמה אלא להורדתה (וכך גם סופרים ואינטלקטואלים), הרי שלא מחסור בתחרות חופשית, בשוק, או אפילו בכישרון יש כאן, אלא אובדן רלוונטיות של פרדיגמה. וזוהי הסיבה לכך שירידת הרמה היא כללית - ולכן אף אחד לא אשם בכך, ולא אף גורם אחד שהוא.

כידוע, פחות אנשים יותר איכותיים יוצרים תרבות יותר גבוהה מאשר הרבה אנשים פחות איכותיים. כך שאם הרמה של שומרי הסף עצמם שומרת על עצמה, הרי שהם פשוט מצמצמים את מספר האנשים, ושומרים על הרמה. אך כאשר הרמה הכללית יורדת - לא עובר זמן רב ושומרי הסף עצמם הופכים לאנשים פחות איכותיים. מתרחשת ירידה ברמה של מייצרי הרמה עצמם: העורכים, האוצרים, החוקרים. ולכן נוצרת תחרות על פונקציית הערכה פחות איכותית. למשל: פופולריות, או קונפורמיות לטרנדים, או הצטיינות פוליטית וכישורים חברתיים, או סתם חרשנות. לכן איננו רואים כאן איזה מאבק טיטאנים בין היררכיה איכותית לבין רשתיות המונים ירודה, אלא תהליך היזון חוזר של ירידה ברמה: התדרדרות. כל המערכת כולה מתעצבת בכיוון המעבר מההיררכיה לרשת. לכן הרמה - שקשורה מטבעה להיררכיה - יורדת ומושטחת.

תמונת מצב: ההיררכיה והרשת

בניתוח כזה, ניתן לזהות מעבר פרדיגמות מבני בין שתי תצורות תרבותיות - ההיררכיה והרשת - כתנועה הטקטונית הבסיסית שמייצרת את כל השינויים בשכבות המשמעות שמעליה (אם ניתן עוד בכלל לדבר על שכבות, ולא רשתות משמעות). כך נוכל להסביר שורה ארוכה של מגמות בעולמנו - בשקיעת ההיררכיה ועליית הרשת. למשל, נפילת הפטריארכיה תובן לא כנפילת הגבר: לא בגלל הפטרי - אלא בגלל הארכיה. נפילה שנובעת ממעבר מעולם היררכי לעולם מסוג אחר, ומכאן גם המהפכה המינית, שבה הקשרים המיניים הופכים לרשת - והרבה פחות ממושטרים בהבנייה היררכית (ששיאה: המשפחה הפטריארכלית, במבנה העץ).

לכן התצורה הרשתית איננה קשורה רק לָרשת (הכוונה לאינטרנט), אלא התגברותה של הרשתיות קדמה לרשת, ובעצם - אף יצרה אותה מלכתחילה. התגברות הקשרים האופקיים בעולם, המחברים אותו ברשת, החלה עוד הרבה לפני האינטרנט, שהיא רק הביטוי השלם ביותר והאולטימטיבי למגמה זו. אם מדובר בקשרי התחבורה שהלכו ורישתו את העולם, או בהתגברות רשתות הגירה, או רשתות תקשורת, ואפילו האוריינות וירידת מחירי הספרים שיצרו העברת רעיונות רשתית בהרבה. הביטוי הרוחני הגבוה ביותר של רעיון הרשת קדם בחצי מאה לרשת עצמה, והתבסס על תפיסת התקשורת כמרכז ההוויה: הפילוסופיה של השפה. "דמיון משפחתי" פירושו רשת קשרים, וכשוויטגנשטיין מדמה את דרך החקירה שלו כהליכה ברשת שבילים, שאין בהם היררכיה מובנית - הוא בעצם מתאר רשת. זוהי התרבות האופקית, שבה קשרים לרוחב במערכת באים על חשבון קשרים אנכיים ותפיסה היררכית מובנית של המבנה הבסיסי (אליה התנגד ויטגנשטיין המאוחר). כלומר, יש כאן מלחמת תרבות: תרבות אופקית מול תרבות אנכית. או: תרבות רשתית מול תרבות היררכית.

לכן כל ההיררכיות בעולם נמצאות בתהליך שקיעה, לטובת מבנים רשתיים, כמו למשל השוק. כך נוכל להבין את תבוסת הקומוניזם והסוציאליזם והרגולציה לעומת הקפיטליזם והשוק החופשי פשוט כתבוסת ההיררכיה לעומת הביזור הרשתי בתחום הכלכלה. למעשה, הבדלי המבנה בסיסיים יותר מכל אידיאולוגיה: כלכלה רשתית מול כלכלה היררכית הם רעיונות בסיסיים יותר מאשר קפיטליזם מול קומוניזם (במובן הזה, רוסיה בסה"כ דבקה באותה שיטה כלכלית כבר מאות בשנים: קלפטוקרטיה היררכית שמאפיינת אותה מימי הצאר, דרך הקומוניזם, ועד לפוטין. רק הגנבים מתחלפים - ואילו השיטה נשארת). אפילו הפער בחלוקת העושר של ימינו (או כמות הפרטנרים המיניים, או החברים בפייסבוק, או כל פרמטר אחר המציית לחוק המעריכי) פשוט נובעת ממבנה הרשת של 80-20 (20% מהקודקודים בעלי 80% מהקשרים, ולהפך, בפונקציית יחס מעריכית). וככל שנשאף למבנה רשתי טהור לחלוטין, ללא רגולציה היררכית - זו תהיה פונקציית החלוקה הטבעית של העולם.

באותו אופן, רק בתחום המדיני, נוכל להבין את נפילתן של דיקטטורות היררכיות ומשטרים סמכותניים לטובת דמוקרטיות מהסוג הרשתי-תקשורתי, או מלחמות אזרחים מבוזרות, שבהן רשת של גורמי כוח. וכך גם נצליח להבין את ההצלחה הסינית - הדיקטטורה הרשתית הראשונה. כי בניגוד למקובל, רומא - או בשמה הפחות מקרי: אימפריית הים התיכון (רומא פשוט קרובה למרכז הים התיכון) - איננה משל לארה"ב, אלא יותר לסין של היום. המדובר בשלטון היררכי וברוטאלי שמכיל בתוכו כלכלה רשתית, בדגש על פרויקטי בנייה ותשתית (הדרך הרומאית ובניית האימפריה סביב הים) ואוטונומיה יחסית לשליטי המחוזות (האימפריה גדולה מדי לשלטון ריכוזי יעיל). כלומר, ההצלחה הסינית היא ההצלחה של קומוניזם רשתי, כמו שההצלחה של רומא לעומת אימפריות אחרות בעולם העתיק היתה היותה אימפריה רשתית שנבנתה סביב הרשת הגדולה של העולם העתיק - “הים שלנו” - והכילה אותה בתוכה. ואם נמשיך לסווג מערכות לומדות ומתפתחות לפי הסטרוקטורה המארגנת הבסיסית שלהן, נגלה שהגלובליזציה עצמה היא רעיון אנטי מעצמתי ואנטי היררכי, שמשמעותו: עולם שלם רשתי. אין אף מעצמה או אימפריה ששולטת בעולם, גם לא ארה"ב, ולכן גם אין צורך לחשוש שסין תחליף את ארה"ב. העולם הולך והופך יותר ויותר לרשת, שאין בה אף מדינת אלפא בראש ההיררכיה, אלא רק רשתות אינטרסים מתחלפות.

תוצר נוסף של הרשתיות הוא הרס מערכות החינוך, שהן מאושיות ההיררכיה, והצלחתן של המערכות המבוזרות יותר (בקנדה אין משרד חינוך, בקוריאה החינוך למעשה פרטי בשיעורים פרטיים, ואילו בסין ובפינלנד ניתנת עצמאות עצומה למחוזות ולבתי הספר). העצמאות של המנהלים והמורים יעילה יותר חינוכית מאשר פיקוח ושליטה מלמעלה. למעשה, יתכן שצורת המבנה החינוכי היא פרמטר חשוב יותר לצמיחה הכלכלית בעתיד מאשר צורת המבנה הכלכלי עצמו. וזאת בניגוד להגות הכלכלית המרוכזת רובה ככולה ברישות ה-"כלכלה" וברפורמות במשק, במקום בגורם הקריטי ביותר לשגשוגן של אומות: ההון האנושי (רק ההון האנושי הרוסי מסביר למה זאת עדיין מעצמה בכלל). החינוך המבוזר (או המתוכנן) מהותי לעתיד אף יותר מהמשק המבוזר (או המתוכנן). אך כמעט כל כוח האש האינטלקטואלי של מקצוע הכלכלה מופנה למשק, כלומר להון חומרי, במקום להגדלת השילוב של ההון האנושי וההון התרבותי של החברה, שראוי לכינוי ההון הרוחני שלה (בהון תרבותי אנו מתכוונים כאן לאיכות התרבות שהיא בעלת משמעות כלכלית, בדיוק כמו בביטוי הון אנושי - ולא במשמעות של בורדייה). האם המרכיב החסר לנו שגורם להתדרדרות, הוא דגם חדש של חינוך רישתי באמת, שיתאים למבנה של העידן הנוכחי?

מה למעלה מה למטה: ההיסטוריה של הרשתיות וההיררכיה

כלכלה אנכית לעומת כלכלה אופקית, משטר טוטליטרי אנכי לעומת משטר אופקי, חינוך אנכי לעומת חינוך אופקי, הרישות מטבעו ליברלי (זוהי, למעשה, הנטייה הליברלית) - וההיררכיה מטבעה שמרנית (וזוהי, למעשה, הנטייה השמרנית)... האם הרשתיוּת פשוט טובה יותר? האם היא העתיד? האם אנו צריכים לראות את ההיסטוריה כתנועה ארוכה לכיוון אופקי, עם מהמורות אנכיות - הרים שעליהם צריך להתגבר בדרך? האם כמו בשלט המפורסם של חב"ד - היכונו לביאת המשיח פירושו היכונו לביאת האופק? הרי ניתן להסתכל על ההיסטוריה כשורה ארוכה של תנועות שחרור רשתי ממבני שליטה היררכיים. אם נעשה קצת זום אאוט מהדהירה הרשתית של ימינו, נגלה שהפער הסטרוקטוראלי הבסיסי הזה נכח לאורך ההיסטוריה כולה: היוונים - תרבות רשתית, מסחרית (לכן גם האימפריה המקדונית מתפרקת לרשת תרבותית תוך חמש דקות), ואילו הרומאים - אימפריה היררכית. הרנסאנס כולו היה התגברות הרשתיות: ספנות, רפובליקת המכתבים, גילויים ומסעות, דפוס, תרבות מבוססת מסחר - וזאת אחרי ההיררכיות האנכיות מאוד של ימי הביניים. הגלות היהודית עצמה היא המעבר מקיום היררכי, מדיני, עם מקדש למעלה, לקיום רשתי, מבוזר. לכן התורה הפכה ממערכת היררכית שיורדת מלמעלה (תורה שבכתב) לרשת חכמים וקשרים ביניהם (תורה שבעל פה). האם במקום דיקטטורה של הפרולטריון עלינו לשאוף לרשת של הפרולטריון? האם זו היתה כל הטעות כולה? האם הרשת היא צורת השיוויון המיוחל - גן העדן האופקי עלי אדמות (בניגוד לזה ההיררכי שנמצא למעלה, בשמיים)?

ובכן, הקיום של ציידים-לקטים הוא קיום רשתי ממהותו, אבל המהפכה החקלאית היתה המהפכה ההיררכית בתולדות האנושות (לכן היא גם הייתה מקור הפטריארכיה). למעשה, המבנה ההיררכי - שבוודאי היה אז חידוש תודעתי עצום ומתודה חדשה לתפיסת העולם והסדרתו - הוא הסטרוקטורה האחת שיצרה את כל מרכיבי המהפכה החקלאית, כולל השליטה ההיררכית במקורות הייצור, בעלי החיים והצמחים, בניגוד לצייד ולליקוט שהם רשתיים. התנועה במרחב היא אופקית, ואילו ההתיישבות במקום אחד מאפשרת בנייה אנכית והיררכית - דתית, חברתית ופיזית. מכאן נפוצות הבנייה המונומנטלית בעולם העתיק, וכך הרעיון ההיררכי הגיע אז לצורתו הקיצונית ביותר, בדיוק כפי שהיום הרשתיות הגיעה לצורתה הקיצונית, והכמעט טהורה (אולי רק החזון העתידי של רשת המוחות שבו כל המוחות הופכים לרשת אחת ולמוח אחד הוא רשתי ממנה).

המקום הפיזי בו המהפכה ההיררכית הגיעה כנראה לשיאה ההיסטורי העולמי היה אז במצרים הפרעונית, בתרבות ההיררכית ביותר בעולם העתיק, שלא פלא שהביאה לנו את צורת הבניין ההיררכית היציבה ביותר - הפירמידה. המונותאיזם עצמו, שנדמה לנו היום כהיררכיה אנכית במיוחד, היה אז דווקא תנועה של ירידת ההיררכיה ושיטוח אופקי: מעבר מהיררכיה מסועפת בין האלים ובפולחן עצמו אל אל אחד, שכורת במעמד הר סיני ברית ישירה עם העם כולו, במתכונת הברית בעולם העתיק בין שליט לווסאלים שלו, ושהתורה מלאה בדיבור ישיר שלו לאדם. זאת, כהתנגדות למעמד השליט כאל וכמרכז הפולחן, כמו במצרים. המקרא עצמו לא עוצב בידי שליט כאידיאולוגיה מטעמו (ואינו מפגין נאמנות כזו), אלא כטקסט חברתי, שהוא סיפור העם. לכן תורת משה היתה דווקא מרד אופקי בהיררכיה המצרית חסרת הפשרות והמעצורים - וזו עומקה של היציאה מעבדות בבנייה לנדודים אופקיים במדבר.

בציר האופקי-אנכי, תרבויות מסופוטמיה היו אז יותר כמו אירופה בעת החדשה, עם הרבה פיצול פוליטי ומלחמות והשפעות והתקדמות, כלומר מבנה יותר אופקי של חלוקת כח בין מרכיבי המערכת (השיא של מצב זה - מסיבות גיאוגרפיות - היה אז ביוון העתיקה). וזאת לעומת ההיררכיוּת הגבוהה של תרבויות אמריקה החזקות או סין. ההיררכיוּת אמנם יצרה הישגים מונומנטליים ומפעלי בנייה יוצאי דופן, אך בסופו של דבר שילמה בסטגנציה. כלומר אנחנו רואים עדיפות גורפת לגמישות הרשתית על פני יעילות היררכית רק בטווח הארוך (ולא הקצר), או בעולם המשתנה במהירות - בטווח הבינוני. זהו בדיוק הטרייד-אוף בין שני סוגי חיפוש: חיפוש ברשת לעומת חיפוש בעץ. או, אם נרצה: אקספלורציה לעומת אופטימיזציה. כלומר, יש כאן דיאלקטיקה בין שתי הצורות, וכאשר אחת מהן מובאת לקיצוניות (במצרים - ההיררכיה, ובימינו - הרשתיות) אנו מקבלים התרחקות מהאופטימום. והיכן נמצא האמצע? בגבול בין עולם היררכי לעולם רשתי ובמעבר ביניהם (במזרח הקדום: בארץ ישראל ובסיני - שם הומצא האלפבית ונוצרה התורה).

המיניות כגבול כאוס

המונח המתאים ביותר לתיאור המצב הלמידתי ביותר הוא ייחוד או זיווג. זהו מונח קבלי מופשט המתאר יחס בין שניים, כמו דיאלקטיקה או סינתזה, אך בו השניים לא שומרים על נפרדותם (דיאלקטיקה) וגם לא מתאחדים (סינתזה) אלא נמצאים בתנועה מתמדת בין שתי האפשרויות הללו עצמן (ולא רק בתנועה בין שניהם). הזיווג או הייחוד הקבלי איננו שיח שפתי (חלילה) או קונפליקט, אלא מערכת למידתית משותפת (ומכאן יכולת ההולדה שלה). מכאן שהוא יחס מסדר שני בין חיבור לעימות: זיווג הוא דיאלקטיקה בין דיאלקטיקה לסינתזה. וגם: סינתזה בין סינתזה לדיאלקטיקה. ומדוע דווקא המטאפורה המינית היא המתאימה לתיאור היחס הזה? מכיוון שהמיניות עצמה נוצרה בדיוק לשם כך.

המהפכה האנושית היתה מהפכה רשתית: המוח האנושי היה מעבר למוח רשתי יותר מזה ההיררכי החייתי מבוסס האינסטינקטים. השפה הגבירה עוד יותר את הרשתיות, כולל החברתית. וכך הגענו לחברה הרשתית המתפשטת והנודדת במרחב של הציידים-לקטים, שרישתה כמעט את כל הכדור בחברות אנושיות (בוודאי היה כאן דחף התפשטות רשתי אדיר). אך המיניות האנושית היא ייחודית: היא לא רשתית ולא היררכית, אלא שוכנת בגבול ביניהם. אנחנו לא פינגווינים וגם לא בונובו. ההגיון הרשתי וההיררכי של המיניות תמיד מאתגרים אחד את השני אצל האדם - לא מתוך תקלה, אלא בכוונה, כי זה מגביר את הלמידה. כי מהי המיניות? ההמצאות הגדולות הראשונות של יצירת החיים היו המצאות היררכיות של שליטה ובקרה ויציבות (ולכן האבולוציה היתה מאוד אטית בתחילתה): הדנ"א, התא, חלוקת התא הפנימית לאברונים (הופעת האיקריוטים), בניית ההיררכיה שאיפשרה את בעלי החיים (יצורים מרובי תאים) ואת מבני הגוף השונים מהמפץ הקמבריוני, הטריפה, גדילתם ההדרגתית של האורגניזמים תוך הגדלת המורכבות שלהם, וכן הלאה. כל אלו הגבירו חוזקו של הציר האנכי - בין דורות וביחסי שליטה. והשיא של השיא האנכי הזה, שמקביל לתופעת הפירמידות, שבו המורכבות היא גודל - היה תופעת הדינוזאורים.

בתוך כל הפריחה ההיררכית הזאת, המיניות היתה המרכיב הרשתי והאופקי יותר של המערכת האקולוגית, בכך שאיפשרה לא רק היררכיה דורית גנטית, בצורת עץ מאורגניזם לצאצאיו, אלא העברת גנים רשתית בתוך האוכלוסיה (ולפעמים - גם העברת גנים בין מינים! תופעה ידועה פחות אך קריטית לאבולוציה). כך למשל הופעת הפרחים - שיוצרת מהצמח ההיררכי הצומח לגובה רשת אופקית ולא מקומית של האבקה - היא דוגמא קלאסית למיניות. כלומר, המיניות היא מלכתחילה על הגבול בין ההיררכי לרשתי, ולכן המקום המפורסם שלה ביותר בקבלה הוא המפגש בין העץ האלוהי ההיררכי האנכי לשכינה הרשתית והאופקית של כנסת ישראל והתורה. כלומר: בין השמיים והארץ. לשם *יחוד* קודשא בריך הוא ושכינתיה. מכאן חשיבותה של המיניות ללמידה, והירידה הקיימת בעולם הנוכחי, העודף-רשתית, במיניות עצמה.

הלמידה הקיימת ביקום מעידה שישנה בו איזו שאיפה לגבול כאוס: התכנסות לא לכאוס מוחלט וגם לא למבנה מסודר - אלא לגבול ביניהם. הרי מה צריך כדי שבמערכת פיזיקלית תיווצר מורכבות, ולא סתם בלגן או סטגנציה אינסופית? אם נסיק מהמתמטיקה - צריך מעט מאוד. כמעט בכל מבנה שניצור, שמבוסס על איזשהו מבנה מתמטי, תהיה מורכבות למידתית אדירה. המתמטיקה מנסחת את מה שאפשר, ומסתבר שהמורכבות במה שאפשר היא לא יוצאת דופן, אלא דווקא חוסר המורכבות. המורכבות נפוצה. יש לנו הטייה בעד פשטות בגלל שאנחנו טיפשים (מגבלות המוח האנושי, במיוחד בזיכרון העבודה) ולכן אנחנו שוב ושוב מחפשים את הפשטות ביקום, אבל יש איזה אטרקטור שאיננו מבינים ששואב את היקום לגבול בין סדר לאי סדר - וללמידה.

לכן, סופה של הרשתיות הקיצונית להיכשל ולהתייצב מחדש במבנה בעל מאפיינים היררכיים יותר. עידנינו מאפשר לנו ללמוד את הכשל ההפוך להיררכיה המקובעת - הביזור חסר האחיזה - ולצפות בתוצאות ההרס של מגדל בבל: ההשטחה והפיזור על פני כל הארץ. כידוע, את השיח אי אפשר לבקר מתוך השיח עצמו: הביקורת על רשת הפייסבוק לעולם לא תהיה ויראלית בפייסבוק, ואף את האידיאולוגיה השפתית שקשורה לירידת הרמה קשה לחסל באמצעיה שלה - התקשורת אטומה להתדרדרותה (ניתן לחשוב כאן על התשקורת הישראלית, וגם על "הארץ" בפרט). יש כאן מתודה כושלת, שתופסת את מהות הרשת כתקשורת וכשיח (ולא למשל כרשת למידה מוחית), ולכן חושבת שאם היא תפיץ רעיון ברשת ותהפוך אותו לפופולרי - הרי שהוא יצליח ומוצלח (תנו לי קליק, תנו לי בייט, מה יוצא? קליקבייט!). בדיוק כמו טינאייג'רית שרוצה להיות מפורסמת (לא משנה במה, על מה ולמה), כי הפרסום עצמו הוא החשוב - ולא התוכן. מתודה זו לא מבינה שקיים משהו חוץ מן הרשת - ולכן היא יוצאת לכבוש אותה, ולעיתים קרובות טוענת בשם הרשתיות והפופולאריות נגד ההיררכיה והמוניטין (מי אתם שתקבעו מה זו תרבות?).

תפיסה לעומת שיח לעומת מתודה

אכן, הניסיון לתאר ולהבין את ההיסטוריה כמאבק בין מבנים וסטרוקטורות (היררכיה מול רשת) הוא חזרה אחורה מן השפה, לפרדיגמה הפילוסופית שלפני הפילוסופיה של השפה, כדי לבקר את הפרדיגמה הנוכחית בכלים ידועים ומוסכמים. ואילו התיאור הנכון יותר (כלומר העתידי יותר) - שאליו רק מתקרבת התודעה הנוכחית - הוא מאבק בין מתודות, ולא בין מבנים. בראייה המבנית, הפילוסופיה היא צורת הארגון הגבוהה ביותר - כי היא (בפשטות) צורת הארגון בטהרתה: הצורה המופשטת שלו. הפילוסופיה מנסחת פרדיגמה של ארגון - של זמנה. לכן עבורה ההבנה היא ההבנייה במבנה, בדיוק כמו התפיסה אצל קאנט. כי עומקה של הפרדיגמה הקאנטיאנית היתה המבנה והארגון (למשל: הקטגוריות). המתודה הקנטיאנית היתה צורת תפיסה, ולכן היא איפשרה את מבני הביורוקרטיה ומנגנוני השליטה האנושית בעולם - שהפכו לתפיסות עולם, ולמאבקים בין תפיסות עולם, או בין צורות בנייה של העולם. בדיוק כפי שאנו הצגנו את ההיסטוריה כמאבק בין מבנים.

מאבקים אלו זרים למאבקים השפתיים, שאינם מאבקי תפיסה ואידיאולוגיות ובנייה, אלא מאבקי כוח ופופולריות ושליטה בשיח: מאבקים תקשורתיים. פרדיגמה שפתית זו מבינה כמובן את הפילוסופיה עצמה כצורת השפה הגבוהה ביותר - כשיח בטהרתו. כלשון אודות הלשון (או כזו שבוחנת את גבולותיה). אך בראייה למידתית, הפילוסופיה היא בכלל המתודה בטהרתה: המתודה של המתודות. וההיסטוריה נתפסת בה כמאבקים בין מתודות. בראייה אחרונה זו, המתודה השפתית הרשתית והמבוזרת ניצחה את המתודה הקנטיאנית המבנית וההיררכית יותר. מכאן ירידת הרמה - כי רמה מצריכה גובה ועומק, ואילו השפה היא פני השטח האופקיים: קליפה. במתודה הקאנטיאנית תוכן מהעולם נתפס בתוך המבנה האנושי, מתוך לגיטימציה עמוקה למבנה האנושי כבלתי נמנע וכחיובי, ולכן היתה בה לגיטימציה להיררכיה אנושית כבעלת תוקף. יָכולת ללמוד תחום תפיסה מסוים - ולהפוך למומחה ואוטוריטה בו. יכולת לשלב בטעמך מרכיבים סובייקטיביים ואובייקטיביים. יכולת ללמוד וללמד להעריך יצירות או טקסטים - ללמוד תפיסה. הלמידה היתה בנייה - והתוצאה היתה יכולה להיות בנוייה לתלפיות.

השפה תקפה את המתודה הזאת כשרירותית, חסרת הצדקה - ואף חסרת לגיטימציה. למה התפיסה שלך טובה משלי? כל היררכיה היא מוסדית וכוחנית ודכאנית. כל מבנה - מאובן. המתודה השפתית ראתה בשפה עצמה את המישור הבלעדי שבו יש התפתחות ולמידה, כלומר - הלמידה עצמה הושטחה ללמידה כיצד מדברים על משהו. דווקא כי השליטה בשפה איננה מבוצרת באף מבנה והלמידה פתוחה לכל, התוצאה הפכה לכוחנית פי כמה, רק שהכוח עבר להמון - המאבקים הפכו למי צועק יותר חזק, מי מצליח לעצב את השפה, ומי מצליח לארגן את הרשת ולשלוט בה ולהסית אותה (ימין) או לטהר אותה (שמאל). המאבק המבני הוא מלחמה סדורה - והמאבק הרשתי הוא טרור. או לחילופין מלחמת אזרחים. או לחילופין ריב בגנון. במקום מאבקים בין תפיסות - יש לנו מלחמות על השיח, על תשומת לב, ועל הנרטיב, ועל מה הוא אמר שהיא אמרה לו שאת אמרת לי. שמעת על ההתבטאות החדשה של...? איזה דבר נורא לומר. לך לשירותים ותשטוף את הפה בסבון. *תלמד* איך מדברים! המתודה הכללית לאיש הרוח של השפה היא פשוט ללמוד איך לדבר בשיח מסוים - ז'רגון אקדמי, נוסח שירי, מאמר בהארץ, ז'אנר הפרוזה הארץ-ישראלי ואביזריהו - ואז לשמור על קונפורמיות לשיח, כי הוא המעניק ערך לדבריך, ואתה מאושש אותו בחזרה, וכך לקשקש עצמך לדעת (כי התוכן משני לשפה, שלא לדבר על חידוש למידתי).

אך הלמידה בתוך השפה מביסה את עצמה, כי אין שום בסיס פנימי בשפה - ההסכמית והשרירותית פי כמה מהתפיסה - למה מדברים כך ולא אחרת, או חמור מזה: למה לומר כך ולא אחרת. לכן המתודה הלמידתית תחליף את המתודה השפתית, ותכונן מחדש את היכולת ללמוד משהו, כלומר ללמוד למה כך ולא אחרת, מתוך כוחה של מערכת למידה (בניגוד למערכת שפה). מערכות לומדות דווקא טובות ביצירת היררכיות גמישות, ולכן יש בהן מובן לרעיון הרמה, ויש בהן מקום למימדי העומק והגובה, הרחק מפני השטח השפתיים. לשם כך עלינו באמת לבנות מערכות לומדות חדשות, כי מוסדות התרבות הם באמת דינוזאורים (כלומר מאובנים של דינוזאורים). בהיפוך לשיטה הרומית/סינית של הכלת רשת בתוך היררכיה חיצונית קשוחה, עלינו ליצור היררכיה בתוך הרשת, בדיוק כמו במוח (או באלגוריתם של גוגל). לצורך כך יש להוסיף לרשתות השונות דירוג *היררכי* פנימי של הקודקודים, כדי ליצור מבנים אנכיים בתוך הרשת עצמה. כי יש רמות שונות של אנשים. לא כולם שווים. אפלטון כבר ידע שיש אנשים שעשויים מברזל - ויש שעשויים מזהב. לא כל המשתמשים בשפה זכאים לאותה הקשבה: פוסט של אדם שמדורג כזהב שווה יותר מפוסט של אדם מנחושת. וההבדל הקריטי ממערכת המדינה האפלטונית הוא שיש בידינו כיום מגוון אלגוריתמי למידה ודירוג גמישים לקבוע מאיזה חומר קורצת - בתוך הרשת (PageRank, Hebb's rule, h-index, ועוד). כלומר: יש בידינו מנגנונים לתמרץ אותך להפוך למתכת יקרה. כך נוכל להפוך את הרשת המקשקשת - למוח לומד, ואת הקש והגבבה שהיא מייצרת - לזהב.

לחלק ב’

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>התדרדרות הארץ (חלק א'): מדוע התרבות מתדרדרת? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut62" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dominostop.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק א'): מדוע התרבות מתדרדרת?

מה עומד מאחורי התדרדרות הארץ - ומה מלפניה

מאת: פוסט-פוסט-סטרוקטורליזם

האם ביבי אשם בהתדרדרות הארץ? האם התדרדרות הארץ אשמה בביבי?  (מקור)

מעבר הפרדיגמה וירידת הרמה

למה, בעצם, שומרי הסף מתדרדרים? אם יותר אנשים כותבים, או רוצים להיות אקדמאים, או אמנים וכו' - האם התחרות לא היתה אמורה להביא לעליית הסטנדרטים והרמה הכללית? אם יש יותר מועמדים לכל משרה או פוזיציה תרבותית, האם לא נכון שבדרך הטבע יגיע אליהן אדם מוכשר יותר? כיצד להסביר את התופעה ההפוכה?

רבים הם המקוננים על התדרדרות הארץ שלנו, בעידן ביבי, ומנתחים את התהליכים ההיסטוריים רבי העוצמה שמוליכים אותנו מן העולם המערבי אל עבר הפיכת ישראל למדינת עולם שני (הצטמצמות האליטות המשכילות לעומת המון פופוליסטי בעל הון אנושי נמוך משמעותית. אמריקה הלטינית היא העתיד!). אך ההתדרדרות איננה כלל בעיה מקומית - המוגבלת לארץ. ירידת הרמה לא מתרחשת רק בישראל, או בעם היהודי המתנוון, או באירופה הזקנה, או במערב השבע, אלא בעולם כולו. הסינים הם אולי כוח כלכלי ואפילו מעצמתי עולה, אבל האם מישהו יכול לטעון שהם כוח תרבותי עולה? ההתדרדרות היא תופעה חוצת ארצות ותרבויות: ירידת רמה עולמית. האם נוכל לייחס את "ירידת הדורות" לעליית הפופוליזם ותרבות ההמונים, או שאולי דווקא הכיוון ההפוך הוא הנכון, והירידה היא כוח עצמאי שגורם בעצמו לפופוליזם ולפריחת התרבות הנמוכה?

אך האם בכלל נכון שההמון הוא האשם בהתדרדרות הרמה העולמית? כלומר: האם האליטה באמת מתפקדת כגורם בולם וככוח נגדי התורם לעליית הרמה? הרי המקום בו אנו רואים יותר מכל את ירידת הרמה הוא דווקא באליטות. אנו חוזים בהתמוטטות בצורתה הבוטה ביותר במוסדות התרבות הגבוהה: מחלקות רוח באוניברסיטאות, מוזיאונים, עיתונים לאנשים חושבים (התדרדרות "הארץ"), כתבי עת, הוצאות לאור, גסיסת המוזיקה הקלאסית הגבוהה כתחום יצירה, הפילוסופיה המיז'דרגנת משני צידי התעלה והאוקיאנוס - כולם מתדרדרים (אולי רק במתמטיקה ובמדעים המדוייקים נמשכת הפריחה, ואכן תחומים אלו הופכים ליותר ויותר מבודדים משאר העולם - מגדלי שן בינה של ממש). אלו לא רק הקוראים הגרועים - אלא העורכים הגרועים והאוצרים (שכותבים כגרועים שבכותבים). ואלה לא רק הסטודנטים הדילטנטים - אלא הררי הפרסומים עלובי הערך וחסרי המקוריות של הסגל האקדמי, והכוכבים האינטלקטואליים המביכים שיש לאקדמיה להציע לעולם.

האם הדמוקרטיה היא האשמה? הרי ירידת הרמה התרבותית איננה מוגבלת לדמוקרטיות, ואיננה מוגבלת לשקיעת ארה"ב, שעדיין אין אף כוח תרבותי שיאיים עליה (בניגוד לכוחות לא תרבותיים). האליטות וההמונים הסיניים כאחד הם אפסים של ממש מבחינה תרבותית, וחסרי כל בשורה רוחנית לעולם, ואפילו יותר חומרניים מהאמריקאים. אם יש עוד עניין שבו סין נשארה מרקסיסטית לחלוטין, ושבו מורשת מרקס הופנמה באמת לעומק התרבות - הרי שזו החומרנות כערך עליון. לאדם המערבי ש-"יוצא לו לעבוד עם סינים”, ומצפה למפגש בתרבות עמוקה בעלת ערכים אחרים (בניגוד למנהגים אחרים), מזומנת שוב ושוב התובנה המדהימה והמרה שהאנשים מולו אינם מבינים שקיים בכלל משהו בעולם חוץ מכסף והצלחה חומרית. וכך גם הקלפטוקרטיה הרוסית, כמובן. מביך כמה טעם רע יש לאליטה של המעצמה של אחד העמים התרבותיים בתבל (אם רק נשווה לאליטות מושחתות לא פחות בעבר - שטעמן הטוב מימן יצירות מופת).

גם התרבות הרוסית עצמה איננה מה שהיתה פעם, ואפילו תחת המשטר הקומוניסטי (!). במובנים מסוימים המשטר הפוטיני, שכן זוכה לתמיכה עממית לא מבוטלת, חושף את עליבותה של ”הנפש הרוסית" אפילו יותר מהרודנות הקומוניסטית. זו כבר לא תקלה היסטורית טרגית נוראה - זה טבע. ובוודאי שבכל זאת יותר קל ליצור תרבותית תחת פוטין (אז למה זה לא מתבטא בתוצרת?). מהיכן יצמח הכוח התרבותי הבא שיוכל אפילו לאתגר את ארה"ב? זו איננה תעודת כבוד לארה"ב אלא תעודת עניות לעולם - והמדובר בעניות תרבותית, ולא כלכלית כמובן (שם המצב דווקא מתקדם סבבה). העוני החומרי הולך ומוכחד בעולם, אך דו"ח העוני הרוחני מראה משבר רוחני עמוק (שהוא הסיבה האמיתית ל-"משבר מדעי הרוח": משבר ברוח עצמה).

כאשר הכל מתדרדר ללא קשר - אך במרץ - וכשאין אף כוח או גורם נגדי שמצליח לעמוד בפרץ, וכל הסכרים נפרצים אחד אחרי השני, כולל שומרי הסף הנאמנים ביותר, הרי שעלינו לחשוד שלדינמיקה הרחבה הזו יש מקורות מסוג אחר, שאינם סתם עוד "גורמים" היסטוריים ספציפיים ומקריים במידה ידועה. אם התחרות הפרועה בין אמנים איננה מובילה לעליית הרמה אלא להורדתה (וכך גם סופרים ואינטלקטואלים), הרי שלא מחסור בתחרות חופשית, בשוק, או אפילו בכישרון יש כאן, אלא אובדן רלוונטיות של פרדיגמה. וזוהי הסיבה לכך שירידת הרמה היא כללית - ולכן אף אחד לא אשם בכך, ולא אף גורם אחד שהוא.

כידוע, פחות אנשים יותר איכותיים יוצרים תרבות יותר גבוהה מאשר הרבה אנשים פחות איכותיים. כך שאם הרמה של שומרי הסף עצמם שומרת על עצמה, הרי שהם פשוט מצמצמים את מספר האנשים, ושומרים על הרמה. אך כאשר הרמה הכללית יורדת - לא עובר זמן רב ושומרי הסף עצמם הופכים לאנשים פחות איכותיים. מתרחשת ירידה ברמה של מייצרי הרמה עצמם: העורכים, האוצרים, החוקרים. ולכן נוצרת תחרות על פונקציית הערכה פחות איכותית. למשל: פופולריות, או קונפורמיות לטרנדים, או הצטיינות פוליטית וכישורים חברתיים, או סתם חרשנות. לכן איננו רואים כאן איזה מאבק טיטאנים בין היררכיה איכותית לבין רשתיות המונים ירודה, אלא תהליך היזון חוזר של ירידה ברמה: התדרדרות. כל המערכת כולה מתעצבת בכיוון המעבר מההיררכיה לרשת. לכן הרמה - שקשורה מטבעה להיררכיה - יורדת ומושטחת.

תמונת מצב: ההיררכיה והרשת

בניתוח כזה, ניתן לזהות מעבר פרדיגמות מבני בין שתי תצורות תרבותיות - ההיררכיה והרשת - כתנועה הטקטונית הבסיסית שמייצרת את כל השינויים בשכבות המשמעות שמעליה (אם ניתן עוד בכלל לדבר על שכבות, ולא רשתות משמעות). כך נוכל להסביר שורה ארוכה של מגמות בעולמנו - בשקיעת ההיררכיה ועליית הרשת. למשל, נפילת הפטריארכיה תובן לא כנפילת הגבר: לא בגלל הפטרי - אלא בגלל הארכיה. נפילה שנובעת ממעבר מעולם היררכי לעולם מסוג אחר, ומכאן גם המהפכה המינית, שבה הקשרים המיניים הופכים לרשת - והרבה פחות ממושטרים בהבנייה היררכית (ששיאה: המשפחה הפטריארכלית, במבנה העץ).

לכן התצורה הרשתית איננה קשורה רק לָרשת (הכוונה לאינטרנט), אלא התגברותה של הרשתיות קדמה לרשת, ובעצם - אף יצרה אותה מלכתחילה. התגברות הקשרים האופקיים בעולם, המחברים אותו ברשת, החלה עוד הרבה לפני האינטרנט, שהיא רק הביטוי השלם ביותר והאולטימטיבי למגמה זו. אם מדובר בקשרי התחבורה שהלכו ורישתו את העולם, או בהתגברות רשתות הגירה, או רשתות תקשורת, ואפילו האוריינות וירידת מחירי הספרים שיצרו העברת רעיונות רשתית בהרבה. הביטוי הרוחני הגבוה ביותר של רעיון הרשת קדם בחצי מאה לרשת עצמה, והתבסס על תפיסת התקשורת כמרכז ההוויה: הפילוסופיה של השפה. "דמיון משפחתי" פירושו רשת קשרים, וכשוויטגנשטיין מדמה את דרך החקירה שלו כהליכה ברשת שבילים, שאין בהם היררכיה מובנית - הוא בעצם מתאר רשת. זוהי התרבות האופקית, שבה קשרים לרוחב במערכת באים על חשבון קשרים אנכיים ותפיסה היררכית מובנית של המבנה הבסיסי (אליה התנגד ויטגנשטיין המאוחר). כלומר, יש כאן מלחמת תרבות: תרבות אופקית מול תרבות אנכית. או: תרבות רשתית מול תרבות היררכית.

לכן כל ההיררכיות בעולם נמצאות בתהליך שקיעה, לטובת מבנים רשתיים, כמו למשל השוק. כך נוכל להבין את תבוסת הקומוניזם והסוציאליזם והרגולציה לעומת הקפיטליזם והשוק החופשי פשוט כתבוסת ההיררכיה לעומת הביזור הרשתי בתחום הכלכלה. למעשה, הבדלי המבנה בסיסיים יותר מכל אידיאולוגיה: כלכלה רשתית מול כלכלה היררכית הם רעיונות בסיסיים יותר מאשר קפיטליזם מול קומוניזם (במובן הזה, רוסיה בסה"כ דבקה באותה שיטה כלכלית כבר מאות בשנים: קלפטוקרטיה היררכית שמאפיינת אותה מימי הצאר, דרך הקומוניזם, ועד לפוטין. רק הגנבים מתחלפים - ואילו השיטה נשארת). אפילו הפער בחלוקת העושר של ימינו (או כמות הפרטנרים המיניים, או החברים בפייסבוק, או כל פרמטר אחר המציית לחוק המעריכי) פשוט נובעת ממבנה הרשת של 80-20 (20% מהקודקודים בעלי 80% מהקשרים, ולהפך, בפונקציית יחס מעריכית). וככל שנשאף למבנה רשתי טהור לחלוטין, ללא רגולציה היררכית - זו תהיה פונקציית החלוקה הטבעית של העולם.

באותו אופן, רק בתחום המדיני, נוכל להבין את נפילתן של דיקטטורות היררכיות ומשטרים סמכותניים לטובת דמוקרטיות מהסוג הרשתי-תקשורתי, או מלחמות אזרחים מבוזרות, שבהן רשת של גורמי כוח. וכך גם נצליח להבין את ההצלחה הסינית - הדיקטטורה הרשתית הראשונה. כי בניגוד למקובל, רומא - או בשמה הפחות מקרי: אימפריית הים התיכון (רומא פשוט קרובה למרכז הים התיכון) - איננה משל לארה"ב, אלא יותר לסין של היום. המדובר בשלטון היררכי וברוטאלי שמכיל בתוכו כלכלה רשתית, בדגש על פרויקטי בנייה ותשתית (הדרך הרומאית ובניית האימפריה סביב הים) ואוטונומיה יחסית לשליטי המחוזות (האימפריה גדולה מדי לשלטון ריכוזי יעיל). כלומר, ההצלחה הסינית היא ההצלחה של קומוניזם רשתי, כמו שההצלחה של רומא לעומת אימפריות אחרות בעולם העתיק היתה היותה אימפריה רשתית שנבנתה סביב הרשת הגדולה של העולם העתיק - “הים שלנו” - והכילה אותה בתוכה. ואם נמשיך לסווג מערכות לומדות ומתפתחות לפי הסטרוקטורה המארגנת הבסיסית שלהן, נגלה שהגלובליזציה עצמה היא רעיון אנטי מעצמתי ואנטי היררכי, שמשמעותו: עולם שלם רשתי. אין אף מעצמה או אימפריה ששולטת בעולם, גם לא ארה"ב, ולכן גם אין צורך לחשוש שסין תחליף את ארה"ב. העולם הולך והופך יותר ויותר לרשת, שאין בה אף מדינת אלפא בראש ההיררכיה, אלא רק רשתות אינטרסים מתחלפות.

תוצר נוסף של הרשתיות הוא הרס מערכות החינוך, שהן מאושיות ההיררכיה, והצלחתן של המערכות המבוזרות יותר (בקנדה אין משרד חינוך, בקוריאה החינוך למעשה פרטי בשיעורים פרטיים, ואילו בסין ובפינלנד ניתנת עצמאות עצומה למחוזות ולבתי הספר). העצמאות של המנהלים והמורים יעילה יותר חינוכית מאשר פיקוח ושליטה מלמעלה. למעשה, יתכן שצורת המבנה החינוכי היא פרמטר חשוב יותר לצמיחה הכלכלית בעתיד מאשר צורת המבנה הכלכלי עצמו. וזאת בניגוד להגות הכלכלית המרוכזת רובה ככולה ברישות ה-"כלכלה" וברפורמות במשק, במקום בגורם הקריטי ביותר לשגשוגן של אומות: ההון האנושי (רק ההון האנושי הרוסי מסביר למה זאת עדיין מעצמה בכלל). החינוך המבוזר (או המתוכנן) מהותי לעתיד אף יותר מהמשק המבוזר (או המתוכנן). אך כמעט כל כוח האש האינטלקטואלי של מקצוע הכלכלה מופנה למשק, כלומר להון חומרי, במקום להגדלת השילוב של ההון האנושי וההון התרבותי של החברה, שראוי לכינוי ההון הרוחני שלה (בהון תרבותי אנו מתכוונים כאן לאיכות התרבות שהיא בעלת משמעות כלכלית, בדיוק כמו בביטוי הון אנושי - ולא במשמעות של בורדייה). האם המרכיב החסר לנו שגורם להתדרדרות, הוא דגם חדש של חינוך רישתי באמת, שיתאים למבנה של העידן הנוכחי?

מה למעלה מה למטה: ההיסטוריה של הרשתיות וההיררכיה

כלכלה אנכית לעומת כלכלה אופקית, משטר טוטליטרי אנכי לעומת משטר אופקי, חינוך אנכי לעומת חינוך אופקי, הרישות מטבעו ליברלי (זוהי, למעשה, הנטייה הליברלית) - וההיררכיה מטבעה שמרנית (וזוהי, למעשה, הנטייה השמרנית)… האם הרשתיוּת פשוט טובה יותר? האם היא העתיד? האם אנו צריכים לראות את ההיסטוריה כתנועה ארוכה לכיוון אופקי, עם מהמורות אנכיות - הרים שעליהם צריך להתגבר בדרך? האם כמו בשלט המפורסם של חב"ד - היכונו לביאת המשיח פירושו היכונו לביאת האופק? הרי ניתן להסתכל על ההיסטוריה כשורה ארוכה של תנועות שחרור רשתי ממבני שליטה היררכיים. אם נעשה קצת זום אאוט מהדהירה הרשתית של ימינו, נגלה שהפער הסטרוקטוראלי הבסיסי הזה נכח לאורך ההיסטוריה כולה: היוונים - תרבות רשתית, מסחרית (לכן גם האימפריה המקדונית מתפרקת לרשת תרבותית תוך חמש דקות), ואילו הרומאים - אימפריה היררכית. הרנסאנס כולו היה התגברות הרשתיות: ספנות, רפובליקת המכתבים, גילויים ומסעות, דפוס, תרבות מבוססת מסחר - וזאת אחרי ההיררכיות האנכיות מאוד של ימי הביניים. הגלות היהודית עצמה היא המעבר מקיום היררכי, מדיני, עם מקדש למעלה, לקיום רשתי, מבוזר. לכן התורה הפכה ממערכת היררכית שיורדת מלמעלה (תורה שבכתב) לרשת חכמים וקשרים ביניהם (תורה שבעל פה). האם במקום דיקטטורה של הפרולטריון עלינו לשאוף לרשת של הפרולטריון? האם זו היתה כל הטעות כולה? האם הרשת היא צורת השיוויון המיוחל - גן העדן האופקי עלי אדמות (בניגוד לזה ההיררכי שנמצא למעלה, בשמיים)?

ובכן, הקיום של ציידים-לקטים הוא קיום רשתי ממהותו, אבל המהפכה החקלאית היתה המהפכה ההיררכית בתולדות האנושות (לכן היא גם הייתה מקור הפטריארכיה). למעשה, המבנה ההיררכי - שבוודאי היה אז חידוש תודעתי עצום ומתודה חדשה לתפיסת העולם והסדרתו - הוא הסטרוקטורה האחת שיצרה את כל מרכיבי המהפכה החקלאית, כולל השליטה ההיררכית במקורות הייצור, בעלי החיים והצמחים, בניגוד לצייד ולליקוט שהם רשתיים. התנועה במרחב היא אופקית, ואילו ההתיישבות במקום אחד מאפשרת בנייה אנכית והיררכית - דתית, חברתית ופיזית. מכאן נפוצות הבנייה המונומנטלית בעולם העתיק, וכך הרעיון ההיררכי הגיע אז לצורתו הקיצונית ביותר, בדיוק כפי שהיום הרשתיות הגיעה לצורתה הקיצונית, והכמעט טהורה (אולי רק החזון העתידי של רשת המוחות שבו כל המוחות הופכים לרשת אחת ולמוח אחד הוא רשתי ממנה).

המקום הפיזי בו המהפכה ההיררכית הגיעה כנראה לשיאה ההיסטורי העולמי היה אז במצרים הפרעונית, בתרבות ההיררכית ביותר בעולם העתיק, שלא פלא שהביאה לנו את צורת הבניין ההיררכית היציבה ביותר - הפירמידה. המונותאיזם עצמו, שנדמה לנו היום כהיררכיה אנכית במיוחד, היה אז דווקא תנועה של ירידת ההיררכיה ושיטוח אופקי: מעבר מהיררכיה מסועפת בין האלים ובפולחן עצמו אל אל אחד, שכורת במעמד הר סיני ברית ישירה עם העם כולו, במתכונת הברית בעולם העתיק בין שליט לווסאלים שלו, ושהתורה מלאה בדיבור ישיר שלו לאדם. זאת, כהתנגדות למעמד השליט כאל וכמרכז הפולחן, כמו במצרים. המקרא עצמו לא עוצב בידי שליט כאידיאולוגיה מטעמו (ואינו מפגין נאמנות כזו), אלא כטקסט חברתי, שהוא סיפור העם. לכן תורת משה היתה דווקא מרד אופקי בהיררכיה המצרית חסרת הפשרות והמעצורים - וזו עומקה של היציאה מעבדות בבנייה לנדודים אופקיים במדבר.

בציר האופקי-אנכי, תרבויות מסופוטמיה היו אז יותר כמו אירופה בעת החדשה, עם הרבה פיצול פוליטי ומלחמות והשפעות והתקדמות, כלומר מבנה יותר אופקי של חלוקת כח בין מרכיבי המערכת (השיא של מצב זה - מסיבות גיאוגרפיות - היה אז ביוון העתיקה). וזאת לעומת ההיררכיוּת הגבוהה של תרבויות אמריקה החזקות או סין. ההיררכיוּת אמנם יצרה הישגים מונומנטליים ומפעלי בנייה יוצאי דופן, אך בסופו של דבר שילמה בסטגנציה. כלומר אנחנו רואים עדיפות גורפת לגמישות הרשתית על פני יעילות היררכית רק בטווח הארוך (ולא הקצר), או בעולם המשתנה במהירות - בטווח הבינוני. זהו בדיוק הטרייד-אוף בין שני סוגי חיפוש: חיפוש ברשת לעומת חיפוש בעץ. או, אם נרצה: אקספלורציה לעומת אופטימיזציה. כלומר, יש כאן דיאלקטיקה בין שתי הצורות, וכאשר אחת מהן מובאת לקיצוניות (במצרים - ההיררכיה, ובימינו - הרשתיות) אנו מקבלים התרחקות מהאופטימום. והיכן נמצא האמצע? בגבול בין עולם היררכי לעולם רשתי ובמעבר ביניהם (במזרח הקדום: בארץ ישראל ובסיני - שם הומצא האלפבית ונוצרה התורה).

המיניות כגבול כאוס

המונח המתאים ביותר לתיאור המצב הלמידתי ביותר הוא ייחוד או זיווג. זהו מונח קבלי מופשט המתאר יחס בין שניים, כמו דיאלקטיקה או סינתזה, אך בו השניים לא שומרים על נפרדותם (דיאלקטיקה) וגם לא מתאחדים (סינתזה) אלא נמצאים בתנועה מתמדת בין שתי האפשרויות הללו עצמן (ולא רק בתנועה בין שניהם). הזיווג או הייחוד הקבלי איננו שיח שפתי (חלילה) או קונפליקט, אלא מערכת למידתית משותפת (ומכאן יכולת ההולדה שלה). מכאן שהוא יחס מסדר שני בין חיבור לעימות: זיווג הוא דיאלקטיקה בין דיאלקטיקה לסינתזה. וגם: סינתזה בין סינתזה לדיאלקטיקה. ומדוע דווקא המטאפורה המינית היא המתאימה לתיאור היחס הזה? מכיוון שהמיניות עצמה נוצרה בדיוק לשם כך.

המהפכה האנושית היתה מהפכה רשתית: המוח האנושי היה מעבר למוח רשתי יותר מזה ההיררכי החייתי מבוסס האינסטינקטים. השפה הגבירה עוד יותר את הרשתיות, כולל החברתית. וכך הגענו לחברה הרשתית המתפשטת והנודדת במרחב של הציידים-לקטים, שרישתה כמעט את כל הכדור בחברות אנושיות (בוודאי היה כאן דחף התפשטות רשתי אדיר). אך המיניות האנושית היא ייחודית: היא לא רשתית ולא היררכית, אלא שוכנת בגבול ביניהם. אנחנו לא פינגווינים וגם לא בונובו. ההגיון הרשתי וההיררכי של המיניות תמיד מאתגרים אחד את השני אצל האדם - לא מתוך תקלה, אלא בכוונה, כי זה מגביר את הלמידה. כי מהי המיניות? ההמצאות הגדולות הראשונות של יצירת החיים היו המצאות היררכיות של שליטה ובקרה ויציבות (ולכן האבולוציה היתה מאוד אטית בתחילתה): הדנ"א, התא, חלוקת התא הפנימית לאברונים (הופעת האיקריוטים), בניית ההיררכיה שאיפשרה את בעלי החיים (יצורים מרובי תאים) ואת מבני הגוף השונים מהמפץ הקמבריוני, הטריפה, גדילתם ההדרגתית של האורגניזמים תוך הגדלת המורכבות שלהם, וכן הלאה. כל אלו הגבירו חוזקו של הציר האנכי - בין דורות וביחסי שליטה. והשיא של השיא האנכי הזה, שמקביל לתופעת הפירמידות, שבו המורכבות היא גודל - היה תופעת הדינוזאורים.

בתוך כל הפריחה ההיררכית הזאת, המיניות היתה המרכיב הרשתי והאופקי יותר של המערכת האקולוגית, בכך שאיפשרה לא רק היררכיה דורית גנטית, בצורת עץ מאורגניזם לצאצאיו, אלא העברת גנים רשתית בתוך האוכלוסיה (ולפעמים - גם העברת גנים בין מינים! תופעה ידועה פחות אך קריטית לאבולוציה). כך למשל הופעת הפרחים - שיוצרת מהצמח ההיררכי הצומח לגובה רשת אופקית ולא מקומית של האבקה - היא דוגמא קלאסית למיניות. כלומר, המיניות היא מלכתחילה על הגבול בין ההיררכי לרשתי, ולכן המקום המפורסם שלה ביותר בקבלה הוא המפגש בין העץ האלוהי ההיררכי האנכי לשכינה הרשתית והאופקית של כנסת ישראל והתורה. כלומר: בין השמיים והארץ. לשם *יחוד* קודשא בריך הוא ושכינתיה. מכאן חשיבותה של המיניות ללמידה, והירידה הקיימת בעולם הנוכחי, העודף-רשתית, במיניות עצמה.

הלמידה הקיימת ביקום מעידה שישנה בו איזו שאיפה לגבול כאוס: התכנסות לא לכאוס מוחלט וגם לא למבנה מסודר - אלא לגבול ביניהם. הרי מה צריך כדי שבמערכת פיזיקלית תיווצר מורכבות, ולא סתם בלגן או סטגנציה אינסופית? אם נסיק מהמתמטיקה - צריך מעט מאוד. כמעט בכל מבנה שניצור, שמבוסס על איזשהו מבנה מתמטי, תהיה מורכבות למידתית אדירה. המתמטיקה מנסחת את מה שאפשר, ומסתבר שהמורכבות במה שאפשר היא לא יוצאת דופן, אלא דווקא חוסר המורכבות. המורכבות נפוצה. יש לנו הטייה בעד פשטות בגלל שאנחנו טיפשים (מגבלות המוח האנושי, במיוחד בזיכרון העבודה) ולכן אנחנו שוב ושוב מחפשים את הפשטות ביקום, אבל יש איזה אטרקטור שאיננו מבינים ששואב את היקום לגבול בין סדר לאי סדר - וללמידה.

לכן, סופה של הרשתיות הקיצונית להיכשל ולהתייצב מחדש במבנה בעל מאפיינים היררכיים יותר. עידנינו מאפשר לנו ללמוד את הכשל ההפוך להיררכיה המקובעת - הביזור חסר האחיזה - ולצפות בתוצאות ההרס של מגדל בבל: ההשטחה והפיזור על פני כל הארץ. כידוע, את השיח אי אפשר לבקר מתוך השיח עצמו: הביקורת על רשת הפייסבוק לעולם לא תהיה ויראלית בפייסבוק, ואף את האידיאולוגיה השפתית שקשורה לירידת הרמה קשה לחסל באמצעיה שלה - התקשורת אטומה להתדרדרותה (ניתן לחשוב כאן על התשקורת הישראלית, וגם על "הארץ" בפרט). יש כאן מתודה כושלת, שתופסת את מהות הרשת כתקשורת וכשיח (ולא למשל כרשת למידה מוחית), ולכן חושבת שאם היא תפיץ רעיון ברשת ותהפוך אותו לפופולרי - הרי שהוא יצליח ומוצלח (תנו לי קליק, תנו לי בייט, מה יוצא? קליקבייט!). בדיוק כמו טינאייג'רית שרוצה להיות מפורסמת (לא משנה במה, על מה ולמה), כי הפרסום עצמו הוא החשוב - ולא התוכן. מתודה זו לא מבינה שקיים משהו חוץ מן הרשת - ולכן היא יוצאת לכבוש אותה, ולעיתים קרובות טוענת בשם הרשתיות והפופולאריות נגד ההיררכיה והמוניטין (מי אתם שתקבעו מה זו תרבות?).

תפיסה לעומת שיח לעומת מתודה

אכן, הניסיון לתאר ולהבין את ההיסטוריה כמאבק בין מבנים וסטרוקטורות (היררכיה מול רשת) הוא חזרה אחורה מן השפה, לפרדיגמה הפילוסופית שלפני הפילוסופיה של השפה, כדי לבקר את הפרדיגמה הנוכחית בכלים ידועים ומוסכמים. ואילו התיאור הנכון יותר (כלומר העתידי יותר) - שאליו רק מתקרבת התודעה הנוכחית - הוא מאבק בין מתודות, ולא בין מבנים. בראייה המבנית, הפילוסופיה היא צורת הארגון הגבוהה ביותר - כי היא (בפשטות) צורת הארגון בטהרתה: הצורה המופשטת שלו. הפילוסופיה מנסחת פרדיגמה של ארגון - של זמנה. לכן עבורה ההבנה היא ההבנייה במבנה, בדיוק כמו התפיסה אצל קאנט. כי עומקה של הפרדיגמה הקאנטיאנית היתה המבנה והארגון (למשל: הקטגוריות). המתודה הקנטיאנית היתה צורת תפיסה, ולכן היא איפשרה את מבני הביורוקרטיה ומנגנוני השליטה האנושית בעולם - שהפכו לתפיסות עולם, ולמאבקים בין תפיסות עולם, או בין צורות בנייה של העולם. בדיוק כפי שאנו הצגנו את ההיסטוריה כמאבק בין מבנים.

מאבקים אלו זרים למאבקים השפתיים, שאינם מאבקי תפיסה ואידיאולוגיות ובנייה, אלא מאבקי כוח ופופולריות ושליטה בשיח: מאבקים תקשורתיים. פרדיגמה שפתית זו מבינה כמובן את הפילוסופיה עצמה כצורת השפה הגבוהה ביותר - כשיח בטהרתו. כלשון אודות הלשון (או כזו שבוחנת את גבולותיה). אך בראייה למידתית, הפילוסופיה היא בכלל המתודה בטהרתה: המתודה של המתודות. וההיסטוריה נתפסת בה כמאבקים בין מתודות. בראייה אחרונה זו, המתודה השפתית הרשתית והמבוזרת ניצחה את המתודה הקנטיאנית המבנית וההיררכית יותר. מכאן ירידת הרמה - כי רמה מצריכה גובה ועומק, ואילו השפה היא פני השטח האופקיים: קליפה. במתודה הקאנטיאנית תוכן מהעולם נתפס בתוך המבנה האנושי, מתוך לגיטימציה עמוקה למבנה האנושי כבלתי נמנע וכחיובי, ולכן היתה בה לגיטימציה להיררכיה אנושית כבעלת תוקף. יָכולת ללמוד תחום תפיסה מסוים - ולהפוך למומחה ואוטוריטה בו. יכולת לשלב בטעמך מרכיבים סובייקטיביים ואובייקטיביים. יכולת ללמוד וללמד להעריך יצירות או טקסטים - ללמוד תפיסה. הלמידה היתה בנייה - והתוצאה היתה יכולה להיות בנוייה לתלפיות.

השפה תקפה את המתודה הזאת כשרירותית, חסרת הצדקה - ואף חסרת לגיטימציה. למה התפיסה שלך טובה משלי? כל היררכיה היא מוסדית וכוחנית ודכאנית. כל מבנה - מאובן. המתודה השפתית ראתה בשפה עצמה את המישור הבלעדי שבו יש התפתחות ולמידה, כלומר - הלמידה עצמה הושטחה ללמידה כיצד מדברים על משהו. דווקא כי השליטה בשפה איננה מבוצרת באף מבנה והלמידה פתוחה לכל, התוצאה הפכה לכוחנית פי כמה, רק שהכוח עבר להמון - המאבקים הפכו למי צועק יותר חזק, מי מצליח לעצב את השפה, ומי מצליח לארגן את הרשת ולשלוט בה ולהסית אותה (ימין) או לטהר אותה (שמאל). המאבק המבני הוא מלחמה סדורה - והמאבק הרשתי הוא טרור. או לחילופין מלחמת אזרחים. או לחילופין ריב בגנון. במקום מאבקים בין תפיסות - יש לנו מלחמות על השיח, על תשומת לב, ועל הנרטיב, ועל מה הוא אמר שהיא אמרה לו שאת אמרת לי. שמעת על ההתבטאות החדשה של…? איזה דבר נורא לומר. לך לשירותים ותשטוף את הפה בסבון. *תלמד* איך מדברים! המתודה הכללית לאיש הרוח של השפה היא פשוט ללמוד איך לדבר בשיח מסוים - ז'רגון אקדמי, נוסח שירי, מאמר בהארץ, ז'אנר הפרוזה הארץ-ישראלי ואביזריהו - ואז לשמור על קונפורמיות לשיח, כי הוא המעניק ערך לדבריך, ואתה מאושש אותו בחזרה, וכך לקשקש עצמך לדעת (כי התוכן משני לשפה, שלא לדבר על חידוש למידתי).

אך הלמידה בתוך השפה מביסה את עצמה, כי אין שום בסיס פנימי בשפה - ההסכמית והשרירותית פי כמה מהתפיסה - למה מדברים כך ולא אחרת, או חמור מזה: למה לומר כך ולא אחרת. לכן המתודה הלמידתית תחליף את המתודה השפתית, ותכונן מחדש את היכולת ללמוד משהו, כלומר ללמוד למה כך ולא אחרת, מתוך כוחה של מערכת למידה (בניגוד למערכת שפה). מערכות לומדות דווקא טובות ביצירת היררכיות גמישות, ולכן יש בהן מובן לרעיון הרמה, ויש בהן מקום למימדי העומק והגובה, הרחק מפני השטח השפתיים. לשם כך עלינו באמת לבנות מערכות לומדות חדשות, כי מוסדות התרבות הם באמת דינוזאורים (כלומר מאובנים של דינוזאורים). בהיפוך לשיטה הרומית/סינית של הכלת רשת בתוך היררכיה חיצונית קשוחה, עלינו ליצור היררכיה בתוך הרשת, בדיוק כמו במוח (או באלגוריתם של גוגל). לצורך כך יש להוסיף לרשתות השונות דירוג *היררכי* פנימי של הקודקודים, כדי ליצור מבנים אנכיים בתוך הרשת עצמה. כי יש רמות שונות של אנשים. לא כולם שווים. אפלטון כבר ידע שיש אנשים שעשויים מברזל - ויש שעשויים מזהב. לא כל המשתמשים בשפה זכאים לאותה הקשבה: פוסט של אדם שמדורג כזהב שווה יותר מפוסט של אדם מנחושת. וההבדל הקריטי ממערכת המדינה האפלטונית הוא שיש בידינו כיום מגוון אלגוריתמי למידה ודירוג גמישים לקבוע מאיזה חומר קורצת - בתוך הרשת (PageRank, Hebb's rule, h-index, ועוד). כלומר: יש בידינו מנגנונים לתמרץ אותך להפוך למתכת יקרה. כך נוכל להפוך את הרשת המקשקשת - למוח לומד, ואת הקש והגבבה שהיא מייצרת - לזהב.

לחלק ב’

תרבות וספרות


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אוֹרי מרק הורס הסקס - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/black.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אוֹרי מרק הורס הסקס

"ואת עושה לי רע / את עושה לי רע / אני נשרף לאט / אני מוטל ואת / את עושה לי רע / את עושה לי רע" (עורך מוסף הארץ בשירו "את עושה לי רע")

מאת: הכלבה

דגל האמירות של אפגניסטן בשנים 1880-1901 והצבע האהוב על שחורי  (מקור)

אנחנו קוראות לו "שחורי מרק". כל שבת אנחנו מתכרבלות עם "הארץ" מתחת לשמיכה, פותחות את העיתון, מסתכלות על השער של המוסף - ומתפוצצות מצחוק. שחורי כמעט שלא מכזיב. כל שבוע מאז מינויו בשנה האחרונה כעורך מוסף הארץ הוא יכין לך שער לשבת שינסה לעשות לך שחור בנשמה, והמגמה תימשך לאורך כל המוסף. רע, רע, רע, אני אוהבת אותך נורא.

אולי עוד מימיו כרוקר, שחורי נוטה להטייה הגורסת שרע זה טוב, מדכא זה עמוק, שלילי זה אמיץ, קשה זה אמיתי, ושחור זה, נו, יפה. זוהי הטייה קוגנטיבית ידועה בתחום הכלכלה ההתנהגותית, שאובחנה בידי הפסיכולוג הישראלי הנודע, בנימין נתניהו, כהטיית החמיצות. עוד לפני עידן שחורי, בת הזוג הקודמת שלי שאלה אותי: למה קוראים להארץ הארץ? מהי בעצם מטרת העל של הארץ, המסר המרכזי שהוא מעביר לך לאורך השנים מאחורי כל הכתבות והמאמרים? חשבתי דקה או שתיים, ועניתי את התשובה הנכונה: לרדת מהארץ.

כל שבת אני מתחננת לפני בת זוגי שלא תקרא את המוסף לפני הסקס, וכל שבת היא לא שומעת בקולי, נפש אמיצה שכמותה. ואז, נפש רגישה שכמותה - התיאור של אפיית ואכילת נערה על ידי הוריה, וידויים של רוצחי אחותם, אונס פליטים ישר לפנים, או סתם נפלאות הכיבוש - כל אלה איכשהו מורידים לה מהחשק. יום אחד אכתוב מחקר על תרומתו של הארץ לתופעת "מיתת המיטה הלסבית", אבל לפני כן אעשה צדק עם שחורי שלנו.

מוסף הארץ נמצא בתהליך התדרדרות רב שנים, כמו העיתון כולו, אך לתהומות כמו אלה שהוא הגיע אליהן בחודשים האחרונים של כהונת העורך הקודם, מורן שריר, הוא עוד לא חזר בהנהגת שחורי. לפעמים היה נדמה לי שהעורך עושה זאת בכוונה על מנת לעבור תפקיד. באותה תקופה הופיעו מוספים שלמים שאין בהם מה לקרוא. הייתי פותחת את הסטופר, עוברת על המוסף ומבשרת לחברתי על שיא חדש: זה המוסף הקצר אבר. מעולם לא לקח לי כל כך מעט זמן לסיים אותו. הדברים הגיעו לכדי כך שגלריה, הביזיון התמידי והגרוע מבין המוספים בסופ"ש, לפעמים לקח יותר זמן. תארו לעצמכם, גלריה!

ואמנם, במוספים הראשונים בעריכת שחורי המוסף המריא. השינוי המטלטל היה ניכר לעין כבר בגיליון הראשון, ולא כולו היה נכון בעיניי, אך הרוח היתה נכונה. גם הרצון לחזור לתחקירים רציניים (כלומר, שחורים כמובן) היה נכון. פנינה שחורה קטנה שהתחבאה בשולי המוסף היתה "יקי ועליזה", פרוזה קצרצרה מפרי עטו של שחורי בעצמו, שנקראה כמשהו שציפר לא הסכים לפרסם, והנה עכשיו שחורי מפרסם במוסף של עצמו בלי לשים קצוץ, כשהוא מתעלה (בקלות) מעל הקיטש המתיילד של אלכס אפשטיין לידו. זו היתה מהפינות הטובות במוסף, דווקא בשל היותה הצצה משונה במיוחד אל הנפש השחורית, והיא גם הסתיימה באופן משונה ולא מנומק לאחרונה - אך במובן מסויים יאה לה. מה לבחור צעיר כמו שחורי ולזוג הגריאטרי הזה? האם אלו הוריו המזדקנים? האם אלו קוראי העיתון המצטיירים בדמיונו? האם זו הזוגיות שלו בתחפושת? אין ספק שמדובר היה בסטייה מלבבת, שגרמה לי לחבב את שחורי שלנו. משהו מנשמתו נחשף בה, משהו מהמשיכה למוות ולמרה השחורה ולפסימי ולחסר התקווה ולסופני - ולסתום.

אך השיפור לא האריך ימים, ולא היה יציב. מסתבר שאפילו לבחור מוכשר כמו שחורי נגמרים הרעיונות לאחר כמה עשרות מוספים. זוהי בעיה כללית הקשורה לאיוש בהארץ. יש שורה ארוכה של כותבים בכל חלקי העיתון שפשוט לא צריכים להיות שם, או שאיבדו את זה, והמערכת לא יודעת להיפטר מהם או להחליפם. אז מה הפתרון? להחליף עורך כל כמה חודשים?

הפתרון כנראה טמון בעידן הזהב של המוסף. מצבו של הארץ בשנים האחרונות מזכיר לי לעיתים תכופות את האימרה של סטיב גו'בס:

A players hire A players; B players hire C players; and C players hire D players. It doesn't take long to get to Z players. This trickle-down effect causes bozo explosions in companies

שנים רבות היה עיתון הארץ עיתון של אנשי איי. קשה לומר שזה המצב בשנים האחרונות. לי הצעירה נדמה שהבעיה המרכזית היא שעורך מוסף בהארץ פשוט צריך להיות אדם בעל שיעור קומה תרבותי ואישי ניכר, וכן - יותר זקן, בשל, בעל וותק וניסיון חיים. הניסיון להצעיר את המוסף באמצעות עורכים צעירים, שכביכול יפנו אל הדור הצעיר, לא הופך אותו ליותר צעיר אלא ליותר בוסרי ופחות אינטליגנטי. עורך בוגר ומאוזן, איש אשכולות, אינטלקטואל בעל עומק מחשבתי וסקרנות תמידית שהצטברה לידע כללי נרחב, ששום דבר אנושי לא זר לו - בקיצור איש A בפונט ענק - אלה דרישות המינימום לתפקיד, ואלה אינן דרישות שאין מי שיענה עליהן בארצנו ברוכת הכשרונות, כפי שהוכיח המוסף בשנות הזוהר שלו, לפני העידן השחור הנוכחי. אדם כזה ידע לאזן בין השחור ללבן, בין החדשנות לכובד הראש, בין התרבות הגבוהה להומור, ובין הכיבוש לסקס.

ביקורת הארץ


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פורנו קפקאי - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut6" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/breasts.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פורנו קפקאי

עם השנים הוא נהיה מטומטם לגמרי וכבר שכח מזמן שיש אישה. כל ייאושו מרוכז בשדיים, שכעת עם זקנתו נראים לו יותר ויותר כהרים נישאים, בלתי עבירים, שלא יוכל עוד לעולם להגיע לפסגתם

מאת: המוח היונקי

לפני השד  (מקור)

לפני השדיים עומדת שומרת סף. נער אחד בא לשדיים ורוצה להיכנס. אבל האישה אומרת: אולי אחר כך. השנים עוברות והאישה נותנת לפעמים להתקרב, לפעמים להציץ, לפעמים לגעת ואפילו למשש ולמצוץ - אבל לעולם לא להיכנס. מדי פעם היא שואלת אותו שאלות: כמה קיבלת במבחן? מה אתה לומד? במה אתה עובד? כמה אתה מרוויח? והנער עובד קשה מאוד ועונה לכל שאלותיה. אבל היא מעולם לא מראה לו את הפתח. בייאושו הוא מתחיל אפילו לדבר עם הפטמות ולנסות למצוץ מהן איזו מהות פנימית נסתרת שתרמז לו על הפנים ומבקש מהן שירשו לו להיכנס, כאילו הן כפתורים שצריך ללחוץ עליהם קוד כלשהו. הוא מנסה צירופים שונים, זוויות שונות של מישוש, לחיצות מגוונות, סובב סביב השדיים מכל הכיוונים. אבל הפתח מעולם לא נפתח. הוא מנסה לרוץ מסביבם במהירות כאילו הם הרים שבהם הפתח נסתר רק ממנו - ואם יקדים בטיפה יזכה לראות את קצה המערה לפני שהיא נסגרת. לעיתים נדמה לו שהוא שומע איזו פעימה מתחת לפני השטח. איזו הלמות מתחת לעור המתוח והחלק שאין בו היכן להיאחז. הוא רץ משד אחד לשד שני, מטורף, כאילו אינו תופס כיצד יכול להיות הפתח בצד אחד ולא באחר שהרי הסימטריה מושלמת, מסחררת. לעיתים הוא מקווה שהשד ימחוץ אותו בכובדו ומחכה בקפל מתחתיו. אבל השד תמיד נעים ורך. הוא מתיישב ברוגזה במקומו, כאילו אם הוא לא יבוא אל השד - השד יבוא אליו. אבל בסוף הוא חוזר אל השד.

עם השנים הוא נהיה מטומטם לגמרי וכבר שכח מזמן שיש אישה. כל ייאושו מרוכז בשדיים, שכעת עם זקנתו נראים לו יותר ויותר כהרים נישאים, בלתי עבירים, שלא יוכל עוד לעולם להגיע לפסגתם. הוא מתחיל לפקפק בכך שאדם הגיע מעולם אל פסגתם ושאף הוא בצעירותו הגיע לשם, והפטמה נראית לו כמו שמועה מרוחקת ומפוקפקת מאוד, כמעט דתית. כאילו בראשי ההרים הללו - שהם בעצמם לוחות ברית אדירים - עומדת תורה כלשהי, נשגבה הן מבינתו והן מהשגתו. כעת ברור לו שזמנו קצוב והוא הפסיד את המועד, והוא נאנח בעמק הבכא האדיר שבין רכסי ההרים הלבנים המושלגים שמעליו, שנדמה לו שהם לא מפסיקים לגבוה בעוד הוא מכוסה בחשיכה הולכת וגדלה. רגע לפני הסוף, כל חייו שעברו כצל מתחת לשני הענקים - שראשיהם מכוסים בעננים, ויתכן שהם, השדיים, מגיעים לשמיים, במקום שבו ה-ד' מתחבר ל-מ' - מתרכזים לשאלה אחרונה: כיצד יתכן שלא מצאתי את הפתח, הרי מכאן הגעתי כתינוק? אם היתה יציאה אז צריכה להיות גם כניסה. ואם היתה כניסה לעולם אז שם גם היציאה. הרי יש ילדים, או לפחות היו ילדים בעולם. והאישה עונה, קולה האדיר בא אליו ממרחקים כרעם מתגלגל: לא כאן היה הפתח. עכשיו אני הולכת לסגור אותו. והיא סוגרת את הרוכסן.

תרבות וספרות


title: מלאכית חבלה - חיי לילה - התדרדרות הארץ

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מלאכית חבלה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor64" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/myflower.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מלאכית חבלה

תראה איזו אבולוציה עברו החילונים! פעם, החילוני היה טוען: סבא שלי היה קוף. היום החילוני טוען: סבא שלי היה רב. הולך ועולה הדור, ובמיוחד הדור של הסבים. והסבא הכי שווה זה סבא בשואה. גם סבא מרוקאי הולך היום טוב. אתה רואה איך אני מבינה הכל בגלל שאני דוסית? היא לא תבין כלום, ואתה יודע למה? כי היא חילונית

מאת: אל תקטוף

אוהבת אותי, לא אוהבת אותי  (מקור)

חלמתי בלילה שאנחנו יושבים במסיבת יומולדת של הבחורה החדשה. והבחורה החדשה יושבת בראש השולחן ומולי יושבת ש' ואני אומר ל-ש' שזו הבחורה החדשה ושתסתכל עליה על הפנים שלה - כי אני הולך להתחתן איתה. ואז ש' מגישה לי בתחינה פרח, מעבירה לי פרח על השולחן שהיא עשתה מנרות, נרות לבנים בתוך אדום, ואני מאוד מתרגש, ולבי נפתח ל-ש' אבל אני רוצה להראות לה שאני לא באמת רוצה את הפרח, שזה לא באמת מתאים כבר, ואני עוד כועס עליה ורוצה שיהיה לה כאב, ומראה לה שתראה את הפה היפה של הבחורה החדשה בראש השולחן שמדבר עם הידיד ההומו שלה שמתכופף אליה, ו-ש' אומרת לי מה אתה מסתכל על הפה על השפתיים, תסתכל על העיניים איך היא מסתכלת על הידיד הזה שלה, היא רוצה אותו.

ו-ש' מחייכת לי: מה פתאום ידיד הומו, אתה לא קולט. ואני אומר: מה את רוצה ממני? ו-ש' אומרת: כלום. אתה לא קולט כלום. ואני אומר מה אני לא קולט, ו-ש' אומרת אתה לא קולט? היא חילונית. ואני אומר מה פתאום חילונית! ו-ש' אומרת ממתי לדוסית יש ידיד הומו? ואני עונה היא לא חילונית, סבא שלה הוא רב גדול. ו-ש' נורא בטוחה בעצמה למרות שהיא פגועה מאוד, וצוחקת: תראה איזו אבולוציה עברו החילונים! פעם, החילוני היה טוען: סבא שלי היה קוף. היום החילוני טוען: סבא שלי היה רב. הולך ועולה הדור, ובמיוחד הדור של הסבים. והסבא הכי שווה זה סבא בשואה. גם סבא מרוקאי הולך היום טוב. אתה רואה איך אני מבינה הכל בגלל שאני דוסית? היא לא תבין כלום, ואתה יודע למה? כי היא חילונית.

ואני מסתכל עמוק על הבחורה החדשה, שמאוד שמחה ביומולדת שלה ולא יודעת מי הושיבו מולי, אבל גם חייבים להודות שלא מתעניינת בי במיוחד, ומנסה לראות לה בעיניים אם רואים שבתוך תוכה היא חילונית, ולכן היא אף פעם לא תבין את החלומות, גם כשאספר לה (אם בכלל אספר לה). ואז ש' אומרת לי, כאילו אנחנו מתחתנים ומדברים על התנאים, שהיא רוצה שנגור ביישוב בנימין. משהו בשטחים. ואני אומר לה שזה לא מתאים לה ולא לי, ושאין אף מקום בארץ שמתאים לה ולי, ושהיא רואה. ואני בוכה שהיא תעזוב אותי, אבל דווקא בגלל זה היא מבינה שיש לה עדיין כוח עליי, והיא אומרת לי לחכות למטה. אבל אני מבין שהיא תשוב, כי עכשיו היא יודעת שבכיתי בגללה, ועדיין אכפת לי, למרות שבכיתי שהיא תלך כבר.

והמסיבה נגמרת, ואני בבית, לבד מדליק נרות, ואז ש' באה אליי הביתה עם המכונית שלי (!). וזה רגע לפני שבת, ויש לה את הפרח הנובל ומכמיר הלב ביד, כפרחים לשבת, וכבר אי אפשר לגרש אותה כי זה רגע לפני שבת והיא לא תספיק לחזור. וחייבים להזמין אותה, והיא יושבת אצלי לידי בספה כשהיא ללא חולצה, אולי גם ערומה לגמרי, אבל לא הסתכלתי למטה כי השדיים שלה משכו אותי להסתכל אבל הם היו כמו השדיים של החדשה ולא כמו הענקיים שלה, וגם היו בתנוחה שהם נופלים לבפנים ולא גדולים, כי נשענה אחורה. והיא אומרת לי משהו שהיא כנראה אפילו לא אמרה אלא שאני מבין שהיא רוצה לחזור, למרות שהיא אולי לא רצתה, או שהיא כן רצתה ולא אמרה, אבל ככה אני מבין. אבל אני כבר אמרתי לה בלי לשמוע ממש - שיש לי חברה חדשה, ושהיא טובה כמוה, ושזה התור שלה הפעם כי היא הלכה (למרות שזה לא נכון שהיא טובה כמוה, אבל לא רציתי לפגוע בה וגם אני לא מרגיש ככה פתאום למרות שזה לא הגיוני). ואז היא הולכת משם ונוסעת משם בשבת (!) עם האוטו שלי - ונפגעתי מאוד מאוד מזה שהיא הלכה, למרות שכבר בכלל לא רציתי אותה.

חיי לילה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע עלינו להחליף את הדמוקרטיה במטריארכיה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia43" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/wonderwom.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע עלינו להחליף את הדמוקרטיה במטריארכיה?

הפתרון למשבר הדמוקרטיה איננו יכול להיות דמוקרטי, אך הוא כן חייב לנבוע מרוחות הזמן - ואף יכול להשתלב במפנה הגדול ביחסי הכוחות בין המינים. ישנה רק שיטת שלטון בסיסית אחת שעוד לא נוסתה באופן נרחב בהיסטוריה, ובפרט בחברה המודרנית: מטריארכיה. עולם בו המין החלש תופס את עמדות הכוח - במין איזון אינהרנטי בין הכוח לאלימות - עתיד ליצור חברה אנושית שעוד לא הכרנו, עם פוליטיקה ומנהל חדשים ונקיים מחולאי רעלן הטסטוסטרון. כל שצריך זה מפנה אידיאולוגי ומשאל עם - לנשים מובטח רוב של 51%. שהרי שלטון נשי הוא וודאי שיטת השלטון הגרועה ביותר - מלבד כל יתר השיטות שנוסו עד היום

מאת: Me_Too# - בלהה נגד ראובן

היתרון המרכזי (ואולי היחיד!) של מנהיגות נשית: שהיא לא מנהיגות גברית  (מקור)

האם אתם מסוגלים לדמיין טראמפ אישה? האם אתם מסוגלים לדמיין ביבי אישה? וליברמן? ופוטין - האם הוא היה יכול להיות סבתא? ערפאת עם מטפחת במקום כאפייה - האם זה אפשרי? ואם נפליג לדוגמאות חשובות יותר - האם אתם יכולים לדמיין היטלר אישה - גברת היטלר שמתזמרת אלימות חסרת תקדים תחת קולה הצרחני הדקיק? האם ניתן לדמיין סטאלין אישה, אמנם בלי שפם אבל עם רצחנות לא פחותה? האם רק ההרגל מקשה עלינו לדמיין את הנבלים ההיסטוריים הגדולים, או סתם מושחתים מופקרים חסרי עכבות ומצפון, כנשים?

שיעור מסויים מאוכלוסיית הגברים, כ-1%, הוא פסיכופתים. כיצד שרדו אנשים כאלה באבולוציה? כנראה שלא רק בימינו היה יתרון להפעלת כוח חסרת עכבות אנושיות. שיעור ה-1% גדֶל לאין שיעור כאשר בוחנים את אוכלוסיית המנהיגים הגברים, אם מנכ"לים ואם פוליטיקאים - שהרי אין ספק שתאווה בלתי מרוסנת לכוח בלתי מרוסן היא מוטיבציה שיכולה להוביל לעמדת כוח. כשפסיכופת כזה מגיע לעמדת כוח היסטורית - התוצאה היא לא פעם אחת הקטסטרופות ההיסטוריות הגדולות (או סתם מלחמה רצחנית - או "סתם" אווילית). לכן הפסיכופתיות איננה רק תופעה פסיכולוגית - היא תופעה היסטורית.

לא רק האישיות הפסיכופתית נפוצה בפער עצום אצל גברים וכמעט נעדרת אצל נשים, גם כמה הפרעות אישיות אחרות, כגון הפרעת אישיות נרקיסיסטית, נפוצות בקרבם כידוע, ולא נופתע משכיחותה המדהימה בקרב מנהיגים גברים. ההפרעה הכי נפוצה אצל גברים - שלכן אינה מסווגת כהפרעה אלא כתופעה היסטורית נורמלית - היא האלימות הפיזית והמינית. קשה לדמיין את שיעורי האלימות, הרצח, האונס, המלחמות, מלחמות האחים ורצח העם הידועים בהיסטוריה - כלומר את התופעות ההיסטוריות המסוכנות והנוראיות ביותר, שהוציאו לאנושות שם ניקלה - לו המין שלנו היה תחת הנהגה מטריארכלית. אולי לגבי שיעורי העוני והרעב - עוד תופעה היסטורית דומיננטית - עוד ניתן לפקפק בעניין, אם כי יש רגליים לסברה שנשים היו רחומות ונדיבות יותר כמנהיגות, באופן יחסי כמובן, כשמדובר בענייני חיים ומוות.

אף בר דעת לא יטען שתופעות כמו מלחמות היו נעלמות לחלוטין אם ההיסטוריה היתה מתרחשת תחת הנהגה נשית, והיינו צפויים לשלום עולמי. אך אם המין החלש והפחות אלים היה בשלטון - סביר מאוד שתופעות אלו היו מצומצמות בצורה משמעותית, בשכיחותן ובעוצמתן כאחד, ולו בגלל המתח בין השלטון הנשי לצבא ולחיילים (שהם, מסיבות של כח פיזי עודף, בוודאי היו עדיין גברים בכל היסטוריה אלטרנטיבית סבירה). בכך לא מגולמת כל טענה שלנשים היה שיקול דעת טוב יותר מגברים. אך גם אם נקבל את הטענה שההפך הוא הנכון (או על כל פנים שמאגר הכשרונות להנהגה גדל פי שניים כאשר משתתפים בו שני המינים), הרי שהדרישה המרכזית ממנהיגות איננה הצטיינות אלא סבירות, כי המחיר של מנהיג שמוביל לקטסטרופה אלימה גבוה בהרבה ממנהיג בינוני וסביר. בהחלט נהיה מוכנים לוותר על צ'רצ'יל - אם זה המחיר של ויתור על היטלר. במנהיגות - די לנו בסתמיות, בשעמום ובשמרנות, שעדיפים בהרבה על הרפתקנות וטסטוסטרון עודף.

כיום, אנו קרובים להבנה שהסיבה שניצבת במוקד היסטוריית הדמים האנושית איננה בעיה פוליטית כזו או אחרת, או כזו שנובעת מנסיבות היסטוריות ספציפיות, אלא בעיה נוירולוגית, קבועה ונצחית: במין האנושי, המוח הגברי נוטה מדי לאלימות, ומוביל בנטייה זו בפער ניכר מול המוח הנשי. לא טבע האדם אחראי לזוועות - אלא טבע הגבר (שם של זכר מאחד ממיני הפרימטים העליונים). לו היה העולם נמסר פתאום לידי גורילות - האם לא היינו מעדיפים שיטת שלטון שבו שולטות הקופות ולא הקופים?

אין זה עניין של אפלייה מתקנת או אפילו של פמיניזם. כאשר כלי המוות האנושיים הולכים ומשתכללים, עד כדי היכולת להשמדת הפלנטה - יש חשיבות אדירה לצמצום הסבירות למנהיגות אלימה, כוחנית, אטומה ואכזרית. נשים אינן מלאכים - אך הן בהחלט פחות מסוכנות לשלום העולם מגברים, והפרופיל הפסיכולוגי הנפוץ אצלן שונה מהפרופיל הגברי הנפוץ, ויותר מותאם לאתגרים הנוכחיים, שמצריכים שיתוף פעולה, משא ומתן, טיפוח ואיזונים - על חשבון תחרותיות חסרת עכבות של זכרי אלפא בעיני עצמם.

לא ניפטר מבעיית הדמוקרטיה אם נחליף את המנהיגים. את ביבי וטראמפ יחליפו ביבי וטראמפ אחרים. ובמוקדם או במאוחר יקום היטלר חדש, או טיפוס מנהיגות זכרי עדכני של דיקטטור טוטאלי של עידן המידע (גבר כמובן!). לכן הפתרון הוא עולם שבו לגברים יש אמנם זכות בחירה (על מנת לשמור על זכויותיהם) - אך לא זכות להיבחר. על הערכים הנשיים להביס את הערכים הגבריים - ובהחלט מדובר בשתי תרבויות אנושיות מתחרות - אם אנו רוצים להתגבר על התחרות מי יותר גבר, למי יש גדול יותר, ומי דופק יותר אחרים.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קרבן מוסף: הלינצ' הקבוע בכל סוף שבוע - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia49" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/se.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קרבן מוסף: הלינצ' הקבוע בכל סוף שבוע

גילוי דעת לחילונים: לשון הרע עוון נורא. מדוע הבידיון של פרשת השבוע עדיף על ה-"מציאות" של העיתון? ומדוע המשתמש הפיקטיבי עדיף על המשתמש ה-"אמיתי"?

מאת: המתכבד בקלון חברו אין לו חלק לעולם הבא

מרחב הפייסבוק והמרחב הפנימי: לא תחיה כל נשמה  (מקור)

בסופ"ש (לשעבר שבת קודש) נפנה ההמון מהעבודה - אל עבודת המוסר. אותם אנשים שלעולם לא יבינו את הצורך שקיים בחברה במקדש ובעבודת הקורבנות (מישהו אמר ז'יראר?) נפנים לעבודת קודש משל עצמם - במין צורך חילוני קולקטיבי לטקס היטהרות ריטואלי, שמשלב את הזמן הקדוש עם המקום הקדוש (פייסבוק). הקרבן? לרוב מתראיין בעיתון הארץ שדבריו הוצאו - או לא הוצאו (נניח) - מהקשרם (ואת תוהה: מי הטיפש שעוד מוכן להתראיין שם?). לפעמים יש שני קורבנות מתחרים, כנאמר בתפילת המוסף (שנתקנה כנגד קרבן המוסף): וביום השבת שני כבשים בני שנה (לא תמימים). עולת שבת בשבתו על עולת התמיד ונסכה.

למי שפותח את הפייסבוק רק במוצ"ש, וזוכה להצצה פוסט-מורטם, טקס השחיטה הקבוע נראה ביזארי בדיוק כמו שספר ויקרא נראה לחילונים. אך בכל זאת, המקרא מתנגד לקורבנות אדם, ואפילו המוסר הקנטיאני מעוניין שלא להפוך אדם אחר לאמצעי (ללייקים), ובוודאי שאין לשפוט אותו, דהיינו את מכלול אישיותו ופנימיותו (ונשמתו!), על סמך פליטת פה זו או אחרת, ואפילו מעשה זה או אחר. בניגוד לטקס המדוקדק והאסתטי בתורת כהנים, הקרבן של החילונים בסופ"ש דומה יותר לדרדור השעיר לעזאזל - מה שמעניק מובן חדש להתדרדרות הארץ. כי מה לעשות, כשאין תורה - יש עיתון, וכשאין פרשת שבוע - יש פרשיית השבוע. וקראת לשבת עונג!

על כל פנים, ההתנפלות הקולקטיבית על אדם אחר - על קרבו וכרעיו - היא דבר מכוער מאין כמוהו, ומכוערת פי אלף מכל מעשה או אמירה מכוערת שעשה (לכאורה) אותו אדם. גם מי שפשע ממש (ולרוב, ולא במקרה, אין מדובר במי שפשע ממש) - זכאי לחמלה ול-"מורכבות", כפי שהיה מפנים אפילו ההמון לו היה מעדיף ספרות על פני העיתון (והנה עוד יתרון של בדיון על פני המציאות!). לרוב, אנחנו ב-"התדרדרות הארץ" לא מתעניינים בקרבות הרחוב בפייסבוק, ומעדיפים דיון אנונימי ובדיוני, שמטבעו נוגע לגופו של עניין ולא לגופו של אדם. גם עמדת ההטפה הצדקנית היא לא בדיוק כוס התה הסוערת שלנו. אבל הגיעו פוסטים עד נפש, ומכיוון שהתופעה חוזרת על עצמה והולכת ולובשת מימדים מקראיים (לא נמאס לכם? אתם לא רואים את הדפוס? אתם לא משתעממים? ובעצם - ברור שמשעמם לכם!) הרינו לפרסם ברבים שהרב אלוף גוזר נידוי ושמתא על כל מי שמשתתף בנידוי ושמתא. ובבניין המקדש ננוחם.

בנוסף, אנו קוראים לכל אדם בר דעת ובר לבב למחוק את הפרופיל האמיתי שלו בפייסבוק (ואם אפשר גם במציאות, דהיינו בכל במה) - ולהחליפו במשתמש פיקטיבי, כפי שהיה נהוג בימים ראשונים, כשהאינטרנט עוד הייתה כלי לשחרור ולא למשטור. המדובר בחיסון נגד אד-הומינום, ועוד יותר מכך - בחיסון עצמי. גם את תהיי נגועה בפחות "נגיעס" ותתפתי פחות למלכודות נרקיסיסטיות, כמו לפרסם טקסטים שכל מטרתם למשוך לייקים - אם לא תפרסמי בשם עצמך. התוכן הוא המלך - והכותבת היא השפחה. בניגוד לתעמולה הפייסבוקית לטובת ה-"אמת", דווקא הבדיון מגביר את האנושיות והכנות במרחב הוירטואלי - כפי שהוא מגביר אותה במרחב הספרותי. לכן רק אם נכיר במרחב הווירטואלי כמרחב ספרותי-בדיוני, נוכל לרסן את רדיפת הכבוד הנלעגת (ואת היפוכה: ביזוי אחרים לשם התכבדות בקלונם), ברשת שבנויה כולה על יצר הכבוד במערומיו, כי בה באמת זכינו להתגשמות הפסוק: "כולם היו יודעים אז טוב מאוד - למי למי יש יותר לייקים". הפייק מזכיר לך תמיד בפני מי אתה עומד: בפני עצמך. וחשוב מכך: שגם אתה עצמך פייק, וגם בתוכך את/ה מרחב בדיוני (מה שנקרא פעם: נשמה). הפייק איננו איזו תאונה, או המצאה פוסטמודרנית, או כורח מצער. הפייק הוא נשמתך. ופייסבוק גורם לך להתרחק ממנה - ומן המרחב הפנימי. וחושף את הפרצוף המכוער.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>החתול שלך מזיק לך - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia11" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/cat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

החתול שלך מזיק לך

חיות מחמד - לא מכוניות, בתים, צמחים, או מוצרים אחרים כלשהם - הם האובייקטים המשוכפלים ביותר כיום ברשתות חברתיות. שורר סביבם קונצנזוס נדיר שמסתיר עיוות מוסרי, תיאולוגיה סמויה וסיפוק של צרכים אפלים שכבר אינם לגיטימיים ביחסים אנושיים

מאת: כלב בן כלב

Meow_Too#  (מקור)

מדוע - בניגוד לחששות הנפוצים מפני הסמארטפון - היחס הביקורתי לחיות מחמד הוא נדיר כל כך? חיית המחמד והסמארטפון הם שניהם הרגלים מזיקים, המנצלים משאבים אנושיים מוגבלים כבר כך בעולם המודרני, ומשתמשים לשם כך בחולשות נוירולוגיות מבניות של בעליהם לצורך יצירת התמכרות. במובן מסוים, החיה מזיקה לקשריו האנושיים של בעליה יותר מהסמארטפון. אם הסמארטפון עובד בעיקר בעזרת המוליך העצבי דופמין, באמצעות יצירת עניין וחידוש כוזב אך מתמיד, החיה עובדת ישירות על אוקסיטוצין ועל המערכת הלימבית, בהיותה יונק כמונו, ויוצרת תלות רגשית שעולה לא פעם על התלות בקשר אנושי רגיל, ואף מסוגלת לספק לו תחליף מספק. עוד לא שמענו על סמארטפון המשמש כתחליף לקשר עם ילד או בן-זוג, אך בהחלט מוכרים לנו מקרים רבים של כלב או חתול המתפקדים כך.

בדומה לסמארטפון, הקשר עם החיה מתגמל יותר מקשר עם אדם אחר. האהבה שהיא מעניקה איננה מותנית, היא תלותית ולעולם אינה מתווכחת עמנו, והיא נמצאת בשליטתנו המוחלטת, כפי שאף אדם במערכת יחסים מוסרית כלשהי לא יכול להיות. בכך היא מספקת פנטזיה של שליטה מוחלטת במושא האהבה, שאינה אפשרית עוד בעולם הנוכחי, לא ביחסים בין בני זוג ואף לא ביחסים עם ילדים. הקשר עם החיה יכול להיות אוהב יותר מאשר הקשר עם בני אדם, המאכזבים תדיר והעלולים לעזבנו מרצונם, והוא כמובן מאתגר הרבה פחות.

חיית המחמד פותרת את הקונפליקט בין אהבה לכוח, היא המימוש האחרון של הפיכת סובייקט לרכושינו כמו בעבדות או במשפחה פטריארכלית, והיא לעולם לא תודיע לנו שהתאהבה בבעלים אחרים והיא עוזבת אותנו. אנחנו בעליה, והשימוש במילה עדיין לגיטימי. ככל שהקשר עם בני זוג וילדים הופך לפחות בשליטתינו, פחות יציב, מציב בפנינו יותר דרישות ומועד יותר לאכזבות, כך הצורך האנושי באהבה שתלטנית, מוחלטת, "עד שהמוות יפריד בינינו" מוצא את סיפוקו בחיה הלא מדברת, במקום בשיח בין סובייקטים שווים. הבעלות על חיה לשם אהבה - זהו הקונספט המודרני החדש של "חיית מחמד", בניגוד לחיית משק או בית (שהרי החתול נתפס בעבר כשייך לבית ולא לסובייקט - משמיד עכברים, ומטרת הכלב היתה שמירה על הבית מבחוץ - ולא שינה במיטת הבעלים).

אשליית הטבעיות היא זו שמגינה על חיות המחמד מביקורת המודרניות, אך אין שום דבר "טבעי" בהן, ולא בגלל ביותן או הכנסתן לבית, אלא בגלל הפיכתן לסובייקטים בתודעה המודרנית. בניגוד לקשרים עם חיות מלפני המאה העשרים, התפוצה של חיה כבן בית של ממש - ולעיתים כתחליף לבן של ממש - היא עניין חדש. כפי שהסמארטפון עוצב באמצעות אלגוריתמים כדי ליצור בו תלות, כך החיה עוצבה באמצעות האלגוריתם הטבעי של אבולוציה הדדית כדי לתגמל אותנו בהאכלתה, באמצעות חמידות (שהיא דמיון לתינוק אנושי - למשל עיניים מוגדלות ביחס לראש, ומכאן המילה מחמד), התרפקות פיזית ומבטים המשחררים אוקסיטוצין, פרווה רכה המעוצבת כנעימה ביותר לחוש המגע האנושי (שריד אבולוציוני להעדפתינו לפרוות גורים?), ושורה של התנהגויות תקשורתיות המתלבשות על הצורך האנושי הנרקסיסטי בהערצה אינסופית (למשל כשכוש בזנב).

אם הקרבת ואכילת החיות בעבר הייתה הזדהות עם הכוח האלוהי ה-"נורא", כיום אנו יכולים ליצור לנו כת ביתית שסוגדת לנו באופן יומיומי בזכות האכלתה, ולהזדהות כך עם הכוח המרכזי של זמננו - בעל המשאבים החומריים, הקפיטליסט המפעיל כוח "רך" וקונה את הנאמנות באמצעות דוגלי. אם בעבר החיה - שממוקמת בקו התפר בין אובייקט לסובייקט - נתפסה כאובייקט גמור, כיום היא סובייקט גמור, לא למרות אלא דווקא בגלל היותו סובייקט מוחלש - ילד שלעולם אינו גדל ומתבגר ומורד ביד המאכילה. כל זאת בהתאם למוסר "החלשים" המעדיף את הסובייקט הנזקק על פני האוטונומי, ובכך דאגתינו האלטרואיסטית לחיה מכוננת אותנו כסובייקט "חזק" ו-"מוסרי" כאחד (כלומר, בהתאם לאתוס האמריקאי והאירופי כאחד). זהו מקור הנוכחות המועצמת של חיות המחמד ברשתות החברתיות והלובי החזק שלהן שירדוף כל מי שייתפס כמתאכזר אליהן. לא רק נעימות פרוותית - אלא נעימות מוסרית.

גידול חיית מחמד צריך להיתפס כהרגל מגונה המספק צורך אינפנטילי, בדומה לאכילת ממתקים במקום אוכל, או צריכת סמים כתחליף לחוויות אמת, או זנות כתחליף למיניות. בכל התחומים הללו, הביקורת המוסרית הנפוצה של ימינו - המושפעת מהרעיון הנוצרי של הקורבן והאשמה - מתמקדת בניצול המושא. לכן זנות נתפסת כבעיה נוראית, ולעומת זאת סמים הם לגיטימיים, והיחס האנושי לחיות בעייתי רק במובן של ניצול (דבר שאינו אפשרי ביחס לסמארטפון, ומכאן כוחו כהתמכרות "מוסרית" מתוקף היותו אובייקט). לכל היותר, הביקורת תתמקד גם בניצול הסמוי של הסובייקט המתמכר בידי אחר מדומיין (חברות המזון או הטכנולוגיה הממכרות אותנו למוצריהן).

אך הרעיון של הניצול הוא עצמו בסיס אתי רעוע למדי, מעגלי (ניצול הוא כמעט תמיד הדדי, גם בין המינים), וחודר כל (בכל מערכת ישנו מרכיב כזה), ולכן חסר משמעות כקריטריון להבחנה אתית. מי מנצל את מי, אנו את חיית המחמד, חיית המחמד אותנו, או אולי ישות מדומיינת מנצלת את שנינו - חברות המזון לחתולים, הווטרינר, הקפיטליזם שמותיר אותנו בודדים, וכו'? אולי נאשים את "האבולוציה" - שיצרה גם בנו וגם בחיה אותו מנגנון לימבי יונקי, שמאפשר לנו מערכת יחסים שאיננה אפשרית עם זוחלים למשל?

מה בעצם מבחין בין הקשר בינינו וחיית המחמד לבני זוג וילדים, שגם עבורם עוצבנו בידי האבולוציה ליצירת תלות וניצול? ומדוע הסמארטפון נתפס כהרגל בעייתי, אבל לא כמכשיר שמומלץ לוותר עליו? במילה אחת - העתיד. המוסר הנוצרי-מערבי מבוסס על חשבון מוסרי קדום שאותו משליכים על ההווה, במסגרת סדר קורבני (החטא הקדמון, הסגרת ישו, עבדות השחורים, הנכבה, וכו'). סדר זה הועתק במסגרת החילון למערכת אתית שרואה את הקורבן החלש והמנוצל כמקור הסדר המוסרי. בילד צריך לטפל בגלל שהוא חלש, ומי יותר חלש מכלב רחוב מסכן?

דווקא במקורות היהודיים ניתן למצוא סדר מוסרי אלטרנטיבי, שאם היה מועתק למערכת חילונית היה יוצר אתיקה מסוג אחר. סדר זה מבוסס על בחינת פעולות בהתאם לקידומן את הגאולה והתיקון המשיחי - רק מתוך חשבון מוסרי של עתיד מדומיין נגזרת האתיקה של ההווה. דווקא תפיסות אתיות מונחות עתיד דמיוני יכולות לשחרר אותנו מהמעגליות של רעיון ה-"קורבן". מהו העתיד שמציע לנו החתול?

כיום, האוטופיה הטכנולוגית היא תמונת העתיד המדומיין המרכזית המניעה את העולם, והולכת ונגזרת ממנה אתיקה משלה. בסופו של דבר, הקשר עם עולם החי הוא העבר של האנושות ואילו הקשר עם הסמארטפון, הפרטנר המיני והילד הוא העתיד שלה. השקעה משמעותית בחתול היא כיוון עקר, ללא אופק ארוך טווח, שניזון מסנטימנטים רומנטיים מיושנים ומחיקוי מזויף של הקשר האותנטי בין האדם לעולם החי, שכבר איננו זמין לסובייקט המודרני כאפשרות ממשית. במקומה, השקעת המשאבים בפיתוח ילד, טכנולוגיה או רעיון היא כיוון פורה - זוהי השקעה בעתיד.

עיקרו של תהליך ההתבגרות של מין האדם הוא זניחה הדרגתית אך עיקשת של עברו החייתי - מהלך אדירים בן אינספור שלבים אבולוציוניים ותרבותיים - והתמודדות מול סובייקטים שווים ואינטליגנטיים כמותו, לקראת מבחנו העתידי הגדול והאולטימטיבי - ההתמודדות מול הבינה המלאכותית. החתול שלך משאיר אותך מאחור - במערכת יחסים אינפנטילית שתלך ותאבד מהלגיטימיות שלה עם הזמן. חיות המחמד הן השריד האחרון לעולם החי בעולמנו, וגם הן עתידות להתרחק מאתנו, כפי שקרה לחיות המשק לפניהן, ולחיות הפרא לפניהן. נאמר נא להן יפה שלום.

* הכותבת היא בעלת חתול.

אקטואליה אלטרנטיבית


title: הפעם האחרונה - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפעם האחרונה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor58" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/romantikitch.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפעם האחרונה

ואני מתפלא שיש לה יכולת בכלל לשמוע אותי למרות שגם הוא מדבר תוך כדי, כי אני בעצמי בקושי יכול, כי הוא מזכיר לי איך הייתי טיפש ושאנן. ולא הבנתי שאני מאבד אותה הפעם לתמיד. וכל פעם במיטה אני מופתע ממנה מחדש, שיש לה רצון להמשיך לשמוע, עם אישונים גדולים גדולים, דווקא עכשיו אחרי האירוסים. ושוב ושוב יוצאים לי בטעות דברים לא מתאימים שלא הייתי צריך להגיד

מאת: המשודך

לברוח איתה על האופנוע  (מקור)

חלמתי שאנחנו במיטה שלה ומגיעה אליי השמועה שיש לה ארוס. ולמרות שאנחנו במיטה אנחנו שומרים נגיעה (כי רק לה היה האומץ לשבור את זה, ולי לעולם לא), ו-"במקום לתת לדברים פשוט להיות", כמו שהיא היתה תמיד אומרת לי - אני חופר לה. וחוקר אותה עליה ועליו, אם כי אין לי אומץ לשאול מה שבאמת מעניין, אז מסתובב מסביב. והיא במפתיע מאוד נחמדה וקשובה ומסתכלת עליי עד כדי כך שאולי היא מתחילה פתאום עכשיו (!) לתת לי צ'אנס מחדש. ויש במיטה מין רדיו ישן עם קלטת ששכב שם, עם הקלטה ישנה שלי בלי שידעתי (היא רצתה לשמור כדי לשמוע את הקול שלי?). ואני מתפלא שיש לה יכולת בכלל לשמוע אותי למרות שגם הוא מדבר תוך כדי, כי אני בעצמי בקושי יכול, כי הוא מזכיר לי איך הייתי טיפש ושאנן. ולא הבנתי שאני מאבד אותה הפעם לתמיד.

וכל פעם במיטה אני מופתע ממנה מחדש, שיש לה רצון להמשיך לשמוע, עם אישונים גדולים גדולים, דווקא עכשיו אחרי האירוסים. ושוב ושוב יוצאים לי בטעות דברים לא מתאימים שלא הייתי צריך להגיד, על כמה אנחנו מתאימים וכמה היא יפה ומזמינה ומושכת למרות שזה הכי לא מקובל לומר, ונדמה לי שכבר אבוד לי, ושהיא עכשיו מעיפה אותי מהבית שלה לפני שאמא שלה תבוא ותראה בחור ישיבה במיטה, אבל עדיין היא סקרנית סקרנית, ולא ברור למה. והיא מתעניינת לשמוע על הקשר שלי איתה, ועל הדיבורים הארוכים שלי למה הוא נכשל, למרות שהיא כבר אמרה לי מזמן שהיא לא מוכנה שאדבר על זה בכלל, כי מפחדת ששוב אנסה לשכנע אותה לנסות שוב. ולכן לא מדברים על זה אף פעם.

ואני אומר לה שיותר מדי דיברנו על הקשר כל הזמן, והיינו פשוט צריכים ליהנות (למרות שהיא זאת שהעלתה את הספקות מההתחלה ואני הייתי משוגע עליה), וככה רומז לה שאם הפעם זה יהיה - אז היא תהנה מזה מאוד, ומנסה לעורר אותה לזה, אבל אז באמת אמא שלה דופקת בדלת וצריך לקפוץ מהמזרון וללכת. ואמא שלה שתמיד שנאה אותי (כי לא הייתי מספיק טוב לבת שלה) אמנם משגיחה עלינו, אבל גם מחייכת אליי פתאום, למרות שאני עם הבת שלה במיטה ועם הרדיו, ובמצב נורמלי זה היה סקנדל קטסטרופלי והפעם האחרונה שלי. ואני צריך לנסות לכבות במהירות את הרדיו שממשיך, ומי יודע איזה שטויות לא צנועות אמרתי וכמה לא נזהרתי (כי היא היחידה אי פעם שאיתה הייתי מדבר חופשי וגלוי) ועכשיו אמא שלה תשמע ותעיף אותי מהמיטה עם הבת הצדיקה שלה.

ואני רוצה לעשות את זה נורא אבל לא מצליח למצוא את הכפתור, כי זה רדיו ישן, ומתחיל להילחץ וללחוץ על כל הכפתורים, לסובב אולי אם אחליש את הקול לאפס זה כמו לכבות, אבל הכפתורים לא קשורים לקלטת - רק לרדיו. ואני מנסה גם ללחוץ על הכפתורים במקום לסובב ולא ברור מה זה עושה, ולא יודע איך לתפעל, כי אני רוצה להראות לה ולאמא שלה שאני תלמיד חכם שיודע לתפעל מכשירי חשמל, ואולי לזכות בשתיים שלוש נקודות. כי כל השיחה היתה רק מה לומר ומה לא לומר כדי לזכות בשתי נקודות אצלה, למרות שלא משנה אף פעם כמה נקודות אני זוכה אצלה - אני תמיד מפסיד.

ולהן באמת יש סבלנות שאכבה אותו, את הדברן המסובך הזה, ונראה שדווקא הוחלפו מבטים נעימים בין האם לבת על זה שאני במיטה ולא הארוס, כי עם הארוס היא בחיים לא הייתה עושה דבר כזה. זה ברור. ואילו איתי יש איזושהי הבנה שבשתיקה, שאני לא מבין את טיבה, ולא מבין את פשר ההתייחסות הנחמדה פתאום אליי, כאילו יש משהו שהם רוצים. ונדמה לי שזה קשור לחזרה בתשובה של אמא שלה, ולמשהו שאני לא מבין בקשר לחזרה הזאת (כי אף פעם לא הבנתי חוזרים בתשובה).

אבל אני מרגיש חסר אונים במיטה הזאת, ומבין מה שהן לא הבינו שאי אפשר לכבות אותו, שאני לא אצליח, ובינתיים הוא מקשקש ויכול להרוס הכל. ובסוף אני מוציא את הבטריות השמנות הגדולות והופך אחת מהמינוס לפלוס, כדי שלא תלך לאיבוד, כי עדיין רציתי להרשים אותן בנקיות של המעשה, שישאר רדיו שלם מבחוץ. ונהיה שקט, ונהיה מביך, ואני תופס פתאום שאמא שלה רואה רק מה קורה מעל השמיכה אבל איך בעצם היא יודעת מה אנחנו עושים מתחת. וכדי לא לעשות רושם רע, שיהרוס סופית, אני אומר פתאום שאני צריך ללכת, כדי לא להגדיש את הסאה ולאבד מה שאולי כן התקדמתי סופסוף בחזרה אל ליבה, ואולי עוד לא מאוחר מדי. כי צריך לדעת לפעמים את החכמה מתי להפסיק, מה שלא ידעתי אף פעם. והנה דווקא בכך שאני יודע מתי לוותר - אני מוכיח לה שהשתניתי, ואולי היא נותנת לי עוד נקודה אצלה בפנים. ואולי גם אצל אמא שלה הרווחתי נקודות, כי אני בטח מזכיר לה שהיו לה חיים לפני אלוהים, ואולי היא גם רוצה בסתר ליבה משהו בשביל הבת שלה. אחרת איך יכול להיות שקיבלו אותי ככה במיטה, בלי בושה אפילו?

והיא, אהבתי הראשונה, רוצה ללוות אותי, ואני לא מאמין, אחרי שאף פעם לא היתה לה סבלנות לפרידות. ואני אומר לה שהיא לא יכולה ללוות אותי כי אני על אופנוע, והיא אומרת רק עד הכניסה לבית ברחוב במעלה המדרגות היא תלווה כי משם זה קל לחזור. והיא מתלווה אליי על האופנוע מאחור, ואני רוצה להראות לה שאני גבר, בניגוד לחזותי החיצונית, אז אני שותק ולא מגיב לזה שהיא אוחזת בי, ושוב שוברת נגיעה, ואפילו קצת קרוב מדי ממה שצריך והשדיים שלה נוגעים לי בגב, ואני מקלל את החולצה שלה והחליפה שלי, כי בקושי מרגישים ואני לא בטוח בכלל שמרגישים, בעצם, אבל הם אמורים להיות שם (ואולי היא מרגישה!).

והיא אולי מתפלאת שאני סופסוף שותק, אבל מחזיקה אותי מאחור ואני נוהג באופנוע בפראות מכוונת הכי קשה ומסוכנת כדי לקזז את חוסר הגבריות שבפיטפוט האינסופי מלפני כן על היחסים בינינו, והרגשות שלי לגבי הקשר ומה שהיה - וליצור אפקט של מיסתורין מולה. כי היא קראה אותי בקלות וזו היתה הטעות. ואני מבין עכשיו באיחור, כשהיא מאחוריי, מחזיקה אותי, את השגיאה הנוראה שבגללה הפסדתי אותה - לעולם לעולם אסור לוותר על הסוד. לא משנה כמה אתה אוהב. דווקא כשאתה הכי רוצה משהו או מישהו (או מישהי) - אסור להיות פתוח.

ונהגתי כמו משוגע עם כל הגז מזגזג במעלה המדרגות כדי לרגש אותה, כדי שהיא תקפוץ מעלה מטה מאחוריי, ואין מה לעשות אפילו אם היא הכי צדיקה תמימה בעולם זה ירגש אותה הקפיצות האלה והזיגזוג, שוב ושוב בעוצמה, ובכוונה נהגתי על המדרגות עצמן עם המנוע כדי שיקפוץ מעלה מטה וישתולל ושמתי פול גז כדי להפחיד אותה, שתראה בי צד שהיא לא מכירה, לא כזה נעבך מהישיבה. אבל כל זה היה במעלה שהוא תכלס מאוד קטן, רק מהדלת לבית שלה לכניסה לבית מהרחוב, משהו כמו 5-6 מדרגות, והבטחתי לעצמי מרוב פחד שברגע שאגיע למעלה אוריד אותה ואומר לה שלום ואז כמובן ארד מהאופנוע ואסע בזהירות הכי גדולה באוטובוס. כי אני לא רוצה להרוג את עצמי ובכלל לא יודע לנהוג על אופנוע (מה שלא סיפרתי לה כדי לא להיראות אידיוט). אבל לא הצלחתי להעלות את האופנוע במדרגות העליונות שנהיו יותר ויותר תלולות, כמה שלחצתי על הדוושה, זה כבר לא סחב - ולא הצליח לעמוד בזה. ואני רואה אותה ואת אמא שלה מסתכלות מהחלון, ושהן ראו אותי הולך לתחנה ומחכה לאוטובוס ולא יודע אפילו לנהוג במכונית, בטח שלא על אופנוע. והן מנפנפות לי לשלום - ומצחקקות.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מוסר ופוליטיקה (ב'): הפתרון לסכסוך, לעוני, למעמד האישה ולאידיוטיות - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia39" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/womandevil.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מוסר ופוליטיקה (ב'): הפתרון לסכסוך, לעוני, למעמד האישה ולאידיוטיות

שלוש שאלות חשובות: מהו הפתרון המוסרי לסכסוך? מהו הפתרון המוסרי לעוני? מהו הפתרון המוסרי לבעיית מעמד האישה? ועכשיו, ננסה זאת אחרת: מהו הפתרון המדעי לסכסוך? מהו הפתרון המדעי לעוני? מהו הפתרון המדעי לבעיית מעמד האישה? וכעת לשאלה האמיתית: מדוע שלוש השאלות הראשונות הן קלישאות (אותן אנו אוהבים לאמץ), ומדוע שלוש השאלות האחרונות נדמות לנו כפירכות (מהן אנו נרתעים). מה במוסר גורם לנו לאהוב אותו ולהאמין בו (בניגוד לכל ניסיון אמפירי) ומה במדע גורם לנו לזלזל בכוחו ולא להאמין ביכולותיו (בניגוד לכל ניסיון אמפירי)?

מאת: האדונים של מוסר העבדים

היחס האמיתי בין היפה למוסרי, בעולם בו המוסר הוא עצמו יצר הרע - ויפה הנפש הוא הוא החוטא  (מקור)

האם השמאל דואג למוסר יותר מהימין? למעשה, ההבדל היחיד בין חשיבת הימין לחשיבת שמאל הוא בחירת הדגם המוסרי הפשטני ממנו נגזרת הפעולה במעין התנייה פאבלובית. ניתן להעלות חשד שאפילו מטרות הפעולה נגזרות מהמנגנון המוסרי הפרימיטיבי שנמצא בהישג יד. הימין אוהב מוסר שלילי, שביסודו משוב שלילי פשוט וקשוח, מצד מידת הדין: תרתיעו, תענישו פושעים, תיכנסו בערבים, תסבירו לגויים המטומטמים שלא מבינים, ואז הם כולם ילמדו לקח. עובד יופי. ואילו השמאל אוהב מוסר חיובי, שביסודו משוב חיובי פשוט ורך, מצד מידת החסד: תנו לעניים, תנו לערבים, תנו למוחלשים, תנו לוועדי עובדים, תנו ל-(קבוצה כלשהי) את מה שהם רוצים, ואז הכל יהיה טוב. עובד מצויין. השמאל רוצה שהמדינה תהיה מוסרית, כי תהיה מדינת חסד, והימין רוצה שהמדינה תהיה מוסרית, כי היא תהיה מדינת דין, מהסוג שלא מתערב בחסדיו, ושמובטח שישמור על הסדר. אז מה המשמעות של המוסר בפוליטיקה?

למעשה, בכמעט כל בעיה אמיתית שחל בה שיפור של ממש בחמש מאות השנה האחרונות - הסיבה היתה התקדמות מדעית-טכנולוגית, שתורגמה ליתרון כלכלי, ולא התקדמות מוסרית או פעולה פוליטית. מי שהעלה בכמה סדרי גודל את רווחת העניים, בריאותם, תזונתם, תנאי חייהם, השכלתם, וכו' - הוא לא הסוציאליזם וגם לא הקפיטליזם, לא עובדות סוציאליות וגם לא חמלה נוצרית - אלא המדע. הסיבה המכרעת בגללה הקפיטליזם ניצח היה שהמדע עבד בו יותר טוב, ולא בגלל שהוא שיטה מוסרית נעלה יותר. והסיבה שהקומוניזם כן קידם את רוסיה בראשית דרכו, וכן העמיד אותה לפעמים בעמדת יתרון מול ארה"ב, היה המדע הרוסי, שבסופו של דבר, לא מעט בגלל השתלטות האידיאולוגיה על המחקר ודיכוי החופש המחשבתי, אבל גם בגלל כמות הכשרונות המעורבים - החל לפגר משמעותית אחרי המערב. הסיבה שגרמניה הובסה היתה נחיתות המדע הגרמני מול המדע הבריטי-אמריקאי, שהתבטא במספר הצלחות מפתח, ולאחר שהיטלר גרם לאקדמיה הגרמנית נזק אדיר (בין היתר בוויתור על כ-70 חתני פרס נובל עתידיים לטובת ארה"ב ממניעים אנטישמיים) - ולא בגלל עליונות מוסרית על גרמניה. אך אם היינו שומעים את הדיון הציבורי במערב - היינו בטוחים שהמוסר והערכים הם אלה שמובילים את העולם, ואילו מדעי המחשב, למשל, הם כלי בלבד: המדעים הם רק קרונות בקטר המוסרי. הפוך גוטה. הערכים הם הקרונות, והמחקר הוא הקטר. הכלבים נובחים מתוך השיירה עצמה, אז מה הפלא שהשיירה מתקדמת כבר מאות שנים, והכלבים ממשיכים לנבוח?

מדוע, למשל, יש ירידה סטטיסטית מתמדת בפשע ובאלימות בכל רחבי העולם? האם נהיינו יותר טובים, או שהנביחות שלנו עזרו? האם מערכת המשפט או הרווחה היא זו שהתקדמה? או שמא מדובר בפשטות בעלייה הדרגתית ברמת החיים (ואולי גם ביכולות המעקב והפענוח), שנובעות בראש ובראשונה מהתקדמות מדעית-טכנולוגית, וכל התקדמות אחרת משפיעה פחות - בסדר גודל לפחות. האם זו הצמיחה הכלכלית הקפיטליסטית שעליה בנוי העולם המערבי, כמו שהוא נוהג לחשוב (כי הדבר מחניף לגאוותו), או דווקא הצמיחה המדעית (אותה הוא מייחס משום מה למעין כוח טבע)? תובנות אלו היו אמורות להיות טריביאליות, לאחר 500 שנה של הצלחה מוכחת. אך עדיין המדע נאבק בתקצוב חסר מול התעשייה, מבזבז את זמנו על עיסוק בגרנטים ובתקנים, ומעסיק לפחות שני סדרי גודל פחות של מוחות ממה שהיה צריך להתקדמות מהירה באמת, ואין אף תנועה פוליטית משמעותית בעולם שמניפה את דגל המחקר המדעי כדגל מרכזי, בניגוד למשל לדגל הוורוד או הירוק או הפיראטי. ביבי אמנם אוהב להתגאות במדע הישראלי ובמוח היהודי - אך שאלו נא את המועצה להשכלה גבוהה והות"ת מה הוא עשה בנידון (בסוגריים: פתיחת פיגור אסטרטגי אחרי מדינות ערב ואיראן במגוון פרמטרים מהותיים, שקשורים לכמות ולאיכות פרסומים ושיתופי פעולה. כן, פיגור. ולא רק צמצום פער. זה המחדל הגדול של כהונתו. התקצוב הממשלתי בישראל למחקר ארוך טווח הוא עלוב גם במונחים יחסיים - האם אי פעם זו תהיה כותרת ראשית בחדשות?).

הכשל של הטווח הקצר

אפשר להתעכב על כמה כשלים קוגנטיביים שמונעים פעולה יעילה. למשל, התחושה שהמדע מתקדם באותו קצב, לא משנה מה המשאבים שמושקעים בו (להפך - כמו המשאבים היא קריטית למהירות), או שממילא זה משהו שאנחנו לא מבינים בו (כי אנחנו מבינים במוסר, נכון? או שאולי כן כדאי שנתחיל להבין קצת במדע? למשל לקרוא את Quanta? אבל אז זה יאלץ אותנו באמת ללמוד משהו). למשל, התחושה שאיננו יודעים מתי תגיע התגלית, ולכן, בניגוד לפעולה לא יעילה אותה אנחנו מקדמים, איננו יכולים לסמוך על הגעתה (סביר שאם היו מושקעים בהנדסה אקלימית המשאבים שהושקעו בתוכנית אפולו - הפתרון כבר היה קיים). למשל, הפחד מההודאה שיש אנשים חכמים ממנו בהרבה, שמתעסקים בדברים שאיננו מבינים כלל, ושאנחנו יכולים רק לסייע להם, וזאת בניגוד למוסר, כי הרי אין אנשים שמוסריים ממנו בהרבה, ובתחום זה אנחנו דווקא כן מבינים בכל דבר, ואף יודעים לכתוב על כך בפייסבוק. התוצאה הסופית (הפוליטית!) היא שתקציב המחקר נמוך בסדר גודל וחצי בערך ממה שהיה כדאי לנו, וממה שניתן היה לצפות לאור זה שיעילותו מוכחת להפליא - והכל בזכות דיון ציבורי אינטליגנטי להפליא.

הרי מדוע קורה הפרדוקס, שלפיו דווקא בזמן מלחמות, ודווקא הקשות שבהן, ההתקדמות המדעית מואצת פי כמה? מלה"ע ה-2 נתנה לנו למשל את פיצוח האטום, המחשב, הרדאר, מנוע הסילון, האנטיביוטיקה, הטילים והקריפטוגרפיה המודרנית - רשימה חלקית. האם המלחמה טובה למדע וליצירתיות, כפי שטוענים לפעמים, או שמא הפניית המשאבים? ואם כן, למה לא להפנות את המשאבים הללו גם בזמן שלום? הרי מדוע המדע בארה"ב הוא המוביל בעולם? האם האמריקאים חכמים יותר או פשוט משקיעים יותר כסף? ומה חלקו של המדע בעוצמה הטכנולוגית ובעושר של ארה"ב לעומת חלקו של הקפיטליזם הפרוע? (רמז: השוואה לאירופה וליפן). מדוע תמיד נשמע בתקשורת על קנאה בכלכלה וברמת החיים של מעצמה, ולא נשמע על קנאה במדע שלה? אולי כי מדענים אינטליגנטיים יותר מאיתנו, וזה פוגע בגאוותנו? מתי בפעם האחרונה התקיימה בעולם המערבי הפגנה למען הפניית משאבים למחקר בנושא חשוב כלשהו? ואם כן, איזו מערכת תמריצים יש לפוליטיקאים, לרוב יצורים ציניים וקצרי ראות במיוחד, להשקיע במחקר? התוצאה איננה מפתיעה: תת-תקצוב חמור ביחס ליעילות, ולא בעשרות אחוזים אלא במאות ואף אלפי אחוזים בתחומים מסוימים.

המדע למען השלום

גם הנושא הפלסטיני המקומי שלנו, הלכאורה לא פתיר, היה יכול ליהנות רבות מהשקעה מדעית הולמת. השקעה במחקר צבאי היא לרוב קצרת טווח או קצרת רואי (למרות קיומם של דארפ"א ומפא"ת), ודומה במאפייניה להשקעה במחקר תעשייתי. אם כבר יש צורך לגייס משאבים מדינתיים לפרויקט לאומי שיקטין את הבעיה הפלסטינית, היה מוטב להשקיע את הכסף בפרוייקטים כגון: א. נשק אל-הרג יעיל מול אזרחים. ב. משטר מעקב טוטאלי שאיננו בנוי על מחסומים וחיכוך אנושי, ויאפשר תנועה חופשית יותר (למשל: זיהוי ביומטרי וזיהוי מכוניות אוטומטי, בקנה מידה נרחב). ג. חיסול נקי ללא הרג מעורבים אחרים (למשל, באמצעות שליטה בציפורים - יש מחקרים כאלה! - ונשק ביולוגי). ככלל, ככל שהמדע יתקדם יותר, תתאפשר יותר הכלה מרחוק של האיום, פחות חיכוך, המימד האנושי של הסכסוך ילך ויצטמצם מאליו (כמו המימד האנושי הכללי בעולמנו), תנאי החיים החומריים של הפלסטינים יעלו (כמו כל אוכלוסיה אחרת בעולם), ולאט לאט, במשך כמה עשורים, אף ללא פתרון פוליטי, הסכסוך ידעך בהדרגה.

מה שאנו רואים בעשר השנים האחרונות הוא דוגמא לכיצד מאמץ טכנולוגי-מדעי מכיל בהדרגה את הסכסוך, עם לא מעט זליגות ונסיגות, אבל המגמה ברורה. ההתמרה האיטית של הסכסוך מהאנושי לטכנולוגי לא מתרחשת רק בצד הישראלי, המובן מאליו, אלא גם בצד השני, עם כל הפער שבין פיגועי התאבדות לטילים. ככל שהממשק בין הצדדים יהיה יותר טכנולוגי, מרוחק, ומנוכר - כך ידעך המנוע הרגשי של הסכסוך, והאויב יהפוך לאבסטרקטי. האנושיות הפשוטה איננה מקרבת ומסייעת לשלום - אלא למלחמה. המוסר האנושי, כפי שרואים אותו שני הצדדים, בדינמיקת התקרבנות של מעגלי משוב שליליים - הוא הדלק הנפשי המלבה את הסכסוך, ואילו הטכנולוגיה מקררת אותו.

באותה מידה, מי שאחראי לסיום המלחמות הגדולות של ישראל עם שכנותיה איננו תהליך השלום, או תהליך פוליטי אחר, אלא התהליך הטכנולוגי שבו היתרון המדעי הראשוני של ישראל תורגם ליתרון טכנולוגי מוחץ, שרק הלך וגדל בהדרגה. התהליכים הפוליטיים הם לרוב תוצרי לוואי של הטכנולוגיה, ולא להפך. אבל לאן מנותב הקשב (והכסף) הציבורי? לפוליטיקה. בעוד הטכנולוגיה היא כמו אל שפותר לנו את הסכסוך, כולנו מאמינים בו, רובנו אפילו משתתפים בטקסיו, ולא מעטים מבינינו הם כוהניו, אבל לעולם לא יעלה על דעתנו שהפעולה האפקטיבית ביותר שיש לנו לעשות בטווח הארוך - היא להשקיע באגרסיביות במחקר מדעי-טכנולוגי שמטרתו צמצום הסכסוך בהדרגה. במה אנחנו כן טובים? בלזעוק חמס. אף פעם לא נשמע פוליטיקאי מהימין או מהשמאל שמבטיח בעקבות פיגוע או הרג חפים מפשע להגביר את המשאבים המופנים למחקר מדעי-טכנולוגי רלוונטי, בניגוד לתקציב הביטחון, שחלק זעום ממנו מושקע במחקר בסיסי. מה כן נשמע? הטפות מוסר, וקריאה לפעולה מוסרית בלתי אפקטיבית.

המדע למען המין

האם הפמיניזם, כתנועה מוסרית-פוליטית, היא האחראית לשיפור מעמד הנשים והמהפכה המינית, או שמא הגלולה, מכונת הכביסה, המדיח, ושאר המצאות שהקלו להפליא על עבודות הבית? ואם אנו רוצים לשפר את מעמד הנשים, או את מעמד הלהט"ב, האם עלינו להשקיע את מיטב כספנו ומאמצנו בחינוך מוסרי, או שמא בפיתוח מדעי החוקר את המיניות ומשפר אותה (תחום מחקר כמעט לחלוטין לא מתוקצב), או במחקר הפריון לצורך שיפור שלו? הרי אם לנשים כבר לא יהיה שעון ביולוגי, בגלל ביטול גיל המעבר, הלחץ להבאת ילדים, לבחירה מהירה יחסית של בן זוג (גם אם פחות מתאים) ולדחיית קריירה היה מתבטל ברובו. אם הומואים (ונשים!) יכלו להביא ילדים באינקובטור מלאכותי - השיפור בחייהם היה דרמטי. ואם כל עבודות הבית היו נעשות בידי רובוטים, ולעולם לא היינו נאלצים לסדר יותר דבר בביתינו, או אם היה ניתן לקנות בובת רובוט לימודי שתשחק עם ילדים ותשגיח עליהם - השיפור בחיי משפחות היה אדיר. כל ההישגים האלה ורבים אחרים רחוקים מלהיות מדע בדיוני, וככל שיתוקצבו יותר יקרו מהר הרבה יותר (לפעמים הפער הוא כמה עשורים (!) בתקצוב מתאים. תוכנית אפולו היא דוגמא בולטת אבל ממש לא יחידה - ללא תקצוב מדינתי עדיין לא היינו מנחיתים אדם על הירח). אך מתי שמענו בתנועה הפמיניסטית קריאה לפעולה מדעית במקום מוסרית? מדע מוסרי - הוא מדע בדיוני.

אם המדע היה מפצח יותר טוב את מנגנון השידוך, ומייצר זוגות מתאימים יותר, יחסי זוגיות עכורים היו הופכים בהדרגה לנדירים יותר ויותר. גם שוק ההיכרויות הדיגיטלי משנה את אינטראקציית החיזור ומעביר אותה במהירות מהעולם האמיתי לדיגיטלי, ועתיד לצמצם מאוד תופעות כמו הטרדה מינית, וליצור בעיות חדשות לחלוטין, שיפרנסו בוודאי דור שלם של מוסרנים מיניים ממינים שונים, עד להחלפתן בידי בעיות חדשות כמובן, ולא בגלל התפתחות מוסרית - אלא בגלל התפתחות טכנולוגית. אך למרות השפעתם האדירה על חיינו של מנגנוני השידוך והמין, רק תקציבי מחקר זעומים (בוודאי ביחס למשמעותם) מופנים למחקר בסיסי של התופעות הללו, שהן אולי המרכיב המרכזי באושר בחיי אנוש, ולפיכך גם הטכנולוגיה מפגרת בהם אחרי תחומים אחרים. בפועל, התחום מופקר לחלוטין לאפליקציות קצרות טווח למטרות רווח קצרות טווח, תוך השפעה חברתית דרמטית. האם מישהו היה מוכן להפקיר את בריאותו לחברות תרופות מונעות רווח, ללא מחקר מדעי בסיסי? למה האושר שלנו לא מתוקצב, ולעולם לא יהיה פוליטיקאי שיציע לתקצב אותו? כי מותר למדינה להיות פטרנליסטית רק אם זה מוסרי. ומוסרי = טוב. הלא כן? בימינו, האושר כבר מזמן איננו הטוב, והמוסר הפך מדרך של החברה להשתלט על יצר הרע האגואיסטי של היחיד, ליצר הרע של היחיד, שניזון מהאגו המוסרי שלו עצמו, על מנת להשתלט על החברה. לכן, עלינו להתנגד להבנייה המוסרית בפוליטיקה, ולהחזיר את המוסר למקום הטבעי הראוי לו - הפילוסופיה. כי כיום - המוסר הוא הוא יצר הרע.

המשך בחלק ג': ממוסר הכוונות ומוסר התכליות אל מוסר האמצעים

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע אבדה דמות הגאון מן החברה? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia41" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/madscientist.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע אבדה דמות הגאון מן החברה?

כיצד הפכה הגאונות מתופעה בעלת משמעות חברתית רחבה לעניין אינדיבידואלי? בעידן בו אמצעי היצור הם מכונות אינטליגנציה (כמו המחשבים והבינה המלאכותית), ושהתפוקה בו היא רוחנית במהותה (כמו קוד ומדיה), הולך ונולד קונפליקט בין מעמדי חדש, עם פער וחלוקה חברתיים חדשים: ההמון נגד האליטה האינטליגנטית והאינטלקטואלית, והאליטה של האינטליגנציה נגד ההמון (שכיום נהוג לקרוא לו בכחש "הציבור"). מאבק זה, שהוא זר לחלוטין לחברה המסורתית (כדוגמת החברה החרדית, שם ברורה כפיפותו של ההמון לגאון), הוא בעל פוטנציאל הרסני מאין כמותו למאה ה-21, עם הפיכתם ההדרגתית של ההמונים לנחותים מהאינטליגנציה המלאכותית, ומצד שני לריבונים עליונים (בזכות הדמוקרטיה הפופוליסטית). האם המדוכאים של ימינו, החיים בתודעה כוזבת (ע"ע תודעת הפייסבוק), הם מדוכאים בצדק, כי הם טיפשים? ומה יקרה כשההמון יכפיף למרותו את הגאון, במקום להפך? מטומטמי כל העולם התאחדו! (מה זה אם לא הגדרת הפייסבוק?)

מאת: הגהות הגר"א

דמותו הפופולארית של "הגאון המרושע" או "המדען המטורף" כדה-ולואציה של תופעת הגאונות עצמה בעולם הדימויים הפופולארי  (מקור)

לאן נעלמו הגאונים? בכמה שמות של גאונים שחיים בימינו אנו מסוגלים לנקוב? מיהו האיינשטיין של ימינו? או הפיקאסו? מיהו הדרווין, הלאונרדו, הרמב"ם, גיתה, בטהובן? מה, סטיב ג'ובס? מחשבה מצחיקה. מדוע איננו מכירים את המקבילים של תקופתנו לגאונים הללו, שכולם היו ידועים היטב בימי חייהם כגאונים? האם לא היינו אמורים להכיר בערך פי עשרה יותר גאונים מכל תקופה היסטורית אחרת, גם אם נשכח את עליית האוריינות הדרמטית בעולם, ולו בגלל הגידול באוכלוסיית העולם? איפה הם כולם?

נכון, בכל תקופה היסטורית לא הוכרו גאונים רבים, אבל לא מעטים מהגאונים המוכרים לנו כיום היו מוכרים גם בימי חייהם. איינשטיין זכה לפרסום ולכותרות עולמיות ודעותיו על מלחמה ושלום ושאר ירקות זכו לתהודה נרחבת. אם רק נשווה לאיינשטיין של ימינו - ויטן - ולתהודת דעותיו (גם לו יש תשוקה למלחמה ושלום, ובפרט בנוגע לסכסוך המקומי שלנו) הפער ניכר. עצם העובדה שצריך אולי להסביר פה מי זה אדוארד ויטן - היא הבעיה (חפשו בויקיפידיה. הערך בעברית די קצר!).

עד לפני עידן מבחני האינטליגנציה ובית הספר העממי, מעמד הגאון בחברה המסורתית - שמוכר לנו כיום רק בחברה החרדית - המשיך להיות שריר וקיים גם בחברת הנאורות וההשכלה. בעולם הימי ביניימי ובתחילת העת החדשה היה ברור לכל אדם סביר שהוא אידיוט ביחס למעמד האינטלקטואלי העליון בחברה, ושהפערים כמעט בלתי ניתנים לגישור. בעולם הדתי, הפער בין גדול הדור לבין האדם הרגיל איננו פער של פי אחד וחצי, כמו הפער בין איקיו 100 ל-150, אלא פער של עשרות, מאות ואולי אף אלפי מונים. האדם הרגיל לא מסוגל להתחיל בכלל להבין את רמת השיקולים בהם חושב הגאון, והוא מכיר בנחיתותו האינטלקטואלית. מי עוד בפייסבוק כיום מכיר בנחיתותו האינטלקטואלית?

הגאונים, כמובן, לא נעלמו, והם חיים בקרבנו. מה שנעלם הוא הפונקציה החברתית של הגאון. אין יותר מעמד של גאון בחברה, ועל כל פנים מעמד זה נמצא בדעיכה חמורה, ולכן גם אף אדם בן זמננו לא מוכר ככזה, ובוודאי לא באופן גורף. לכל היותר אדם זוכה להכרה בתחום התמחות מוגבל (עדיף טכני), אך התפיסה שיכולותיו האינטלקטואליות והרוחניות העילאיות של אדם מקנות לו ראייה בין תחומית רחבה, ושראייה זו מגיעה עד ליכולת ראיית עתיד נדירה, ושיש לדעתו משקל עצום בכל תחום - נכחדת. הגאון אולי חי, אבל "הגאון" הוא חיה נכחדת. ואם כן, האם לא החברה היא המפסידה?

הרי יכולת ההשפעה החריגה של גאון איננה לרוב יכולת אישית, אלא נובעת ממיקומו הייחודי הבולט וחסר העוררין במרקם החברתי. בנוסף, גאון שאיננו זוכה להכרה ככזה - ולמשל, איננו מגודל ומטופח ככזה - לא בהכרח יתפתח לגאון מבחינת יכולותיו או הישגיו - ובוודאי השפעתו (ובוודאי ובוודאי בזמן אמת). האם יתכן שהחברה שלנו מפסידה את גאוניה, ולכן למרות ההתקדמות המהירה אנו חסרים מאוד בהישגים פורצי דרך, יצירתיים - ואיך לומר - גאוניים? הרי חברות עבר, שבהן ההשכלה והתנאים החומריים הממוצעים היו נחותים לעין ערוך מ-"חברת הפייסבוק", הגיעו להישגים רוחניים ואמנותיים שעולים עליה בהרבה. האם זה בגלל שאין גאונים בפייסבוק?

מיהו המעמד האינטלקטואלי העליון של ימינו? תהליך דעיכת מעמד הגאון החל עם עליית מעמד האינטלקטואלים - דהיינו אנשים שמצליחים להשפיע על ה-"שיח", ואולי אפילו לעצב אותו, למשל בעיתונות. אינטלקטואל הוא מי שמופיע במדיה ומצליח בהופעותיו - עניין שכמעט כל גאוני העבר היו נכשלים בו באופן חרוץ - והדבר היה אפילו מתפרש לזכותם, ולא פעם כהוכחה לכך שמחשבתם עליונה ולא מובנת (!). הגמגום עזר להכרה במשה כגאון - ולא להפך. בשלב שני, החל לעלות מעמד אינטלקטואלי עליון עוד יותר, הרי הוא מעמד מחברי רבי המכר או המרצים הכריזמטיים, שההוכחה ל-"גאונותם" היא מספר העותקים והצפיות, ואולי גם יכולת הפישוט הנדירה של רעיונות מורכבים ועמוקים (או פשטניים), וחלילה לא היכולת הנדירה עוד יותר להגות רעיונות מורכבים ועמוקים (או פורצי דרך).

איזה עוד גאונים יש לנו? אולי פרופסורים, כלומר מי שקיבלו את הגושפנקה לגאונותם ממוסד מנוכר למוקדי החברה, בניגוד לאינטלקטואלים שקיבלו את מעמדם מכך שהם "כותבים בעיתון" או "מופיעים בטלוויזיה", כלומר מהשתלבותם בשיח הפופולארי, ומחברי רבי המכר שקיבלו את מעמדם מעצם הפופולאריות שלהם (שמתבטאת, איך לא, בפופולריזציה). החברה אכן תעריך את מוחם של הפרופסורים, אך לעולם לא תקשיב להם, ומעמד דבריהם נמצא בצניחה מתמדת. זאת מכיוון שהפרופסורים יתפסו כגאונים בפרופסיה מסויימת בלבד, והחכמה הפופולארית תאהב לשנן דווקא אנקדוטות על האידיוטיות שלהם בכל תחום אחר, ואפילו בתחומים שבהם האדם הפשוט מצליח (כמו מציאת משקפיו על אפו). הדבר יתבטא יותר מכל בניסיון של החברה לשלוט באקדמאים הדגנרטים שלא יודעים מה לחקור לטובת החברה באמצעות מנגנון הגנרטים ההרסני והמסרס. האם מישהו היה מעז לבזבז את זמנו של כל גאון היסטורי על כתיבת גרנטים? זהו רעיון כמעט בלתי נתפס בעידן הגאונים (שעבר מן העולם). מעמד המדע והמדענים נמצא בשפל בחברה, בניגוד הופכי להישגיהם. אבד גאון מן הארץ.

אולי התחום האחרון שעוד משמר את מעמד הגאון הוא הספרות. לפעמים עוד נדמה לתרבות הפופולארית ולצופה בבית - ובמיוחד בישראל, עם הצופה לבית ישראל - שיש עדיין ערך למוצא פיהם של סופרים, אך גם זה כבר נדמה פחות ופחות. הרעיון של איש אשכולות, שיש להקשיב לו ולהעריץ אותו, איבד מטעמו בעידן שמקדש הערצה עצמית, ואף יותר מכך - הקשבה עצמית. כשעידן האינדיבידואליזם הוחלף בעידן היהירות, אין עוד צורך בדמות אב סמכותית, שקולה, ידענית, וגרוע מכל - חכמה. הסירוס (של האב) הושלם. ניתן רק לבָכות את היעלמו של מעמד החכמים והגאונים שהיה התשתית (והתכלית) של התרבות היהודית במשך אלפיים שנה, עניין באמת היה אחראי לריכוז בלתי סביר בעליל של חכמים וגאונים שיצאו מתרבות זאת - אך כנראה שלא עוד.

רעיון החכם, שהשתלט על התרבות היהודית בעקבות השפעות הלניסטיות וספרות החכמה המקראית המאוחרת, ולאחר מכן במעמד החכמים הפרושי שהתפתח לדמות הצנועה והמופתית של התלמיד חכם, והגיעו להקצנתו ברעיונות כמו "הגאון" ו-"העילוי" - נעלם מהעולם החילוני של ימינו. לעולם לא תוקם זעקה על המחדלים בתחום חינוך המחוננים (בניגוד לחינוך המיוחד), למרות שמחדלים אלו כורתים את הענף שעליו יושבת המדינה, כמובילה טכנולוגית, ושעליו יושבת התרבות היהודית, כתרבות בעלת מיצוב מיוחד ומוביל בתרבות העולמית. התרבויות המזרחיות אמנם מביאות דגמי הצטיינות משלהן, אך הם זרים לנו, ודומים בעינינו יותר מכל לדמות "החרשן". התרבות האמריקאית ועמק הסיליקון עוד מטפחים את דמות ה-"גיק", אך גיבור תרבות זה כבר רחוק מאוד מהדמות הרחבה, המעמיקה והנישאה שהיה הגאון.

מי שסבר שהגניוס היהודי הוא עניין גנטי, חטף מכה ניצחת עם הצלחת הציונות - והשמדת התרבות הגלותית-למדנית. העם בישראל מטומטם לא פחות (ולא יותר) מכל "עם נורמלי בארצו". גאונים (כמו ויטן) יש בעיקר ביהדות אמריקה. כפי שהזהירו הוגים חרדים, מדינת ישראל התגלתה כשואה תרבותית (הם אולי קראו לזה "רוחנית") עבור העם היהודי, המשלימה לזו הפיזית. גם יהדות אמריקה השבעה והחומרנית איננה מה שהיתה פעם. העם שידע פעם להוקיר, להעלות על נס ולהתגאות בכל אינדיבידואל גאון שיצא מקרבו (גאון מלשון "גאווה"), מתמקד היום בגאווה לאומית מופשטת ריקה (אך כזו שכוללת כל חבר במועדון, ולו האידיוט ביותר), מצידו הימני, ובבושה לאומית מופשטת ריקה, מצידו השמאלני. התוצאה היא אובדן המדגרה למעמד עליון של חכמים וגאונים שאפיין את העם היהודי. כדי לגדל גאון, בניגוד ללגדל יהודי, לא מספיקה אמא יהודיה - צריך גם תרבות וחברה יהודית. האם יכול להיות מעמד "חכמים" במובן החרדי בעולם החילוני? האם עוד יכולים לגדול גאונים בחברת הפייסבוק?

אקטואליה אלטרנטיבית