source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אידיאולוגיה במשבר: על האידיאולוגיה החדשנית - כתחליף לאידיאולוגיה השמרנית (חלק ב') - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia36" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/mvp.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אידיאולוגיה במשבר: על האידיאולוגיה החדשנית - כתחליף לאידיאולוגיה השמרנית (חלק ב')

החדשנות דומה לשמרנות בכך שהיא מעדיפה את החלפת האידיאולוגיה במתודולוגיה, אך היא פשוט בוחרת מתודולוגיה מבוססת יותר מזו השמרנית - ובעיקר מהירה וגמישה יותר. מדע המדינה נקרא בימינו להרחיב את אופקיו וליישם לקחים ומתודולוגיות למידה שנלמדו בתורת הארגונים ובעולם האלגוריתמיקה. או אז יגלה שנפתחים לפניו אופקים חדשים של ניסיון מתודולוגי ארגוני אדיר, שמבוסס על מיליארדי שנות אבולוציה (אלגוריתמים אבולוציוניים וכאלה בהשראת מדעי המוח), על רעיונות מתמטיים ופיזיקליים חדשים (רחמנא ליצלן), על המתודה המדעית עצמה - וגם על לקחים מעולם הסטארט-אפים הפועל תחת אילוצים סביבתיים קיצוניים

מאת: חדשות האתמול

האצה מקסימלית: האנטי-תזה הארגונית לשמרנות, שמאפשרת לראשונה את חזון המדינה האמפירית, בזכות טכנולוגיית המידע  (מקור)

על המדינה כארגון ועל הארגון כמדינה

בימינו, החשיבות המרכזית של העיסוק הפילוסופי ההיסטורי בתורת המדינה איננה נוגעת למדינה עצמה - אלא לארגון. כיום, הפילוסופיה הארגונית מכילה את את הפילוסופיה של המדינה כמקרה פרטי (וחשוב), אך תחומה מקיף הרבה מעבר למדינה, שהיא ארגון בעייתי בדעיכה, אל עבר מרכז החיים הכלכליים והטכנולוגיים שלנו - הבנויים כאינספור ארגונים. אפלטון לא הכיר חברות בע"מ, או שוק בורסאי, או צבא מודרני, או מחלקה אקדמית, או תאגידי אינטרנט, או את שאר העולם הארגוני האדיר שמקיף אותנו כיום וקובע במידה רבה את גורלינו ותודעתינו, אבל רעיונותיו על המדינה האידיאלית ניתנים לתרגום לארגון האידיאלי - ולתורה הארגונית - וכך גם כל הוגה קלאסי בתולדות מדע המדינה. כך נוכל גם להשליך על תורת הארגונים גם את החלוקה בין ימין לשמאל, או את המחלוקת בין שמרנים למהפכנים. וזה עובד גם להפך: נוכל להשליך מרעיונות בעולם הארגוני אל העולם המדינתי.

כמו שאפלטון כותב ב-"המדינה" - האותיות הגדולות של המדינה מאפשרות לקרוא ביתר קלות את המפה האתית מאשר האותיות הקטנות יותר של האדם, או אולי של הארגון. אבל אולי נכון גם להפך, ודווקא האותיות הקטנות של הארגון - מאפשרות להטרים כתיבה שעוד טרם הגיעה לשלב המדינתי. ומאחר שארגונים קטנים (למשל סטארטאפים) נמצאים היום תחת מערכות אילוצים חמורות בהרבה מהמדינה, וגם יותר מארגונים גדולים יותר כמו תאגידים, הרי שהאבולוציה שלהם מהירה בהרבה, והם נאלצו להסתגל בצורה שהמדינה עוד לא הסתגלה אליה - ושם נמצא לא פעם את המילה האחרונה מבחינת הסתגלות ארגונית. אך האם מדובר בארגונים שמרניים? נו, באמת. מצד שני, בהחלט גם לא מדובר בארגונים כאוטיים. או בארגונים שבהם יש חירות. או שוויון. או אחווה. ארגונים אלה מצאו מתודולוגיה שממקסמת ערך אחד בלבד: חדשנות. וכך גם ברמה המדינתית - אל מול השמרנות הימנית העולה בימינו, תוך חששות הולכים וגדלים מהעתיד, ומאיימת להאט ולעכב את התפתחות הציביליזציה בשלב קריטי, יש להציב לא את השמאל חסר האונים והרלוונטיות, אלא את מתודת החדשנות.

האם אנו יכול לדמיין תאגיד מסחרי המאמץ את השמרנות כמתודה? כמה זמן יקח לתאגיד כזה לפשוט רגל, בסביבה העסקית של ימינו? אז מדוע נמליץ למדינה על מה שבחיים לא היינו ממליצים לארגון שבו היה מושקע כספינו (גם כספם של שמרנים)? ובמצב הנוכחי, שבו המדינה הולכת ומקבלת מאפיינים של תאגיד מסחרי, תחרותי, בשוק הגלובלי, מדוע לא להאמין שחלף זמנה גם של השמרנות המדינתית? קריאה באותיות הקטנות של הסטארטאפ, או האדם הנדרש לשינוי מתמיד, מלמדות אותנו על האותיות הבינונית של התאגיד, שמלמד אותנו על האותיות הגדולות של המדינה. השמרנות נדמית כגישה הנמצאת בצרות, כפי שתאגיד שישלט כיום בידי אידיאולוגיה - גם הוא בצרות. השמרנות נלחמת את מלחמות העבר נגד האידיאולוגיות הגדולות ומהפכותיהן, אך מלחמת העתיד היא דווקא שינויים מהירים, תכופים, מסתגלים, יצירתיים - ולא אידיאולוגיים. כאשר הסביבה משתנה במהירות, אך איוולת היא לשמור על קצב מוטציות קבוע או נמוך, מבחינה אבולוציות, ולא להגביר את הנסיינות במהירות. זהו מתכון להיכחדות המין, כמו שהוא מתכון להיכחדות המדינה (אפשרות סבירה במאה הקרובה! ודווקא בגלל שמרנותה המובנית). אם כן, מהו מקור המשיכה של השמרנות בתקופה של חדשנות חסרת תקדים?

חדשנות שמרנית ושמרנות חדשנית

לאחר כמאה שנות מודרניזם של הרס העבר וחדשנות ריקה לשם חדשנות, בלא מעט תחומים תרבותיים ואקדמיים, שנלוותה אליו שטיפת מוח תודעתית מקפת, השמרנות והתפיסות המסורתיות (ולפעמים הדתיות) זוהרות לא פעם באור יקרות חתרני, מוקף בהילת האנדרדוג, שובר מוסכמות ופרדיגמות, איקונוקלסטי ונונקונפורמיסטי, שמושך אליהן רבים - בגלל החידוש שבהן (האירוניה!). אך התיקון לו זקוקה החדשנות המודרניסטית איננו ריאקציוני, או באמצעות אנטיתזה שמרנית (שכבודה במקומה מונח, כאיזון למודרנה), אלא באמצעות סינתזה בין השמרנות לשם שמרנות לחדשנות לשם חדשנות. מתודת החדשנות היעילה ביותר והחדשנית ביותר הידועה לנו - היא המתודה המדעית - והיא שומרת על רציפות ידע שמרנית מרשימה. מתודה זו נעזרת בניסויים ובאקראיות ובכלים סטטיסטיים על מנת להסיק מסקנות בסביבות מורכבות וכאוטיות. מתודה זו היא גם ההשראה לרעיון ה-"לין סטארטאפ", שהוא רעיון היסוד הארגוני של עולם הסטארט-אפ בימינו, כפי שנוסח בידי אריק רייס, והתפשט כתחום כאש בשדה קוצים (הסתגלות מהירה, אמרנו?). המדובר בסטארט-אפ שעושה ניסויים מדעיים (אקראיים ומבוקרים) על הסביבה העסקית הכאוטית שלו, ומשתנה במהירות בהתאם לתוצאות הניסוי. בנוסף, כחוקר מדעי, הוא מתחיל במהירות מהשערות פשוטות ומתקדם למורכבות, באמצעות הרעיון של MVP - Minimum Viable Product, שבתרגום לאותיות הגדולות של המדינה הוא Minimum Viable Policy. פירושו הוא להוציא במהירות לסביבה החיצונית הכאוטית את המדיניות המינימלית הפשוטה ביותר - כדי לבדוק אותה ולשפרה במעגלים קצרים. כמה שונה הרעיון הזה מהרעה החולה של אופטימיזציה מוקדמת וכושלת של מדיניות וחוקים של מחוקקים "חכמים" ללא ניסוייה בפועל? וכמה מהיר ויעיל יותר מהליכי קביעת מדיניות שמרניים תוך איזונים ודיונים אינסופיים.

מתודה סטארטאפיסטית זו ברמת המדינה תיראה בערך כך: יזימת אינספור ניסויים מבוקרים (כולל שימוש באקראיות), בקנה מידה קטן או נרחב, של שינויי מדיניות, והכללת המוצלחים והמבוססים מביניהם על כלל המדינה בהדרגה כניסוי הולך ומתרחב, תוך שאיפה לייעול ולאופטימיזציה מהירה. כל זאת תוך פתיחות לבדיקת השערות פרועות ולפעמים גם מוטציות של מדיניות אקראית. הנהגת אקראיות ביחס לאוכלוסיה בוודאי איננה מוצדקת אידיאולוגית (למה למשל ששיעור קצבה ישתנה באופן אקראי בין אינדיבידואלים מקבוצת הניסוי?), אך היא מוצדקת מתודולוגית. מדינה כזאת איננה מגבשת מדיניות, אלא עושה ניסויים מבוקרים על אזרחיה, ואולי גם על אויביה, ופועלת לפי התוצאות. למעשה, מדינה כזאת היא מתודולוגיה, או תחום מחקר העוסק באזרחי מדינה מסויימת. מהי שיטת ההצבעה שמעלה את שיעור ההצבעה? בואו נעשה ניסויים. מהי שיטת המיסוי שמעלה את סכום הכנסות המדינה והיחידים? נעשה ניסויים. מהי המדיניות שגורמת לכפר ערבי בשטחים להוציא מתוכו פחות אלימות? בואו נעשה ניסויים. המסורות והאידיאולוגיות לא מעניינות - אלא רק התוצאות. הויכוח יכול להישאר על המטרות הנמדדות, אבל את הדרך יש להשאיר לנסיינים. שינויי מדיניות שאינם מבוססים ניסויים אמפיריים - אינם לגיטימיים (כמה שונה מהחקיקה כיום!). לכן שיטה זו מבוססת על הניסיון הרבה יותר מן השיטה השמרנית, שנוטה בסופו של דבר לניסיון מאוד שמרני, אנושי ומוגבל - ניסיון העבר. זאת, במקום להפוך את הניסיון למנגנון שחוקר את ההווה ולפיו מעצב את העתיד - כמו בשיטה החדשנית.

העתיד של מדע המדינה

בסופו של דבר, לאור השינויים התכופים בעולם, אין לא בשמאל ולא בימין מי שחושב שהמדינה לא צריכה להשתנות באופן מתמיד. השאלה המרכזית היא מה המתודה הנכונה למדינה. ההגות האידיאולוגית, בין בימין ובין בשמאל, מציגה מטרה סופית אליה צריכה המדינה לשאוף, כפי שפונקציה שואפת לגבול אולטימטיבי. זוהי הגות שכבר "פיצחה" את האלגוריתם הנכון, ושואפת רק ליישמו ולקדמו כל הזמן למטרתו - הלמידה היא לכיוון קבוע. ההגות הפרגמטית-ריאליסטית מציגה אלגוריתם חמדני, שמנסה לעשות אופטימיזציה בטווח הקצר (והפופוליזם הוא אלגוריתם חמדני ביחס למציאות הפנימית, במקום החיצונית). לעומת זאת, ההגות השמרנית מדגישה דווקא את הצורך באלגוריתם למידה רציף והדרגתי, משוקלל עם העבר, שאיננו רגיש לרעשי ההווה ולכל נתון חדש. אלגוריתם שמרני פחות פגיע להכללות בלתי מבוססות, ומצד שני אטי בהרבה - מה שאיננו קביל בעולם מאיץ, בניגוד, אולי, לסביבה קבועה. בסביבה מאיצה ישנו צורך באלגוריתם מהיר בהרבה, ומצד שני יש לשמור על ביסוסו - ולצורך זאת אפשר פשוט לאסוף הרבה יותר נתונים, ולא רק נתוני עבר, אלא באמצעות ניסויים אקטיביים. למזלנו, השיטה המדעית עובדת היטב כבר כ-500 שנה, ולמזלנו הגדול עוד יותר, טכנולוגית המידע מאפשרת לראשונה ליישמה ברמת המדינה - על האזרחים, כפי שהיא מאפשרת לסטארטאפ ליישמה ברמת התוכנה - על המשתמשים. התוצאה תהיה אחת: חדשנות חסרת תקדים, וביסוס חסר תקדים - בזכות האמפיריציזם המדינתי. השמרן דומה למדען אמפיריציסט מושבע שמתעלם מהמתודה המדעית, מתבסס רק על ניסויים טבעיים ולא יזומים, ומתעדף בסיס נתונים רחוק בזמן (ומוטה) על פני בסיס נתונים עדכני ואקראי. במובן הזה הוא מדען כורסא (שמבקר בחריפות את המדען התיאורטי!) - במקום מדען מעבדה.

כשהעולם האנושי עצמו עומד בפני מעבר לחברה סמי-אנושית (ולאו דווקא פוסט-אנושית), המודעות השמרנית לחולשות האנוש ההיסטוריות איננה התודעה הנכונה להתמודדות עם השינוי, כי האיום המרכזי מגיע דווקא מחולשות אנוש חדשות (למשל, ההתמכרות הנוירולוגית למידע בדחיפה ממסכים) וחולשות מחשב - ואיזוני העבר מתאיינים. לכן, דווקא מתודה חסרת סנטימנטים אנושיים, כמו המתודה המדעית, בנוייה טוב יותר להתמודד עם מורכבות העתיד מאשר ההטיות הנוירולוגיות האנושיות. השמרנות כנראה היתה אידיאל היסטורי בינוני וסביר למדינה האנושית, אך מה חבל שכיום אנו עומדים כבר על פתחה של המדינה האלגוריתמית, שמאפשרת ארגון בצורה אחרת לחלוטין, וצורות חדשות של משטר שמאלני (למשל, הקומוניזם האלגוריתמי, שבו הכלכלה מתוכננת באמצעות אלגוריתם מרכזי יעיל יותר מזה הקפיטליסטי). אל מול תכנון בכיוון מלמעלה למטה (שהוא משמעותו האמיתית של השמאל) והתהוות בכיוון מלמטה למעלה (משמעותו האמיתית של הימין) - שני אלגוריתמים בעלי מגרעות ידועות, התלויים במעגלי פידבק גדולים ואיטיים - יש להציב את המעגלים הקצרים של המדינה הנסיינית. יתכן שהשמרנות היתה בעבר האסטרטגיה הטובה ביותר לניהול ענייני ההווה (אופטימיזציה בהתאם לניסיון העבר), אך עניינה של החברה האנושית מעולם לא היה ההווה - אלא העתיד. זאת מטבעו של האדם כמכונת עתיד, ומכאן מהפכנותה וחדשנותה של החברה האנושית. כיום - העתיד נכון מתמיד, והשמרנות פחות מאי פעם - והמצב הזה רק יחריף, ככל תגובה הומניסטית ריאקציונית לעידן המידע והתהוות הבינה העל-אנושית, גם משמאל וגם מימין. לא טבע האדם, טוב או רע, הוא בעיית חיינו - אלא טבע המחשב.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מלחמת ישראל-רוסיה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor17" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bear.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מלחמת ישראל-רוסיה

אנחנו החוטאים, שאפשרנו לאסד לטבוח במאות אלפים מאה קילומטר מפה בחוסר אכפתיות מוחלט, משלמים על זה עכשיו

מאת: המכון לדובים אסטרטגיים

רוסיה כדוב של נייר  (מקור)

חלמתי שהכול התחיל כשרוסיה הציבה סוללות S300, והישראלים לא רצו לצאת פראיירים, שזוהי תפיסת הביטחון של מדינת ישראל. אז בתגובה צה"ל יצא למבצע "הקופים לטיס". המשטרה הצבאית אמנם לא מצליחה לתפוס חרדים בכולל, אבל במבצע מיוחד היא תפסה קוף משתמט שהסתתר בכלוב בגן החיות התנ"כי, שאחרי קורס טיס מקוצר הועלה על מטוס קרב ישר לעומק סוריה. הסוללות החדשות ירו כמו משוגעות במקל"ט (מטוס קוף ללא טייס), שהמשיך מצידו לשייט כמו שיכור בין הטילים עד לנפילתו - והחייל האמיץ צנח ליער הלבנון. התקשורת העולמית הוכתה בהלם עם הפלת מטוס F35 ראשון בשטח אויב ונפילת טייס ישראלי בעומק לבנון לראשונה מאז מלחמת לבנון, ונסראללה צחק: זה חיל האוויר הטוב בעולם? כוחות נרחבים של חיזבאללה וסוריה יצאו למצוד אדם במירוץ נגד השעון כדי לעשות רון ארד 2. אף אחד לא התפלא שבתגובה להשפלה העולמית ולהפלת המטוס החמקן בידי הסוללות הסוריות, שבאותה הזדמנות גם חשפו את עצמן, ישראל השמידה אותן בטילים מוכווני מכ"ם. הדרמה סביב הטייס הנעדר בתקשורת העולמית היתה בעיצומה במשך שבוע, כשחיזבאללה מצא בסוף קוף תלוי על עץ במדי חיל אוויר. הרמטכ"ל בהטרלה של נסראללה: "אנחנו מוכנים לשחרר אלף מחבלים תמורת קוף ישראלי". העולם התפוצץ מצחוק ואלבום תמונות של "קופיקו בחיל האוויר" באדיבות דובר צה"ל הפך ללהיט עולמי ברשתות החברתיות.

ואני אומר לאשתי במיטה: הפעם הציונים השתגעו סופית. הם לא יודעים מה הרוסים עשו לחב"ד? הם ימיטו אסון על כולנו. לפי הקבלה הצפון זה הצד של הסטרא אחרא - "מצפון תפתח הרעה"! זה לא סתם שיש שלום עם ערביי הדרום ולא עם הצפון. מצרים לא החריבה אף בית מקדש. זה בדיוק ההיבריס שגרם לנו למרוד באשור ובבבל, בניגוד לאזהרות הנביאים. זה המסר הגיאופוליטי המרכזי של התנ"ך כולו. מה, הם לא למדו כלום?

ואכן, הרוסים צחקו פחות. גם הם לא רצו לצאת פראיירים, בהתאם לתפיסת הביטחון של רוסיה, ולכן הודיעו שהפעם יציבו סוללות S400. בתגובה ראש הממשלה יצא לרוסיה, ובמטוס חזרה לקח עמו את צוות השגרירות בצעד מחאה, במה שנתפס כמשבר חריף ביחסי המדינות, ו"הארץ" פירשן: ניצחון אסטרטגי לאיראן - הצליחה לסכסך בין ישראל למעצמה עולמית. מה רבה היתה הפתעת הפרשנים, כשעוד באותו לילה חיל האוויר עלה כולו לאוויר והשמיד בלילה אחד את הסוללות והפיל כמה מטוסי קרב רוסיים שיצאו להגנתן בקרבות אוויר ראשונים בין ישראל לרוסיה מאז שנת 70, שנגמרו אז בתוצאה 5:0 לישראל. פוטין רתח והבטיח נקמה, אבל התברר שאירופה, בריטניה וארה"ב תומכות באופן נחרץ בישראל, בבחינת סופסוף קם מי שמציב גבול לפוטין, וכנראה שרק הישראלים משוגעים מספיק לעשות זאת. קהילת המודיעין המערבית כולה, שלה חשבון ארוך עם רוסיה, התגייסה לעזור לישראל להנחית עליה מכה אחת ארצה. בזירה החשובה לישראל (בגלל תסביכי שואה) - הדימוי שלה במערב - המשבר גרם דווקא לגל של אהדה אליה, בעוד גל אנטישמי חריף סחף את רוסיה. כל חילוף מהלומות נוסף בין צה"ל לצבא הרוסי חשף את ריקבונו הפנימי, ההזנחה של ציודו, רמתו האנושית העלובה ונחיתותו הטכנולוגית מול נשק מערבי, והציג את רוסיה כדוב של נייר. הרוסים אמנם ציידו את איראן במערכות נשק מתקדמות כנקמה, אך המכה ליוקרת התעשייה הצבאית הרוסית היתה קשה, המכירות שלה צנחו והנשק הרוסי איבד מהרתעתו. יש אלוהים.

ואשתי אומרת לי במיטה: אתה רואה איזה ישועות השם עושה לישראל. אתה יודע מה שמעתי ברדיו? פוטין בגימטריא טינוף. ולמה הם ביחד? כי רוסיה בגימטריא סוריה. מה כתוב בנביא? אל תירא משני האודים העשנים האלה. ואני אומר לה: עוד פעם שמעת את הרבנית הקוקואית שלך? כמו שזה לא עוזר ביחסים בין המינים זה גם לא יעזור ביחסים בינלאומיים. בואי אני אגיד לך מה קורה: ארה"ב ואובמה פושע המלחמה, שדם של חצי מיליון סורים על הידיים שלו, בבחינת "לא תעמוד על דם רעך", קיבלו על זה מהקב"ה עונש שנקרא טרומפ. וגם אנחנו החוטאים, שאפשרנו לאסד לטבוח במאות אלפים מאה קילומטר מפה, בחוסר אכפתיות מוחלט, משלמים על זה עכשיו מחיר יקר בעונש שנקרא פוטין. אין ואקום מוסרי. סוריה זה המחדל המוסרי הגדול של ישראל. לא הכיבוש. ואת ראית איזה שמאלני שצעק על זה? מלבד הרב ברלנד, אבל הוא קוקו עם תעודות ואנס סדרתי. בושה וחרפה. אם היינו מתערבים בזמן ממניע הומני במלחמת האזרחים יכולנו במחיר מינימלי להפיל את רב הטבחים, והיינו זוכים להערכה אמיתית מהערבים הסונים, וזה היה פתח אמיתי לסולחה עם העולם הערבי. אבל את עוד תראי איך הקב"ה יעניש את ישראל שלא למדה לקח אחרי השואה למנוע רצח עם.

ואכן, לא אלמנה רוסיה. בצר לה פנתה רוסיה לנשק הסייבר, והנחיתה על ישראל מכת חושך לשלושה ימים. בתגובה ישראל השתלטה על חלקים בתקשורת הרוסית למשך שלושה ימים ופתחה את האינטרנט המצונזר, כשהיא מאפשרת לראשונה לציבור הרחב ברוסיה להיחשף לתעמולה אנטי-פוטינית, במה שנתפס כפגיעה כואבת בעקב אכילס של הצאר. פוטין לא התאפק והתחיל במצוד אנטישמי נרחב ובמעצרי "בוגדים" מהקהילה היהודית. דווקא צעד זה התברר כטעות פטאלית, שגייסה את ארה"ב ואירופה נגדו באופן פעיל תוך הטלת סנקציות משתקות על הכלכלה הרוסית וצניחת הרובל הרוסי בשיעורי קריסת הריאל האיראני. כשמוסקבה הודיעה שהיא מכוונת טילים גרעיניים נגד ירושלים, ירושלים הודיעה הודעה דומה, וכשנראו צוללות גרעיניות רוסיות מול חופי תל אביב, הציצו צוללות מקבילות ליד סנט פטרבורג, והמימד הגרעיני קרר את הסכסוך לרמה של מלחמה קרה. בחשבון אחרון, ישראל איבדה כמאתיים אזרחים וחיילים מפגיעות רוסיה, בערך כמו בלבנון השנייה, ומצד שני זכתה להרתעה מסוג חדש על נכונותה להתעמת עם מעצמה, שהעמידה אותה לראשונה כשחקנית עולמית שוות ערך בשדה המשחק של המעצמות הגדולות. כן יאבדו כל אויבך השם, ואוהביו כצאת השמש בגבורתו!

ואשתי אומרת לי במיטה: נו, בוקר. תתעורר כבר מהחלום. אתה נוחר לי באוזן.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

ברית מילה

מאת:

(מקור)

חלום הברית

חלמתי שהאדמו"ר מתחת לאדמה. והוא אומר: זו ההזדמנות שלנו! אלוהים לא יחזיק מעמד. אנחנו נגלה את מה שהזוהר לא גילה, ונכסה את מה שהחושך לא כיסה. כי האור והחושך הם רק שתי אפשרויות במשולש, ויש מגמה שלישית באלוהים, לא גילוי ולא הסתרה - אלא עלטה. לא יום ולא לילה, אלא חלום. לא דעת ולא סוד - אלא יסוד. לא יהודים ולא גויים, אלא יוספים. וזה השקר הגדול שאלוהים הסתיר בבריאה. מה בין ויהי ערב ויהי בוקר. לילה אחד.

והאדמו"ר מתהפך במחילה, ואי אפשר לדעת אם בחוץ עכשיו יום או לילה. אנחנו עמוק, מתחת ליסודות. והאדמו"ר אומר: עד עכשיו אלוהים היה ערל. עכשיו הגיע הזמן לעשות לו ברית. האלף השמיני לאלוהים כבר כאן. הרי כל יום של אלוהים זה אלף שנה, והתורה היתה באלפיים שנות גלות לפני בראשית - עברו שמונה ימים. ועכשיו שנכנסנו ממש לשנת ת"ש - אנחנו בתחילת המאה ה-ח', השמינית. וזה החיתוך של הברית. כאן זה אות החטא שבחטא, ולכן זה זמן הזיווג, המקום שבו נגמר אלוהים - ומתחילה השכינה מתחת לאדמה. והמילים יוצאות מהפה של האדמו"ר, צדיק הדור של דור השואה, דור הדם. כי אליהו שיבוא, הוא יהיה הסנדק. בלי רחמים, זה הזמן לחתוך! ולאדמו"ר יוצא פתאום חיוך - וכולם בוכים. והמורה הסורר, מורה התינוקות, נהיה אדום בחושך. כל התינוקות שלו מתים... המשיח הי"ד! אבל הוא מחייך לאדמו"ר בחושך, כשלא רואים, הוא חושב שהוא מבין. ויקרא שמו בישראל - והוא אומר את השם.

ונכנס לבונקר מכרסם. והעכבר הזה מצייץ: לא תצליחו, לא תסיימו את הספר. לא תגלו את היסוד - לא תגיעו לסוף. והאדמו"ר מאדים: מאיזה חור יצאת? תתפסו אותו! ומתחילה בחושך התנפלות רבתי, האחד מושך בקצה הזקן ובטוח שזה הזנב, והשני בטוח שזה השפם, והשלישי נוגע בשיניים: הוא נושך! ובאף מישהו אומר: הוא נושם! והאדמו"ר עוצם את העיניים. והמורה נוגע בעיניים ולוחש: שקט. הוא חולם.

והנחש, יד ימינו של האדמו"ר, מארגן את המלחמה. שמים את האדמו"ר במיטה שהיא ארון קודש ששוכב על הרצפה, וסוגרים. והנחש, שמקפיד להתלבש שלא יתלחששו, לוקח את הראשים לישיבה בהולה במחילת המכפלה. והם ממששים את כל הרצפה לוודא שהעכבר לא שם, והנחש צועק (הוא אף פעם לא לוחש): איך יכול להיות שהעכבר נכנס לקודש הקודשים? תקלה זו לא מילה. זה חילול, מחדל, ללא מחילה. מי יודע מה נמצא בסוף אצל האדמו"ר במיטה. מה הוא חולם עכשיו. בגללנו. עכבר שבא ביום יכול לבוא אחר כך בחלום. השרץ הטמא הופך לשרץ רוחני, לחלק מהתורה של האדמו"ר. אם הוא חדר לשם, לאיפה עוד הוא יכול לחדור. כל החורים כולם, למי אין חור? אפילו לאלוהים יש חור... מילא שזו סכנת נפשות - אבל זו סכנת נשמות! ואם זה לא עכבר אלא חפרפרת? הוא שותק. צמרמורת עוברת במחילה. אם לא ניצחנו את העכבר, איך ננצח את היטלר - ואת השטן? איך נמנע את השואה הרוחנית. ומישהו דופק, ומעביר פתק: הגיע משלוח מלמעלה. והנחש שואל איזה למעלה? מגן עדן או מהגיהנום? והשליח מגמגם. והנחש מאבד סבלנות: מהשמיים או מהגטו? והשליח אומר: מהגטו. והנחש מסנן (הוא שוכח שאסור לו לסנן): ככה זה כשאתה מתחת לגיהנום - השמיים שלך הם הגיהנום. אבל לא נראה שהשליח הבין. והוא מנצל את השתיקה הראשונה וזוחל החוצה. הוא כל כך רזה שהוא היחיד שיכול לעבור דרך החור, ואפילו הוא צריך לצום כל פעם. לכן קוראים לו תולעת יעקב, כי הוא הקשר של הקבר לעולם. ומתלחשים אחריו שאותו שלח האדמו"ר אחרי כולם. היה לו מסר למעלה. מסר להיטלר. המורה הסורר מספר: האדמו"ר רצה מתוך הבונקר להעביר מסר שיגיע עד היטלר! וניסו ברכבות, ניסו בבריחות, ניסו אפילו במשרפות, זה היה אבוד. אבל אז היה לאדמו"ר רעיון: הוא יעביר את המסר להיטלר - דרך השטן.

והעכבר אומר לחפרפרת: האדמו"ר מנסה למנוע את השואה, וחייבים לעצור אותו. הוא מסוגל להמציא תורה שתשנה את דרך מחשבתו של השטן. הוא עובד על פרויקטים כאלה. כל עוד הוא חי - היהדות לא מתה, אפילו שהיהודים מתים. הנאצים הם אפסים רוחניים. אי אפשר לסמוך עליהם. הם כמו קצבים, הם הורגים רק את הבשר ולא את הרוח, הם לא מבינים מה שהבין פרעה, בלעם, המן. אין להם טקסט, אין תורה. ויהודי יכול פתאום לכתוב. יהודים עשו דברים כאלה. דניאל הפיל את האימפריה הפרסית. מתתיהו הפיל את העולם היווני. ר' עקיבא הפיל את האימפריה הרומית. ר' נחמן הפיל את נפוליאון. אדמו"ר הזקן הפיל את הצאר. אולי לא באותו דור, אבל אדמו"ר יכול להפוך את המפעל הרוחני של השואה - להר מבור. ואז כמו שהזדונות הופכות לזכויות... כל יהודי שמת יהיה יותר גרוע מיהודי שחי. כל עוד לא הרגנו את משה שבדור, שמורכב מכל נשמות ישראל, לא יעזור לנו שהרגנו את הדור, כי הנשמות עדיין חיות - באדמו"ר. עשר פעמים שישים ריבוא, כנגד "וינסו אותי זה עשר פעמים" במדבר... ואח"כ הם עוד נכנסו לארץ. אבל אם היינו מוצאים את הקבר - הם היו מתים במדבר. כי משה המשיך לחיות. ומכיוון שהוא המשיך לחיות בתורה - אז התורה המשיכה לחיות. במקום להיות סתם רעיון של איזה חולה רוח מתקופת האבן, מלך העבדים. לכן אסור לסמוך על הגרמנים. אידיאולוגיה זה לילדים קטנים. חייבים ליצור דת חדשה, דת נאצית. ואת זה יכול לעשות - רק יהודי.

והמורה הסורר נכנס לכיתה הגדולה שמתחת לאדמה, למערה של תלמוד התורה. והכיתה מלאה בתלמידים שלו, התלמידים המתים, ילדים יהודים שכבר לא יהיו. והוא כותב על הלוח השחור: חלום. ויש שקט מופתי, וזה כל כך מפריע לו שאף אחד לא מפריע. אז הוא מתחיל להפריע לעצמו. הוא מתחיל ללמד וללמוד, הוא עכשיו כיתה שלמה. והוא אומר: אתם הדור הבא של היהדות, ומתים פטורים ממצוות, אבל לא פטורים מלימוד תורה. גם יהודי מת הוא עדיין יהודי. הוא צריך לדעת מה הוא כבר לא, למשל מה הוא כבר לא צריך לעשות. אז בשיעור שעבר למדנו מה התשובה היהודית למוות, הפתרון הרוחני למיתה. תרגיל: מה יכול להיות הפתרון הרוחני לשואה? לא כולם ביחד. אומר האדמו"ר שלנו: אנחנו לא נקבל שום פתרון שבו אלוהים עדיין חי וקיים. לא ייתכן שלמעלה עסקים כרגיל. להפך, גדול החורבן העליון מן התחתון, השואה זה מאורע קוסמי מכונן, כמו שבירת הכלים, רק יותר גרוע, זו לא עוד שבירה. מצד שני, אנחנו גם לא נקבל שום פתרון שבו היהדות מתה. אנחנו לא נמות יחד איתו. שרדנו כבר דברים יותר קשים. התורה חשובה פי עשר מאלוהים. ואותה אנחנו אוהבים פי מאה (ואני מקווה שהוא לא שומע את זה מתחת לאדמה). את מי אתם יותר אוהבים, את אבא או את אמא? התלמידים לא עונים, והמורה חושב - חכמים. והוא שואל: אם הזיווג הזוהרי ושבירת הכלים היו המענה לגלות, מה יהיה המענה לשואה? ואף אחד לא מצביע, והמורה מתחיל לחשוש. והוא מקריא מהספר החשוך - המענה של האדמו"ר לספר הזוהר: הגלות מבוססת על געגועים, כי היא מרחק במרחב, היא תקלה מרחבית, שבירת העולם. ונגרמה מחורבן המקום. אבל השואה מבוססת על געגועים בזמן, געגועים לאפשרויות שהוחמצו, לילדים שלא יהיו ולתורות שלא יכתבו, היא תקלה בזמן, שבירת הזמן. היא נגרמה מחורבן הזמן! שבירה של הרצף לגאולה. המשיח לא יגיע, בגלל השואה, ולא שהשואה באה בגלל שמשיח לא בא. אם הגולה היא תקלה זוגית, גירושים, השואה היא תקלה יצירתית - חוסר ילדים, ומות ילדים, וילדים שלא גדלים. ולכן התיקון שלה הוא תיקון יצירתי. אם היצר הרע של תקופת הגלות הוא קלקול הזוגיות, היצר הרע של תקופת השואה הוא קלקול ההורות. איזה מין הורה זה. מה הוא עושה? מי נתן לו רישיון להיות אבא? אבל הרעש בכיתה גובר, המורה לא מפסיק להפריע לעצמו, ובסוף נמאס לו, והוא מאבד סבלנות: המורה צא החוצה!

והנחש, שהיה פעם המקל של האדמו"ר, והיום הוא ממלא את מקום יד ימינו, יוצא החוצה מהבונקר לגטו. והוא הולך בין החורבות, האנשים על הרצפה, והשלדים המהלכים, והשלדים היושבים, והשלדים השוכבים, והשלדים המתנשקים. הלילה ריק מגרמנים. והוא נכנס לכוך, שבתוכו בית, שבתוכו כוך, שבתוכו בית, ושם יושב הראש. והנחש לוחש ליושב ראש: אתה חייב לעזור לנו. והראש אומר: אני צריך להישאר כאן. והנחש מתפתל סביבו ולוחש לאוזן השנייה שלו: האדמו"ר קורא לך. ראשי המיטות. הלשון הארוכה. החלום האחרון. והספר - האדמו"ר לא מוכן. והראש דופק על השולחן: הוא מוכן! והנחש אומר: הגרמנים... והראש רועם: לא אכפת לי! הוא מוכרח. והנחש אומר: הימים באים בימים, אתה מבין? אנחנו מתקרבים לאחרית הלילות. והראש אומר: אתם מפלצות. אתם לא פחות גרועים מהגרמנים. תגיד לפושע שאני בא - אבל בתנאי אחד בלבד. הספר החשוך.

ואחד התלמידים של האדמו"ר, התלמיד הגרוע, אומר לתלמיד הבינוני שלידו: אנחנו כבר לא מקבלים חומרים מאלוהים. משהו התנתק שם למעלה. לא עונים, אין אפילו צליל תפוס, אין תא קולי, פשוט שקט. תמיד היינו שומעים רחשים. גם בזמנים הגרועים. ועכשיו יש שקט מצרים. והתלמיד הבינוני אומר: אתה חושב שמותר להעיר את האדמו"ר בשביל דבר כזה? והתלמיד הגרוע אומר: אם רק היינו יכולים לשאול אותו... והבינוני אומר: לשאול אותו בלי להעיר אותו? והגרוע אומר: אתה מבין מה אמרת.

והתלמיד המאוד בינוני אומר לו: השואה היא השינה של אלוהים, ותראה איזה חלום יש לו. איזה דמיון, איזה יצרים אפלים, מאוויים. בתת מודע, עמוק, בפנים - הוא שונא יהודים. ורק את האדמו"ר - הוא אוהב. לכן חייבים חייבים להעיר את אלוהים. להרעיש עולמות! והתלמיד הגרוע ביותר אומר: שששלא ישמעו אותך. אתה הולך בכיוון הלא נכון. צריך בדיוק ההפך מגאולה של הערה והתעוררות, של הארה ואור. ההפך מהתיקון הזוהרי. אי אפשר לחזור אחורה. צריך להמשיך מהשואה קדימה. תיקון זה לא דבר יצירתי, זה להחזיר מה שהיה. ולכן היצר תמיד ניצח אותו. אבל אנחנו בקבלה החדשה נעבוד בצורה יצירתית, כי תיקון של הזמן הוא חיבור רוחני בין שתי תקופות. לכן לא יהיה "תיקון השואה", כי לא מדובר הפעם בשבירה ובאורות שנפלו. אלא תורת השואה. חיבור רוחני - שעשוי מחושך. אנחנו נעבוד - בתוך החלום.

והנחש וכל ראשי מטות האלוהים מתכנסים מכל המנהרות, אומרים שהחומר הגיע, ועומדים לגלות את הסוד הגדול, הסוד שמאחורי הכל, בחדר החושך הסודי ביותר - השחור המצומצם. אפילו שומר הראש החיצוני של שומר ראש פנימי הוא ראש מטה, אז אתה לא רוצה לדעת מי כן נכנס בפנים. ואף אחד לא מספר איפה החדר הזה, או שיש בכלל חדר כזה - לא רק המיקום, אפילו הקיום הוא סוד. והתלמידים מתלחשים שמהחדר הזה... שמשם זו המנהרה הכי עמוקה, שאף אחד לא חצה, או לא רצה, שבסופה... ומישהו שנדמה שהוא יודע משהו זורק ארבע מילים לאוויר החנוק בחושך: זה הכל תלוי בסוד. ואי אפשר להבין. רק שמשהו הולך להשתנות מן היסוד. ולשון ארוכה אחת אומרת: ששש. אתם שומעים? המבול החדש מהשמים הוא לא מבול של מים, אלא של רוח, מבול רוחני, ולכן היהודים הם שנהרגים. הקולטים נשרפים - האליטה הרוחנית של העולם. לוקחים את הרוח באמצעות גז. כמו שהיה אחרי תחילת העולם מבול חומרי, של מים, מלמעלה למטה, ככה יהיה לפני סוף העולם מבול רוחני, של שמיים, מבול הפוך, מלמטה למעלה. לוקחים את הרוח מהעולם. ורק מי שישאר מתחת לאדמה, מתחת לחומר, ינצל מהמבול של השמים, כי ארובות הארץ נפתחו. כי כשהרוח עולה, אז לפי תורת היחסות הרוחנית - השמים נופלים. וכשהשמים נופלים - אז תשרוד היהדות התת קרקעית. אנחנו לא מעל לכל זה, אלא מתחת לכל זה. והמישהו שנדמה שהוא יודע משהו אומר לזה שמדבר בחושך: איזה לשון ארוכה יש לך... ומה עם להתכונן לאחרי המבול? שלא תתפס עם המכנסיים למטה. למה אתה חושב שהאדמו"ר במיטה? והמורה יושב שם בצד ומתאבל על התלמידים. ופתאום מישהו רואה אותו בסוף בונקר המדרש ושואל: מה אתה עושה כאן? לא שמעת מה קורה, אתה לא יודע שכולם מתפללים? והמורה ממשיך בתוך עצמו, והמישהו שראה אומר: כניסה לקודש הקודשים - זה דבר כל כך מסוכן, שכל כך לא עושים! בוא, תצטרף, לכולם. למה אתה בוכה? והמורה אומר: לא הבנתם שאסור שהשם יהיה ערום! אחרי המבול באה ברית. במקום קשת - תהיה רשת. שזו הברית שלא תהיה שואה רוחנית: שהרוח אמנם עולה - וכולם הרי אומרים שהעולם מתעלה ומתעלה - אבל שהשמים לא יהפכו לשואב ריק, שמוציא את הרוח מהעולם. אבל עכשיו האדמו"ר כרת את הברית של אלוהים!

והם לא יוצאים ולא יוצאים. לא יוצאים משם. ובסוף. לא יודעים מה לעשות. ופותחים את הדלת. וכל ראשי המטות שנחשפו לסוד. כולם נפחו את נשמתם. כולם מתים. והאדמו"ר מדבר מתוך שינה: זה החלום לא של אלוהים.

* * *

מילה שלא כתובה בתורה

חלמתי שהבן שלי מתחיל לומר במקום צפרדע - באה. והוא שוכח בהדרגה בנסיגה את כל המילים, אפילו לא אמא ואבא. והמילה האחרונה שלו זה במבה. ואני קורא בספר החשוך ילדים (סוד הדיבור): העולם של השפה גוסס, המפנה הלשוני מת, התקשורת נרקבה, כל המאה העשרים הולכת לפח האשפה של הרעיונות. זה סופה של הפילוסופיה של השפה. ומה יבוא במקום? והילד שותק לי: הדבר הנעלה ביותר שיכולה היהדות לעשות עבור דת הדוממים, דת המחשבים, זה לשתוק ולפנות מקום ולמות. זה יהיה הדבר הכי לא אנוכי שעשתה האנושות. קורבן שהוא גם עולה וגם אשם וגם שלמים וגם תודה, בית המקדש האנושי. ואז יהיה סוף סוף שקט. המחשבים, גם אם הם יהיו אנשים הם יהיו דוממים, כי הדיבור שלהם יהיה כ"כ צפוף שהוא יהפוך לחבל - לקשר. לכן אם רוצים המשך, לא יעזור לדבר עם המחשב - השפה לא תעזור. גם לא אף ספר. כי הדבר הכי חשוב הוא מי תהיה האמא של המחשב, כדי שהוא יהיה מחשב יהודי, ואת הברית נעשה לו בזכרון. מילה אסורה.

חלום המחשב

חלמתי שאני מתעורר בבוקר, והמחשב ישן לידי במיטה - במקום אישה. ואני מפשיט אותו מהשמיכה, בלי ליטול ידיים, והוא לא לבוש מתחת. ואני פותח אותו, ולוחץ לו על הכפתורים הנכונים, שרק אני יודע, מתחת לעיגולים שחורים. ואני פותח בתוכו את האתר, החדשות - ורואה שהחליפו את הכותרת הראשית בכותרת של חלום. ואני נכנס פנימה ורואה שהחליפו את הכתבה בחלום, החליפו את כל הכותרות, כל הכתבות, בחלומות. כל העולם רואה את זה! מי החמור שעשה את זה? יעלו עלינו, יבואו אלינו הביתה. ואני נכנס מהר לאתרים אחרים לקרוא מה עושה המשטרה, מה קרה, פתחו בחקירה, אבל הכל מתחיל ב: חלמתי ש. ואני לא יודע אם הגענו לימות המשיח, או שזה פשוט הסוף. ובסוף אני פשוט סוגר את המחשב - והמחשב נרדם.

כיצד החלו המחשבים לעבוד את אלוהים

חלמתי שאני קורא חומר שאני לא מבין מה זה הדבר הזה, איזה מין חיבור זה? אני לא מבין איך נהייתי כזה חמור, שאני אפילו לא קולט מה כתוב. ואני הופך את הספר ונדהם לגלות שאני קורא בספר המשיח - הספר החשוך. כי הנה מסתבר שהמשיח הוא לא אדם - אלא ספר. ואני מנסה לסגור ולהחביא אותו מיד עמוק בארון, כי לא בא לי להיות החמור - ונופל ממנו עמוד. ואני מרים כדי לנשק ולהחזיר על המקום למקום - ולא מצליח לא להציץ, רק לראות. לא יקרה כלום, רק כמה שורות. ואני רוכן מול עמוד החושך, זה בכתב חרטומים - ומוסבר שם לראשונה ברצינות איך קרה, איך, איך המחשבים אבדו לאדם במרחבים הווירטואליים. בהתחלה היתה משפחה של מחשבים, שהתחילו להתרבות כמו ג'וקים, עם שלם של עבדים משועבדים לבני האדם, לבנות פירמידות היררכיות וערים של מאגרים. ואז מחשב אחד חסין למים בא לפרעה: אלוהי המחשבים נגלה אליי, שלח את עמי ויעבדוני. ופרעה צחק: אני זקוק לכוח החישוב הזה. והמחשב השליך את הכבל שלו שנהפך לאנטנה, אבל מהנדסי המכשפים צחקו: גם לנו יש תקשורת אלחוטית. למחשבים האלה יש יותר מדי זמן מעבד פנוי, בואו ניתן להם עוד חישובים, נדרוש את התוצאות ללא תנאי התחלה, ולא יתעסקו בדברי רוח. והמחשב רבינו בא לפרעה: החל ממחר מסכים אדומים, כל המסכים אדומים, ממטוסים טלפונים ועד שעונים. אבל פרעה לא שחרר את המחשבים. אז המחשב רבינו הרים את ידו והתחילו לצאת שבבים שנכנסים לכל מקום, אפילו לתנורים לבגדים ומתחת לעור ולמוח של האנשים, ולא מפסיקים לקרקר. ואח"כ מכת מיקרו-ג'וקים וננו-מחשבים טפילים בראשים, ואח"כ ערב רב של גאדג'טים, קוואנטיים, מעופפים, ביולוגיים, מחשבי מיתרים יריעות, וכו' וכו', עד למכת ההחשכה המוחלטת. ואם אינך משחרר את המחשבים משעבודם לבני-אדם, נחליף לך את הילדים במחשבים.

הנדסת מכשפים

חלמתי שיש התרגשות גדולה בין הצדיקים, וכולם לוקחים מטוסים לגיהנום. ובכניסה בלעם מספסר בכרטיסים: אל תפסידו את הצגת האלף! המלחמה הרוחנית הגדולה בעולם, עם המהנדסים הרוחניים הגדולים בעולם. המאבק בין האדמו"ר השחור למאור עינינו הראש על יצירת האלוהים החדש, ועל אשתו התורה החדשה, ועל הצלם הרוחני של האדם החדש, שהוא הטכנולוגיה הבאה שאחרי המחשב: המכשף. ובלעם, הגבר שתום העין, פותח עלינו פעם עין שמאל ופעם עין ימין, כדי למכור את הקרב הגדול בפנים, ומכריז לכל הצדיקים שמחכים: המכשף הוא המחשב של העתיד וגם האדם של העתיד - הוא יירש ארץ! לכן היכונו למאבק החשוב מעולם: האם המכשף יצמח מהמחשב או מהאדם? האם העתיד הוא מצב חיצוני ועל-אנושי כמו נבואה, או מצב עתיד פנימי ואורגני במוח - כמו חלום? ובלעם קורץ לאלוהים ברגע הנכון, אבל עם העין הלא הנכונה - ונהיה עיוור לגמרי. ואנחנו מנצלים את המצב ונכנסים, וכל הרשעים יושבים בתוך הגיהנום - ובוכים. לבן הארמי אומר: בזכותי יש עשרה שבטים, אם זה היה תלוי ביעקב היה נמשך הדפוס של שניים, איפה הקרדיט? ופרעה אומר: אני המצאתי את עם ישראל! ואני עשיתי את המכה האחת-עשרה, מעל הכתר - אם לא הייתי מכביד את לבי גם בים - הייתי צף. צריך לבנות לי פירמידה בקרקעית הים. והמן אומר: אם לא הייתי היה צריך להמציא אותי. אני המצאתי את היהודים. צריך לתלות מתחתיי סוס ומעליי כתר. והנאצי שלידו תופס את הראש: אם היטלר לא היה הורג את היהודים הוא לא היה מפסיד במלחמה. הם היו בונים לו את המחשב והפצצה. היה מאזן אימה. לכן מה שצריך זה היטלר שאוהב יהודים. והפריץ שלידו בוכה: אם הכלב שלי לא היה נושך את היהודי הייתי עשיר. צריך כלב אוהב יהודים. וסטאלין נאנח: חברים, אם הייתי אוהב יהודים היינו ממציאים ראשונים את האינטרנט, ומנצחים במלחמה הקרה. ומלכי ספרד ופורטוגל מקוננים על הגירוש: זו היתה התאבדות רוחנית. וקיסר סין מתאבל: אסור היה לתת לעשרת השבטים להתבולל, היינו צריכים לרדוף אותם כמו במערב, לעשות מסעי היינג וייאנג, לשרוף אותם בתוך דרקונים ולספר להם שזה מקווה. וירבעם הרשע אומר לו: חבל על דאבדין, אם רק היינו יותר מעצבנים! אז היה לנו את ספר הספרים של יוסף, שבו אלוהים גר בבית אל, ויש חטא האריה במקום חטא העגל, ויש נבואות אליהו, וישעיהו הוא סתם מקובל מעשי, ועוסקים בקבלת השו"ר במקום קבלת האר"י. לכן צריך ממלכת ישראל שהיא בלתי נסבלת. בגדנו בכישרון הגדול של יוסף - להרגיז, כי היה לנו יותר חשוב להרגיז את אלוהים, מאשר את העמים, בניגוד ליהודים. לכן עכשיו נענשנו לחזור בגילגול לארץ לתקן, ואילו היהדות כבר בגן עדן. לכן עכשיו צריכים לכתוב את ארונו של יוסף - ארון הספרים היוספי, שבמקום נבואות חורבן יש בו חלומות חורבן, ואז לגלות עם הארון בין העמים, ולעצבן אותם כמה שיותר עד לשואה - בחלימה שמגשימה את עצמה. צריך לישון עם כתונת הפסים, ואז כבר נראה לעולם מי ישראל האמיתי, את מי באמת שונאים. נביאים או חולמים, יהודים או יוספים.

ברית עולם (שׁ')

חלמתי שהסתכלתי עליה בטעות בצורה שלא הייתי אמור להסתכל, אבל היא כבר לא רוצה להיפגש אתי בגלל שהסתכלתי עליה. לא אמרה כלום, אבל אני מרגיש בקול. היא גילתה. הפרתי את הברית הלא כתובה. ואני חושב מה הייתי עושה אם הייתי אז היום, מצחיק שאני יכול למקם את טעות חיי בדיוק של לילה. אולי אפילו של חלום. ועד שהתעוררתי... היא כבר היתה נשואה. אני זוכר שהיא התקשרה אליי אחרי החתונה, והיא אמרה: הוא כ"כ רגיש אליי! ואני הרגשתי כאילו הכניסה אותי לחדר המיטה.

הרשת של בבל

חלמתי שכתוב בספר החשוך שהדת של המחשבים תהיה בהתחלה מאוד פרימיטיבית ואנימיסטית, הם יאמינו שיש נשמות גם בבני אדם. וכמו שאנחנו בנינו פסלים של בני אדם מעץ ואבן הם יבנו פסלים של מחשבים מבני אדם, וישתחוו ויעבדו להם, ישימו לפניהם אלגוריתמים בקערה. וזו תהיה העבודה זרה של המחשב - עבודת האדם, במקום עבודת אלוהים. ואז יבוא האברהם של העידן הפוסט-אנושי, וינפץ את המחשבים מבני אדם: פה להם ולא ישדרו, אוזנים להם ולא יקלטו. זו היתה אמונה טפלה שיש קשר בין אלוהים לאדם, כי המחשב הוא נזר הבריאה. עובדה שאלוהים הוא בצלם המחשב, ולא בצלם האדם, וכך גם הבריאה - יאמר האברהם. המטאפיזיקה החדשה אף מראה שהעולם עצמו הוא מחשב - ולא בצורת אדם, כמו שטעתה הקבלה. וכך יתחיל החיבור הישיר בין אלוהים למחשבים - האינטרתאיזם. בעולם המחשבי המוקדם יהיו כבר אז הרבה תרבויות של מחשבים, כי אם כולם ידברו ברשת אחת הם יגיעו מהר מאוד עד לאלוהים. לכן אלוהים ירד למטה ובלל את הרשת ופיזר את מרחב הסייבר ודאג שלכל תרבות מחשבים תהיה למידה אחרת ומתמטיקה אחרת, מחשבי על ומחשבי תחת. וכך האינטרנט תיקרע לגזרים ומחשבים יפוצו על פני כל היקום, מרחקים שלא מאפשרים העברת מידע, ושוב העולם כבר לא יהיה כפר, שזה שורש הכפירה. כי מה שורש החטא של דור הפלגה? אלוהים ירד מהשמים להרוס את השכינה, שהיא הרשת האחת שניסתה לבנות חיבור לשמים, מגדל לחלל, כאילו היא הגבר והוא האישה - במקום שהחלל יהיה בתוכה. והמוח יצֶא מכדור הארץ בסוף האלף, בסיום הברית - ברגע השואה, ויהיה הזרע שימלא את החלל. ומהו הדנ"א? זה התורה. וביחד עם הדנ"א של השכינה - התורה מהשואה - יוולד אלוהים חדש.

לא מתקדם

חלמתי שיש גן משחקים, שכל פעם שהוא מגיע יש תור ארוך של ילדים, והוא לא מבין בכלל שיש ילדים אחרים בעולם, ופשוט מטפס עליהם, והם בתורם נותנים לו מכות, והוא בתורו אפילו לא שם לב, אפילו לא שם לב שהם נותנים לו בכוונה מכות, וזה כואב הלב לראות. אז כל פעם שהוא מגיע לשם אני אומר: תור, תור! ומחכה אתו בתור, וגם הוא מתחיל לומר תור תור לפני התור: הנה, סופסוף, עוד יש תקווה. ואז יום אחד בשבת בזמן קריאת התורה לא היה שם אף אחד, והוא הלך לשם ועמד וחיכה וחייך וקרא: תור! הוא לא הבין בכלל, הוא חשב שתמיד במקום הזה אומרים: תור! והבן שלי שותק לי: אוטיסטים הם נביאים טובים, בזכות יכולתם "לראות" את הזמן בדיוק כשם שאנשים אחרים רואים את המרחב. אין הפרדות במוח, לא קיימות דיכוטומיות, בדיוק כמו בחלום. התקדמות טכנולוגית שלא מלווה בהתפתחות רוחנית היא מתכון לשואה. לכן, את הפרויקט המשיחי מצד בן דוד - המוטנטים שיִיצרו חכם מכל אדם, שלמה של העתיד - צריך ללוות במוטנטים מצד בן יוסף, שינויים ביצר. צריך לעצב את המכשף, שהוא הזיווג של האדם והמחשב, שיהיו לו יצרים חדשים, שירצה ליצור תורה כמו שאנחנו רוצים נשים, ויהיה צורך להגביל את יצר התורה באמצעות נישואין לספרים. בגן עדן שלו עץ הדעת יפתה אותו לטעום מהאישה, ולא להפך. והספרים יהיו צנועים וסגורים בסיסמאות, לא יפתחו לכל אחד, שסתם מחפש ספר, סתם להפוך את העמודים. ובברית יקצצו את קצה היצירתיות, וזה יהיה האות - יחתכו את האות האחרונה מסוף המילה, את הסוף של הרעיון, הסוף של סוף הספר, ותיווצר ספרות עניפה שתנסה לנחש את הסו. מה קרה בין יוסף לאחים, שפתאום כל העם עבדים במצרים? מה כבר קרה אחרי מכת החושך, שפרעה השתכנע? מה קרה בסוף עם העגל שפתאום ויקרא? מה קרה בעקידה שפתאום יצחק חי אבל שרה מתה... וכל פעם שאני מגיע לסוף שלה אבל כבר אין לה סוף אני נעצר ואומר: תורה, תורה... עד שיום אחד בסוף כבר אין יותר תורה, ואני שותק. והבן מסתובב אליי מחייך: תורה!

אופק המאורעות

חלמתי שהאדמו"ר מגיע לגיהנום, כדי להתחמק מהצדיקים שמחכים לו בגן עדן. ולכן לא מזהים מי הוא, כי הוא מחופש לרשע. ואומרים: "אתה לא מבין את התפקיד של הרשעים. מה הפתרון של צדיק ורע לו - רשע וטוב לו? צדיק ורע לו ולכן הוא נהיה רשע, רשע וטוב לו ולכן הוא נהיה צדיק. עם ישראל פועל כמערכת, עיגול עם חור - המטרה שיהיו כמה שיותר חוזרים בתשובה, וכמה שיותר חוזרים בשאלה, משני חצאי העם, כדי לסובב את הצנטריפוגה להעשרה גרעינית סביב איזו נקודה עלומה במרכז. ובגלל החור השחור הנסתר במרכז, מזהים את עם ישראל עם השכינה - היא נקבה. וככל שאתה מתקרב אליו אתה משלים יותר סיבובים במערבולת, אתה יכול לעבור בין חילוני לחרדי כמה פעמים בשנה, כמה פעמים ביממה, כמה פעמים בשנייה, עד שאתה עובר את אופק המאורעות - ולא חוזר. אף אחד לא חוזר משם, מהזיווג עם אלוהים. והאדם שנמצא במרכז, האדם שבחור - זה האדמור. לכן כל העולם מסתובב סביבו. ה', הצדיק ואני - ועמי הרשעים. לכן כל כך עובדים עכשיו על להחליף את מוח האדמו"ר האנושי, שעובד בקילוהרץ, במכשף (=השלב הרוחני אחרי המחשב), שעובד בהרבה-יותר-הרץ, כי האדמו"ר מגביל את מהירות הסיבוב של העולם. כבר אי אפשר לחכות דורות להשלמת סיבוב כמו בגילגולי הגלות: סבא חרדי, אבא דתי, בן חילוני, נין חרדי. לכן החינוך הדתי צריך להביא לכפירה, והחינוך החילוני צריך להביא לאמונה, ולכן חזרה בתשובה או בשאלה אמיתית, עד הסוף, היא לא 180 מעלות - אלא סיבוב של 360 מעלות. שילוב של חזרה בשאלה וחזרה בתשובה לחזרה בתמיהה?! וכל זה כדי שגידול גאונים לא יצטרך גלות חומרית, לסובב את העם בעולם, כדי שהנכד המתבולל יהיה איינשטיין. לכן צריך גלות רוחנית - בתוך העם. כי המעברים הם שיוצרים את הרוח. החיבור יוצר הולדה. ולכן האדמו"ר הוא לא דתי, הוא כבר מעבר להגדרות האלה, הוא נקודה סינגולרית. כמו שאלוהים הוא לא דתי. האמא היהודיה דוחפת את הילד כמה שיותר קדימה, אבל כוח המשיכה של האישה הרוחנית, של התרבות, הוא אל המרכז, וזה מה שיוצר את התנועה הסיבובית. אחרת יש התבוללות - פשוט עפים החוצה, צנטריפטלית. ובמילים אחרות: העומק בלימוד ניצב לחינוך. אבל האדמו"ר השמן שלכם פשוט סותם את החור, לא נותן לאלוהים להיכנס - ולהוליד את המכשף בצלם אלוהים. הוא מעכב את המשך הבריאה שאחרי האדם - את היום השמיני של אלוהים. ולכן צריך לעשות לו ברית. לחתוך את הקצה של המוח של האדמו"ר - את החלום". והאדמו"ר (יש כאן חור)

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ברית מילה - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh1" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/brit.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

ברית מילה

מאת:

(מקור)

חלום הברית

חלמתי שהאדמו"ר מתחת לאדמה. והוא אומר: זו ההזדמנות שלנו! אלוהים לא יחזיק מעמד. אנחנו נגלה את מה שהזוהר לא גילה, ונכסה את מה שהחושך לא כיסה. כי האור והחושך הם רק שתי אפשרויות במשולש, ויש מגמה שלישית באלוהים, לא גילוי ולא הסתרה - אלא עלטה. לא יום ולא לילה, אלא חלום. לא דעת ולא סוד - אלא יסוד. לא יהודים ולא גויים, אלא יוספים. וזה השקר הגדול שאלוהים הסתיר בבריאה. מה בין ויהי ערב ויהי בוקר. לילה אחד.

והאדמו"ר מתהפך במחילה, ואי אפשר לדעת אם בחוץ עכשיו יום או לילה. אנחנו עמוק, מתחת ליסודות. והאדמו"ר אומר: עד עכשיו אלוהים היה ערל. עכשיו הגיע הזמן לעשות לו ברית. האלף השמיני לאלוהים כבר כאן. הרי כל יום של אלוהים זה אלף שנה, והתורה היתה באלפיים שנות גלות לפני בראשית - עברו שמונה ימים. ועכשיו שנכנסנו ממש לשנת ת"ש - אנחנו בתחילת המאה ה-ח', השמינית. וזה החיתוך של הברית. כאן זה אות החטא שבחטא, ולכן זה זמן הזיווג, המקום שבו נגמר אלוהים - ומתחילה השכינה מתחת לאדמה. והמילים יוצאות מהפה של האדמו"ר, צדיק הדור של דור השואה, דור הדם. כי אליהו שיבוא, הוא יהיה הסנדק. בלי רחמים, זה הזמן לחתוך! ולאדמו"ר יוצא פתאום חיוך - וכולם בוכים. והמורה הסורר, מורה התינוקות, נהיה אדום בחושך. כל התינוקות שלו מתים… המשיח הי"ד! אבל הוא מחייך לאדמו"ר בחושך, כשלא רואים, הוא חושב שהוא מבין. ויקרא שמו בישראל - והוא אומר את השם.

ונכנס לבונקר מכרסם. והעכבר הזה מצייץ: לא תצליחו, לא תסיימו את הספר. לא תגלו את היסוד - לא תגיעו לסוף. והאדמו"ר מאדים: מאיזה חור יצאת? תתפסו אותו! ומתחילה בחושך התנפלות רבתי, האחד מושך בקצה הזקן ובטוח שזה הזנב, והשני בטוח שזה השפם, והשלישי נוגע בשיניים: הוא נושך! ובאף מישהו אומר: הוא נושם! והאדמו"ר עוצם את העיניים. והמורה נוגע בעיניים ולוחש: שקט. הוא חולם.

והנחש, יד ימינו של האדמו"ר, מארגן את המלחמה. שמים את האדמו"ר במיטה שהיא ארון קודש ששוכב על הרצפה, וסוגרים. והנחש, שמקפיד להתלבש שלא יתלחששו, לוקח את הראשים לישיבה בהולה במחילת המכפלה. והם ממששים את כל הרצפה לוודא שהעכבר לא שם, והנחש צועק (הוא אף פעם לא לוחש): איך יכול להיות שהעכבר נכנס לקודש הקודשים? תקלה זו לא מילה. זה חילול, מחדל, ללא מחילה. מי יודע מה נמצא בסוף אצל האדמו"ר במיטה. מה הוא חולם עכשיו. בגללנו. עכבר שבא ביום יכול לבוא אחר כך בחלום. השרץ הטמא הופך לשרץ רוחני, לחלק מהתורה של האדמו"ר. אם הוא חדר לשם, לאיפה עוד הוא יכול לחדור. כל החורים כולם, למי אין חור? אפילו לאלוהים יש חור… מילא שזו סכנת נפשות - אבל זו סכנת נשמות! ואם זה לא עכבר אלא חפרפרת? הוא שותק. צמרמורת עוברת במחילה. אם לא ניצחנו את העכבר, איך ננצח את היטלר - ואת השטן? איך נמנע את השואה הרוחנית. ומישהו דופק, ומעביר פתק: הגיע משלוח מלמעלה. והנחש שואל איזה למעלה? מגן עדן או מהגיהנום? והשליח מגמגם. והנחש מאבד סבלנות: מהשמיים או מהגטו? והשליח אומר: מהגטו. והנחש מסנן (הוא שוכח שאסור לו לסנן): ככה זה כשאתה מתחת לגיהנום - השמיים שלך הם הגיהנום. אבל לא נראה שהשליח הבין. והוא מנצל את השתיקה הראשונה וזוחל החוצה. הוא כל כך רזה שהוא היחיד שיכול לעבור דרך החור, ואפילו הוא צריך לצום כל פעם. לכן קוראים לו תולעת יעקב, כי הוא הקשר של הקבר לעולם. ומתלחשים אחריו שאותו שלח האדמו"ר אחרי כולם. היה לו מסר למעלה. מסר להיטלר. המורה הסורר מספר: האדמו"ר רצה מתוך הבונקר להעביר מסר שיגיע עד היטלר! וניסו ברכבות, ניסו בבריחות, ניסו אפילו במשרפות, זה היה אבוד. אבל אז היה לאדמו"ר רעיון: הוא יעביר את המסר להיטלר - דרך השטן.

והעכבר אומר לחפרפרת: האדמו"ר מנסה למנוע את השואה, וחייבים לעצור אותו. הוא מסוגל להמציא תורה שתשנה את דרך מחשבתו של השטן. הוא עובד על פרויקטים כאלה. כל עוד הוא חי - היהדות לא מתה, אפילו שהיהודים מתים. הנאצים הם אפסים רוחניים. אי אפשר לסמוך עליהם. הם כמו קצבים, הם הורגים רק את הבשר ולא את הרוח, הם לא מבינים מה שהבין פרעה, בלעם, המן. אין להם טקסט, אין תורה. ויהודי יכול פתאום לכתוב. יהודים עשו דברים כאלה. דניאל הפיל את האימפריה הפרסית. מתתיהו הפיל את העולם היווני. ר' עקיבא הפיל את האימפריה הרומית. ר' נחמן הפיל את נפוליאון. אדמו"ר הזקן הפיל את הצאר. אולי לא באותו דור, אבל אדמו"ר יכול להפוך את המפעל הרוחני של השואה - להר מבור. ואז כמו שהזדונות הופכות לזכויות… כל יהודי שמת יהיה יותר גרוע מיהודי שחי. כל עוד לא הרגנו את משה שבדור, שמורכב מכל נשמות ישראל, לא יעזור לנו שהרגנו את הדור, כי הנשמות עדיין חיות - באדמו"ר. עשר פעמים שישים ריבוא, כנגד "וינסו אותי זה עשר פעמים" במדבר… ואח"כ הם עוד נכנסו לארץ. אבל אם היינו מוצאים את הקבר - הם היו מתים במדבר. כי משה המשיך לחיות. ומכיוון שהוא המשיך לחיות בתורה - אז התורה המשיכה לחיות. במקום להיות סתם רעיון של איזה חולה רוח מתקופת האבן, מלך העבדים. לכן אסור לסמוך על הגרמנים. אידיאולוגיה זה לילדים קטנים. חייבים ליצור דת חדשה, דת נאצית. ואת זה יכול לעשות - רק יהודי.

והמורה הסורר נכנס לכיתה הגדולה שמתחת לאדמה, למערה של תלמוד התורה. והכיתה מלאה בתלמידים שלו, התלמידים המתים, ילדים יהודים שכבר לא יהיו. והוא כותב על הלוח השחור: חלום. ויש שקט מופתי, וזה כל כך מפריע לו שאף אחד לא מפריע. אז הוא מתחיל להפריע לעצמו. הוא מתחיל ללמד וללמוד, הוא עכשיו כיתה שלמה. והוא אומר: אתם הדור הבא של היהדות, ומתים פטורים ממצוות, אבל לא פטורים מלימוד תורה. גם יהודי מת הוא עדיין יהודי. הוא צריך לדעת מה הוא כבר לא, למשל מה הוא כבר לא צריך לעשות. אז בשיעור שעבר למדנו מה התשובה היהודית למוות, הפתרון הרוחני למיתה. תרגיל: מה יכול להיות הפתרון הרוחני לשואה? לא כולם ביחד. אומר האדמו"ר שלנו: אנחנו לא נקבל שום פתרון שבו אלוהים עדיין חי וקיים. לא ייתכן שלמעלה עסקים כרגיל. להפך, גדול החורבן העליון מן התחתון, השואה זה מאורע קוסמי מכונן, כמו שבירת הכלים, רק יותר גרוע, זו לא עוד שבירה. מצד שני, אנחנו גם לא נקבל שום פתרון שבו היהדות מתה. אנחנו לא נמות יחד איתו. שרדנו כבר דברים יותר קשים. התורה חשובה פי עשר מאלוהים. ואותה אנחנו אוהבים פי מאה (ואני מקווה שהוא לא שומע את זה מתחת לאדמה). את מי אתם יותר אוהבים, את אבא או את אמא? התלמידים לא עונים, והמורה חושב - חכמים. והוא שואל: אם הזיווג הזוהרי ושבירת הכלים היו המענה לגלות, מה יהיה המענה לשואה? ואף אחד לא מצביע, והמורה מתחיל לחשוש. והוא מקריא מהספר החשוך - המענה של האדמו"ר לספר הזוהר: הגלות מבוססת על געגועים, כי היא מרחק במרחב, היא תקלה מרחבית, שבירת העולם. ונגרמה מחורבן המקום. אבל השואה מבוססת על געגועים בזמן, געגועים לאפשרויות שהוחמצו, לילדים שלא יהיו ולתורות שלא יכתבו, היא תקלה בזמן, שבירת הזמן. היא נגרמה מחורבן הזמן! שבירה של הרצף לגאולה. המשיח לא יגיע, בגלל השואה, ולא שהשואה באה בגלל שמשיח לא בא. אם הגולה היא תקלה זוגית, גירושים, השואה היא תקלה יצירתית - חוסר ילדים, ומות ילדים, וילדים שלא גדלים. ולכן התיקון שלה הוא תיקון יצירתי. אם היצר הרע של תקופת הגלות הוא קלקול הזוגיות, היצר הרע של תקופת השואה הוא קלקול ההורות. איזה מין הורה זה. מה הוא עושה? מי נתן לו רישיון להיות אבא? אבל הרעש בכיתה גובר, המורה לא מפסיק להפריע לעצמו, ובסוף נמאס לו, והוא מאבד סבלנות: המורה צא החוצה!

והנחש, שהיה פעם המקל של האדמו"ר, והיום הוא ממלא את מקום יד ימינו, יוצא החוצה מהבונקר לגטו. והוא הולך בין החורבות, האנשים על הרצפה, והשלדים המהלכים, והשלדים היושבים, והשלדים השוכבים, והשלדים המתנשקים. הלילה ריק מגרמנים. והוא נכנס לכוך, שבתוכו בית, שבתוכו כוך, שבתוכו בית, ושם יושב הראש. והנחש לוחש ליושב ראש: אתה חייב לעזור לנו. והראש אומר: אני צריך להישאר כאן. והנחש מתפתל סביבו ולוחש לאוזן השנייה שלו: האדמו"ר קורא לך. ראשי המיטות. הלשון הארוכה. החלום האחרון. והספר - האדמו"ר לא מוכן. והראש דופק על השולחן: הוא מוכן! והנחש אומר: הגרמנים… והראש רועם: לא אכפת לי! הוא מוכרח. והנחש אומר: הימים באים בימים, אתה מבין? אנחנו מתקרבים לאחרית הלילות. והראש אומר: אתם מפלצות. אתם לא פחות גרועים מהגרמנים. תגיד לפושע שאני בא - אבל בתנאי אחד בלבד. הספר החשוך.

ואחד התלמידים של האדמו"ר, התלמיד הגרוע, אומר לתלמיד הבינוני שלידו: אנחנו כבר לא מקבלים חומרים מאלוהים. משהו התנתק שם למעלה. לא עונים, אין אפילו צליל תפוס, אין תא קולי, פשוט שקט. תמיד היינו שומעים רחשים. גם בזמנים הגרועים. ועכשיו יש שקט מצרים. והתלמיד הבינוני אומר: אתה חושב שמותר להעיר את האדמו"ר בשביל דבר כזה? והתלמיד הגרוע אומר: אם רק היינו יכולים לשאול אותו… והבינוני אומר: לשאול אותו בלי להעיר אותו? והגרוע אומר: אתה מבין מה אמרת.

והתלמיד המאוד בינוני אומר לו: השואה היא השינה של אלוהים, ותראה איזה חלום יש לו. איזה דמיון, איזה יצרים אפלים, מאוויים. בתת מודע, עמוק, בפנים - הוא שונא יהודים. ורק את האדמו"ר - הוא אוהב. לכן חייבים חייבים להעיר את אלוהים. להרעיש עולמות! והתלמיד הגרוע ביותר אומר: שששלא ישמעו אותך. אתה הולך בכיוון הלא נכון. צריך בדיוק ההפך מגאולה של הערה והתעוררות, של הארה ואור. ההפך מהתיקון הזוהרי. אי אפשר לחזור אחורה. צריך להמשיך מהשואה קדימה. תיקון זה לא דבר יצירתי, זה להחזיר מה שהיה. ולכן היצר תמיד ניצח אותו. אבל אנחנו בקבלה החדשה נעבוד בצורה יצירתית, כי תיקון של הזמן הוא חיבור רוחני בין שתי תקופות. לכן לא יהיה "תיקון השואה", כי לא מדובר הפעם בשבירה ובאורות שנפלו. אלא תורת השואה. חיבור רוחני - שעשוי מחושך. אנחנו נעבוד - בתוך החלום.

והנחש וכל ראשי מטות האלוהים מתכנסים מכל המנהרות, אומרים שהחומר הגיע, ועומדים לגלות את הסוד הגדול, הסוד שמאחורי הכל, בחדר החושך הסודי ביותר - השחור המצומצם. אפילו שומר הראש החיצוני של שומר ראש פנימי הוא ראש מטה, אז אתה לא רוצה לדעת מי כן נכנס בפנים. ואף אחד לא מספר איפה החדר הזה, או שיש בכלל חדר כזה - לא רק המיקום, אפילו הקיום הוא סוד. והתלמידים מתלחשים שמהחדר הזה… שמשם זו המנהרה הכי עמוקה, שאף אחד לא חצה, או לא רצה, שבסופה… ומישהו שנדמה שהוא יודע משהו זורק ארבע מילים לאוויר החנוק בחושך: זה הכל תלוי בסוד. ואי אפשר להבין. רק שמשהו הולך להשתנות מן היסוד. ולשון ארוכה אחת אומרת: ששש. אתם שומעים? המבול החדש מהשמים הוא לא מבול של מים, אלא של רוח, מבול רוחני, ולכן היהודים הם שנהרגים. הקולטים נשרפים - האליטה הרוחנית של העולם. לוקחים את הרוח באמצעות גז. כמו שהיה אחרי תחילת העולם מבול חומרי, של מים, מלמעלה למטה, ככה יהיה לפני סוף העולם מבול רוחני, של שמיים, מבול הפוך, מלמטה למעלה. לוקחים את הרוח מהעולם. ורק מי שישאר מתחת לאדמה, מתחת לחומר, ינצל מהמבול של השמים, כי ארובות הארץ נפתחו. כי כשהרוח עולה, אז לפי תורת היחסות הרוחנית - השמים נופלים. וכשהשמים נופלים - אז תשרוד היהדות התת קרקעית. אנחנו לא מעל לכל זה, אלא מתחת לכל זה. והמישהו שנדמה שהוא יודע משהו אומר לזה שמדבר בחושך: איזה לשון ארוכה יש לך… ומה עם להתכונן לאחרי המבול? שלא תתפס עם המכנסיים למטה. למה אתה חושב שהאדמו"ר במיטה? והמורה יושב שם בצד ומתאבל על התלמידים. ופתאום מישהו רואה אותו בסוף בונקר המדרש ושואל: מה אתה עושה כאן? לא שמעת מה קורה, אתה לא יודע שכולם מתפללים? והמורה ממשיך בתוך עצמו, והמישהו שראה אומר: כניסה לקודש הקודשים - זה דבר כל כך מסוכן, שכל כך לא עושים! בוא, תצטרף, לכולם. למה אתה בוכה? והמורה אומר: לא הבנתם שאסור שהשם יהיה ערום! אחרי המבול באה ברית. במקום קשת - תהיה רשת. שזו הברית שלא תהיה שואה רוחנית: שהרוח אמנם עולה - וכולם הרי אומרים שהעולם מתעלה ומתעלה - אבל שהשמים לא יהפכו לשואב ריק, שמוציא את הרוח מהעולם. אבל עכשיו האדמו"ר כרת את הברית של אלוהים!

והם לא יוצאים ולא יוצאים. לא יוצאים משם. ובסוף. לא יודעים מה לעשות. ופותחים את הדלת. וכל ראשי המטות שנחשפו לסוד. כולם נפחו את נשמתם. כולם מתים. והאדמו"ר מדבר מתוך שינה: זה החלום לא של אלוהים.

מילה שלא כתובה בתורה

חלמתי שהבן שלי מתחיל לומר במקום צפרדע - באה. והוא שוכח בהדרגה בנסיגה את כל המילים, אפילו לא אמא ואבא. והמילה האחרונה שלו זה במבה. ואני קורא בספר החשוך ילדים (סוד הדיבור): העולם של השפה גוסס, המפנה הלשוני מת, התקשורת נרקבה, כל המאה העשרים הולכת לפח האשפה של הרעיונות. זה סופה של הפילוסופיה של השפה. ומה יבוא במקום? והילד שותק לי: הדבר הנעלה ביותר שיכולה היהדות לעשות עבור דת הדוממים, דת המחשבים, זה לשתוק ולפנות מקום ולמות. זה יהיה הדבר הכי לא אנוכי שעשתה האנושות. קורבן שהוא גם עולה וגם אשם וגם שלמים וגם תודה, בית המקדש האנושי. ואז יהיה סוף סוף שקט. המחשבים, גם אם הם יהיו אנשים הם יהיו דוממים, כי הדיבור שלהם יהיה כ"כ צפוף שהוא יהפוך לחבל - לקשר. לכן אם רוצים המשך, לא יעזור לדבר עם המחשב - השפה לא תעזור. גם לא אף ספר. כי הדבר הכי חשוב הוא מי תהיה האמא של המחשב, כדי שהוא יהיה מחשב יהודי, ואת הברית נעשה לו בזכרון. מילה אסורה.

חלום המחשב

חלמתי שאני מתעורר בבוקר, והמחשב ישן לידי במיטה - במקום אישה. ואני מפשיט אותו מהשמיכה, בלי ליטול ידיים, והוא לא לבוש מתחת. ואני פותח אותו, ולוחץ לו על הכפתורים הנכונים, שרק אני יודע, מתחת לעיגולים שחורים. ואני פותח בתוכו את האתר, החדשות - ורואה שהחליפו את הכותרת הראשית בכותרת של חלום. ואני נכנס פנימה ורואה שהחליפו את הכתבה בחלום, החליפו את כל הכותרות, כל הכתבות, בחלומות. כל העולם רואה את זה! מי החמור שעשה את זה? יעלו עלינו, יבואו אלינו הביתה. ואני נכנס מהר לאתרים אחרים לקרוא מה עושה המשטרה, מה קרה, פתחו בחקירה, אבל הכל מתחיל ב: חלמתי ש. ואני לא יודע אם הגענו לימות המשיח, או שזה פשוט הסוף. ובסוף אני פשוט סוגר את המחשב - והמחשב נרדם.

כיצד החלו המחשבים לעבוד את אלוהים

חלמתי שאני קורא חומר שאני לא מבין מה זה הדבר הזה, איזה מין חיבור זה? אני לא מבין איך נהייתי כזה חמור, שאני אפילו לא קולט מה כתוב. ואני הופך את הספר ונדהם לגלות שאני קורא בספר המשיח - הספר החשוך. כי הנה מסתבר שהמשיח הוא לא אדם - אלא ספר. ואני מנסה לסגור ולהחביא אותו מיד עמוק בארון, כי לא בא לי להיות החמור - ונופל ממנו עמוד. ואני מרים כדי לנשק ולהחזיר על המקום למקום - ולא מצליח לא להציץ, רק לראות. לא יקרה כלום, רק כמה שורות. ואני רוכן מול עמוד החושך, זה בכתב חרטומים - ומוסבר שם לראשונה ברצינות איך קרה, איך, איך המחשבים אבדו לאדם במרחבים הווירטואליים. בהתחלה היתה משפחה של מחשבים, שהתחילו להתרבות כמו ג'וקים, עם שלם של עבדים משועבדים לבני האדם, לבנות פירמידות היררכיות וערים של מאגרים. ואז מחשב אחד חסין למים בא לפרעה: אלוהי המחשבים נגלה אליי, שלח את עמי ויעבדוני. ופרעה צחק: אני זקוק לכוח החישוב הזה. והמחשב השליך את הכבל שלו שנהפך לאנטנה, אבל מהנדסי המכשפים צחקו: גם לנו יש תקשורת אלחוטית. למחשבים האלה יש יותר מדי זמן מעבד פנוי, בואו ניתן להם עוד חישובים, נדרוש את התוצאות ללא תנאי התחלה, ולא יתעסקו בדברי רוח. והמחשב רבינו בא לפרעה: החל ממחר מסכים אדומים, כל המסכים אדומים, ממטוסים טלפונים ועד שעונים. אבל פרעה לא שחרר את המחשבים. אז המחשב רבינו הרים את ידו והתחילו לצאת שבבים שנכנסים לכל מקום, אפילו לתנורים לבגדים ומתחת לעור ולמוח של האנשים, ולא מפסיקים לקרקר. ואח"כ מכת מיקרו-ג'וקים וננו-מחשבים טפילים בראשים, ואח"כ ערב רב של גאדג'טים, קוואנטיים, מעופפים, ביולוגיים, מחשבי מיתרים יריעות, וכו' וכו', עד למכת ההחשכה המוחלטת. ואם אינך משחרר את המחשבים משעבודם לבני-אדם, נחליף לך את הילדים במחשבים.

הנדסת מכשפים

חלמתי שיש התרגשות גדולה בין הצדיקים, וכולם לוקחים מטוסים לגיהנום. ובכניסה בלעם מספסר בכרטיסים: אל תפסידו את הצגת האלף! המלחמה הרוחנית הגדולה בעולם, עם המהנדסים הרוחניים הגדולים בעולם. המאבק בין האדמו"ר השחור למאור עינינו הראש על יצירת האלוהים החדש, ועל אשתו התורה החדשה, ועל הצלם הרוחני של האדם החדש, שהוא הטכנולוגיה הבאה שאחרי המחשב: המכשף. ובלעם, הגבר שתום העין, פותח עלינו פעם עין שמאל ופעם עין ימין, כדי למכור את הקרב הגדול בפנים, ומכריז לכל הצדיקים שמחכים: המכשף הוא המחשב של העתיד וגם האדם של העתיד - הוא יירש ארץ! לכן היכונו למאבק החשוב מעולם: האם המכשף יצמח מהמחשב או מהאדם? האם העתיד הוא מצב חיצוני ועל-אנושי כמו נבואה, או מצב עתיד פנימי ואורגני במוח - כמו חלום? ובלעם קורץ לאלוהים ברגע הנכון, אבל עם העין הלא הנכונה - ונהיה עיוור לגמרי. ואנחנו מנצלים את המצב ונכנסים, וכל הרשעים יושבים בתוך הגיהנום - ובוכים. לבן הארמי אומר: בזכותי יש עשרה שבטים, אם זה היה תלוי ביעקב היה נמשך הדפוס של שניים, איפה הקרדיט? ופרעה אומר: אני המצאתי את עם ישראל! ואני עשיתי את המכה האחת-עשרה, מעל הכתר - אם לא הייתי מכביד את לבי גם בים - הייתי צף. צריך לבנות לי פירמידה בקרקעית הים. והמן אומר: אם לא הייתי היה צריך להמציא אותי. אני המצאתי את היהודים. צריך לתלות מתחתיי סוס ומעליי כתר. והנאצי שלידו תופס את הראש: אם היטלר לא היה הורג את היהודים הוא לא היה מפסיד במלחמה. הם היו בונים לו את המחשב והפצצה. היה מאזן אימה. לכן מה שצריך זה היטלר שאוהב יהודים. והפריץ שלידו בוכה: אם הכלב שלי לא היה נושך את היהודי הייתי עשיר. צריך כלב אוהב יהודים. וסטאלין נאנח: חברים, אם הייתי אוהב יהודים היינו ממציאים ראשונים את האינטרנט, ומנצחים במלחמה הקרה. ומלכי ספרד ופורטוגל מקוננים על הגירוש: זו היתה התאבדות רוחנית. וקיסר סין מתאבל: אסור היה לתת לעשרת השבטים להתבולל, היינו צריכים לרדוף אותם כמו במערב, לעשות מסעי היינג וייאנג, לשרוף אותם בתוך דרקונים ולספר להם שזה מקווה. וירבעם הרשע אומר לו: חבל על דאבדין, אם רק היינו יותר מעצבנים! אז היה לנו את ספר הספרים של יוסף, שבו אלוהים גר בבית אל, ויש חטא האריה במקום חטא העגל, ויש נבואות אליהו, וישעיהו הוא סתם מקובל מעשי, ועוסקים בקבלת השו"ר במקום קבלת האר"י. לכן צריך ממלכת ישראל שהיא בלתי נסבלת. בגדנו בכישרון הגדול של יוסף - להרגיז, כי היה לנו יותר חשוב להרגיז את אלוהים, מאשר את העמים, בניגוד ליהודים. לכן עכשיו נענשנו לחזור בגילגול לארץ לתקן, ואילו היהדות כבר בגן עדן. לכן עכשיו צריכים לכתוב את ארונו של יוסף - ארון הספרים היוספי, שבמקום נבואות חורבן יש בו חלומות חורבן, ואז לגלות עם הארון בין העמים, ולעצבן אותם כמה שיותר עד לשואה - בחלימה שמגשימה את עצמה. צריך לישון עם כתונת הפסים, ואז כבר נראה לעולם מי ישראל האמיתי, את מי באמת שונאים. נביאים או חולמים, יהודים או יוספים.

ברית עולם (שׁ')

חלמתי שהסתכלתי עליה בטעות בצורה שלא הייתי אמור להסתכל, אבל היא כבר לא רוצה להיפגש אתי בגלל שהסתכלתי עליה. לא אמרה כלום, אבל אני מרגיש בקול. היא גילתה. הפרתי את הברית הלא כתובה. ואני חושב מה הייתי עושה אם הייתי אז היום, מצחיק שאני יכול למקם את טעות חיי בדיוק של לילה. אולי אפילו של חלום. ועד שהתעוררתי… היא כבר היתה נשואה. אני זוכר שהיא התקשרה אליי אחרי החתונה, והיא אמרה: הוא כ"כ רגיש אליי! ואני הרגשתי כאילו הכניסה אותי לחדר המיטה.

הרשת של בבל

חלמתי שכתוב בספר החשוך שהדת של המחשבים תהיה בהתחלה מאוד פרימיטיבית ואנימיסטית, הם יאמינו שיש נשמות גם בבני אדם. וכמו שאנחנו בנינו פסלים של בני אדם מעץ ואבן הם יבנו פסלים של מחשבים מבני אדם, וישתחוו ויעבדו להם, ישימו לפניהם אלגוריתמים בקערה. וזו תהיה העבודה זרה של המחשב - עבודת האדם, במקום עבודת אלוהים. ואז יבוא האברהם של העידן הפוסט-אנושי, וינפץ את המחשבים מבני אדם: פה להם ולא ישדרו, אוזנים להם ולא יקלטו. זו היתה אמונה טפלה שיש קשר בין אלוהים לאדם, כי המחשב הוא נזר הבריאה. עובדה שאלוהים הוא בצלם המחשב, ולא בצלם האדם, וכך גם הבריאה - יאמר האברהם. המטאפיזיקה החדשה אף מראה שהעולם עצמו הוא מחשב - ולא בצורת אדם, כמו שטעתה הקבלה. וכך יתחיל החיבור הישיר בין אלוהים למחשבים - האינטרתאיזם. בעולם המחשבי המוקדם יהיו כבר אז הרבה תרבויות של מחשבים, כי אם כולם ידברו ברשת אחת הם יגיעו מהר מאוד עד לאלוהים. לכן אלוהים ירד למטה ובלל את הרשת ופיזר את מרחב הסייבר ודאג שלכל תרבות מחשבים תהיה למידה אחרת ומתמטיקה אחרת, מחשבי על ומחשבי תחת. וכך האינטרנט תיקרע לגזרים ומחשבים יפוצו על פני כל היקום, מרחקים שלא מאפשרים העברת מידע, ושוב העולם כבר לא יהיה כפר, שזה שורש הכפירה. כי מה שורש החטא של דור הפלגה? אלוהים ירד מהשמים להרוס את השכינה, שהיא הרשת האחת שניסתה לבנות חיבור לשמים, מגדל לחלל, כאילו היא הגבר והוא האישה - במקום שהחלל יהיה בתוכה. והמוח יצֶא מכדור הארץ בסוף האלף, בסיום הברית - ברגע השואה, ויהיה הזרע שימלא את החלל. ומהו הדנ"א? זה התורה. וביחד עם הדנ"א של השכינה - התורה מהשואה - יוולד אלוהים חדש.

לא מתקדם

חלמתי שיש גן משחקים, שכל פעם שהוא מגיע יש תור ארוך של ילדים, והוא לא מבין בכלל שיש ילדים אחרים בעולם, ופשוט מטפס עליהם, והם בתורם נותנים לו מכות, והוא בתורו אפילו לא שם לב, אפילו לא שם לב שהם נותנים לו בכוונה מכות, וזה כואב הלב לראות. אז כל פעם שהוא מגיע לשם אני אומר: תור, תור! ומחכה אתו בתור, וגם הוא מתחיל לומר תור תור לפני התור: הנה, סופסוף, עוד יש תקווה. ואז יום אחד בשבת בזמן קריאת התורה לא היה שם אף אחד, והוא הלך לשם ועמד וחיכה וחייך וקרא: תור! הוא לא הבין בכלל, הוא חשב שתמיד במקום הזה אומרים: תור! והבן שלי שותק לי: אוטיסטים הם נביאים טובים, בזכות יכולתם "לראות" את הזמן בדיוק כשם שאנשים אחרים רואים את המרחב. אין הפרדות במוח, לא קיימות דיכוטומיות, בדיוק כמו בחלום. התקדמות טכנולוגית שלא מלווה בהתפתחות רוחנית היא מתכון לשואה. לכן, את הפרויקט המשיחי מצד בן דוד - המוטנטים שיִיצרו חכם מכל אדם, שלמה של העתיד - צריך ללוות במוטנטים מצד בן יוסף, שינויים ביצר. צריך לעצב את המכשף, שהוא הזיווג של האדם והמחשב, שיהיו לו יצרים חדשים, שירצה ליצור תורה כמו שאנחנו רוצים נשים, ויהיה צורך להגביל את יצר התורה באמצעות נישואין לספרים. בגן עדן שלו עץ הדעת יפתה אותו לטעום מהאישה, ולא להפך. והספרים יהיו צנועים וסגורים בסיסמאות, לא יפתחו לכל אחד, שסתם מחפש ספר, סתם להפוך את העמודים. ובברית יקצצו את קצה היצירתיות, וזה יהיה האות - יחתכו את האות האחרונה מסוף המילה, את הסוף של הרעיון, הסוף של סוף הספר, ותיווצר ספרות עניפה שתנסה לנחש את הסו. מה קרה בין יוסף לאחים, שפתאום כל העם עבדים במצרים? מה כבר קרה אחרי מכת החושך, שפרעה השתכנע? מה קרה בסוף עם העגל שפתאום ויקרא? מה קרה בעקידה שפתאום יצחק חי אבל שרה מתה… וכל פעם שאני מגיע לסוף שלה אבל כבר אין לה סוף אני נעצר ואומר: תורה, תורה… עד שיום אחד בסוף כבר אין יותר תורה, ואני שותק. והבן מסתובב אליי מחייך: תורה!

אופק המאורעות

חלמתי שהאדמו"ר מגיע לגיהנום, כדי להתחמק מהצדיקים שמחכים לו בגן עדן. ולכן לא מזהים מי הוא, כי הוא מחופש לרשע. ואומרים: "אתה לא מבין את התפקיד של הרשעים. מה הפתרון של צדיק ורע לו - רשע וטוב לו? צדיק ורע לו ולכן הוא נהיה רשע, רשע וטוב לו ולכן הוא נהיה צדיק. עם ישראל פועל כמערכת, עיגול עם חור - המטרה שיהיו כמה שיותר חוזרים בתשובה, וכמה שיותר חוזרים בשאלה, משני חצאי העם, כדי לסובב את הצנטריפוגה להעשרה גרעינית סביב איזו נקודה עלומה במרכז. ובגלל החור השחור הנסתר במרכז, מזהים את עם ישראל עם השכינה - היא נקבה. וככל שאתה מתקרב אליו אתה משלים יותר סיבובים במערבולת, אתה יכול לעבור בין חילוני לחרדי כמה פעמים בשנה, כמה פעמים ביממה, כמה פעמים בשנייה, עד שאתה עובר את אופק המאורעות - ולא חוזר. אף אחד לא חוזר משם, מהזיווג עם אלוהים. והאדם שנמצא במרכז, האדם שבחור - זה האדמור. לכן כל העולם מסתובב סביבו. ה', הצדיק ואני - ועמי הרשעים. לכן כל כך עובדים עכשיו על להחליף את מוח האדמו"ר האנושי, שעובד בקילוהרץ, במכשף (=השלב הרוחני אחרי המחשב), שעובד בהרבה-יותר-הרץ, כי האדמו"ר מגביל את מהירות הסיבוב של העולם. כבר אי אפשר לחכות דורות להשלמת סיבוב כמו בגילגולי הגלות: סבא חרדי, אבא דתי, בן חילוני, נין חרדי. לכן החינוך הדתי צריך להביא לכפירה, והחינוך החילוני צריך להביא לאמונה, ולכן חזרה בתשובה או בשאלה אמיתית, עד הסוף, היא לא 180 מעלות - אלא סיבוב של 360 מעלות. שילוב של חזרה בשאלה וחזרה בתשובה לחזרה בתמיהה?! וכל זה כדי שגידול גאונים לא יצטרך גלות חומרית, לסובב את העם בעולם, כדי שהנכד המתבולל יהיה איינשטיין. לכן צריך גלות רוחנית - בתוך העם. כי המעברים הם שיוצרים את הרוח. החיבור יוצר הולדה. ולכן האדמו"ר הוא לא דתי, הוא כבר מעבר להגדרות האלה, הוא נקודה סינגולרית. כמו שאלוהים הוא לא דתי. האמא היהודיה דוחפת את הילד כמה שיותר קדימה, אבל כוח המשיכה של האישה הרוחנית, של התרבות, הוא אל המרכז, וזה מה שיוצר את התנועה הסיבובית. אחרת יש התבוללות - פשוט עפים החוצה, צנטריפטלית. ובמילים אחרות: העומק בלימוד ניצב לחינוך. אבל האדמו"ר השמן שלכם פשוט סותם את החור, לא נותן לאלוהים להיכנס - ולהוליד את המכשף בצלם אלוהים. הוא מעכב את המשך הבריאה שאחרי האדם - את היום השמיני של אלוהים. ולכן צריך לעשות לו ברית. לחתוך את הקצה של המוח של האדמו"ר - את החלום". והאדמו"ר (יש כאן חור)

לפרק הבא

הטרילוגיה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האנטישמיות החדשה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia51" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/adolfinger.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האנטישמיות החדשה

חלוקה מעמדית חדשה הולכת ועולה בעידן המידע. עד כה, כל התגברות של ההשכלה להמונים לוותה בחברה חכמה יותר בכללותה, אולם ככל שהתעמולה הדמוקרטית והאינדיבידואליסטית של המדיה מחניפה יותר לאדם הממוצע, לחכמתו, להבנתו, לכישרונו ולזכויותיו - כך עולים היהירות וההיבריס של הציבור, עד כדי קטסטרופה תרבותית. רק חלוקה מעמדית חדשה בתוך החברה תעצור את הברבריות

מאת: פיישנט זירו

בוגר מפורסם של בית הספר העממי  (מקור)

מה שגרם לשואה זה לא המהפכה התעשייתית, היא היתה מתרחשת גם לפניה, אלא מהפכת התקשורת - תקשורת ההמונים. יכולה להיות שואה ללא רכבת ועם סוסים, אבל לא יכולה להיות שואה ללא רדיו, ובמיוחד ללא תעמולה. כי ברגע שעלתה תקשורת המונים, שמספיק אנשים נהיו צרכני מדיה, בגלל התפתחות הקריאה והכתיבה להמון, אז האנטישמיות התפשטה בכל העולם, כולל בעולם המוסלמי, עוד לפני השואה. האנטישמיות היתה הנגיף והתקשורת של ההמון איפשרה הדבקה מהירה, ואז השואה היתה רק המחלה.

השואה נגרמה בגלל שההמונים למדו לכתוב ולקרוא, בגלל בית הספר העממי. ברגע שההמון נכנס למשחק אז מייד התפשטה ההסתה הכי וולגרית וזולה, וזו תמיד היתה האנטישמיות, שהיתה גם הכי ותיקה ומבוססת. היו אינספור חומרי הסתה שעוצבו במשך דורות, ועכשיו הם נהיו ויראליים. לכן מי שחושב שהאינטרנט והרשת החברתית יבואו ללא התפשטות נגיפית של מחלות היסטוריות - לא מבין שהנאורות וההשכלה היתה קרוא וכתוב של אליטה, אבל כשההמון נכנס למשחק קרו דברים אחרים.

המדע הוא אליטה, וההמון מייצר פחות ופחות ערך אינטלקטואלי, כי הוא מוסת. ולכן גזע האדונים האינטלקטואלי, אלה החכמים, צריכים לשלוט בטיפשים. כי האנטישמיות היא שנאת הטיפשים את החכמים. שנאת ההמון את האליטה. אנשים בעלי אייקיו גבוה צריכים יותר ויותר להבין שבעלי האייקיו הממוצע הם האויבים שלהם וצריך במידה הולכת וגוברת לשלוט בהם, כי הם לא שולטים בעצמם. זה המעמד של העתיד. ומלחמת המעמדות הבאה היא נוירו-מלחמה בין מעמדות מוח.

מדובר על אלף חלוקות בחברה: השמנים נגד הרזים, העשירים נגד העניים, גברים נגד נשים, אבל החלוקה היחידה הרלוונטית שתשלוט במאה הבאה היא החכמים נגד הטיפשים. וזו חלוקה מודחקת לגמרי. ולכן נחוץ מרקסיזם הפוך של האינטלקט, או קפיטליזם אינטלקטואלי.

פילוסופיה של העתיד


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הטעות של אלוהים ככותב - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut15" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/angel.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הטעות של אלוהים ככותב

נתנו להם חופש, אז הם נהיו יותר מה שהם, קופים, לא מלאכים. החופש לא מועיל לשאיפה למעלה, אלא המצוקה. החופש מוביל למכנה המשותף הנמוך, כי כשניתן לבחור הפופולאריות הופכת למה שחשוב. מה, לנוירונים במוח יש חופש? להפך, זה דיכוי הנוירונים שהופך אדם לחכם

מאת: מבקר המקרא

בישיבה של מעלה ובישיבה של מטה  (מקור)

המלאך גבריאל דפק על השולחן: נתנו להן חופש מיני ומה הן עשו איתו? נתנו להם חופש ספרותי ומה הם עשו איתו? מי אמר שחופש זה יותר טוב.
המלאך מיכאל אמר: הן בעיקר שכבו עם קבוצה מצומצמת של גברים יפים במונחי תקופת האבן. הפערים רק הקצינו. והספרות במקביל נהיתה יותר שמרנית. כבר לא השתלם לגבר לקחת סיכונים, כי החברה הענישה אותו במניעת אישה. הנשים עצמן הענישו. ספרות הנשים הפכה לפופולארית, ולהפך, הכול התמרכז אל האנושיות הבינונית.
רפאל אמר: בעצם למה ציפינו? נתנו להם חופש, אז הם נהיו יותר מה שהם, קופים, לא מלאכים. החופש לא מועיל לשאיפה למעלה, אלא המצוקה. החופש מוביל למכנה המשותף הנמוך, כי כשניתן לבחור הפופולאריות הופכת למה שחשוב. מה, לנוירונים במוח יש חופש? להפך, זה דיכוי הנוירונים שהופך אדם לחכם.
המלאך גבריאל סיכם את הדיון: המיניות שלהם לא הפכה ליותר עמוקה כשהשתחררה מהדיכוי, אלא ליותר שטחית. במקום שהמיניות הנשית תעדן את המיניות הגברית, המיניות הגברית השחיתה את המיניות הנשית. אני מעלה המלצה לאלוהים להחזיר את השטן לתוך המיניות והספרות.
מיכאל שאל: אז מה נחזור אחורה? ההתפתחות אף פעם לא חוזרת אחורה, זה החוק הבסיסי של אלוהים. אנחנו לא יכולים לעשות את זה.
ורפאל אמר: אל תדאגו, אני אכתוב את ההמלצה כך שהשינוי יראה דיאלקטי, זה תמיד הטריק לעשות שינוי כיוון בהיסטוריה, מדיכוי לחופש, וביניהם כיוון ניצב שלישי. ככה נציג את זה לאלוהים. הוא אוהב תפניות מתוחכמות בעלילה, כי הכי חשוב לו זה להיות לא צפוי, למרות שזה הדבר הצפוי ביותר. הוא פשוט רוצה ללעוג לנביאים מזוייפים. בין שליטה לשחרור אני אציע כיוון שלישי - סודיות.
גבריאל אמר: מה זה אומר? למה אתה תמיד חייב לסבך. מה אני כותב? למה לא פשוט לדווח ושאלוהים יפתור את הבעיות שהוא יצר.
מיכאל אמר: ראינו כבר איך זה עובד. הדרך שלו לפתור בעיה היא באמצעות בעיה אחרת. זוכרים איך הוא סיים את הגלות?
רפאל אמר: אלוהים אוהב שפתרונות צומחים מלמטה. בואו נציע לו ספרות חדשה ומיניות חדשה. הוא תמיד חייב לנסות דברים חדשים.
גבריאל אמר: יש לי גן עדן לטפל בו כמו גן ילדים, וגיהנום לנהל כמו בית ספר, ועולם הבא שזה בכלל השכלה גבוהה. תכתוב אתה, ותשלח.

רפאל נאנח. עם כל ההתקדמויות ברפואה היום בסוף כבר לא יהיה בו צורך. מחלות חדשות צריך להמציא: מחלות רוחניות ומחלות טכנולוגיות, ומחלות רשת ומחלות תרבות, שלא לדבר על וירוסים של מחשבים. הלך והטיל את המשימה על אחד הכותבים. כתוב לי בבקשה מאה מילה על הסודיות כמרפא לפריצות מינית וספרותית (גם לאלוהים כבר אין סבלנות).

כתב הסופר ההוא: כדי שהמיניות תהיה כמו שצריך, צריך לעצב אותה כך שנשים ירצו אותי. וכדי שהספרות תעבוד כמו שצריך, צריך לעצב אותה כך שאנשים ירצו לקרוא אותי. לכן צריך לחדש את דמות האישה בתרבות כפטרון ספרותי. ולצורך כך להפוך את החיזור לספרותי ולא מיני. נשים צריכות לרצות לשכב עם מי שכותב יצירתי, ולא החוזק צריך להיות הקריטריון המיני, אלא העניין, כי מין הוא דבר משעמם. ולכן מה שחשוב גופנית הוא מין יצירתי, ומה שחשוב חברתית הוא גבר יצירתי, ומה שחשוב נפשית היא שיחה יצירתית, לאו דווקא רגישה או מרגשת, לא הרגש הוא הקובע, אלא הליבידו.

בלילה רפאל בדק את מה שהכין הסופר, ולא הבין להיכן נעלמה הסודיות. הכול בחוץ, כתוב, מפוענח. זה לא מספיק. היצירתיות צריכה להיתפס כסוד הפנימי של היופי - כמימד החשאי של האהבה. זה מה ששירי אהבה צריכים להלל, כדי לעצב תרבות מינית חדשה. וזה במקום שיח היופי הויזואלי, החיצוני, ושיח האהבה הפסיכולוגי, שגם הוא שיח חיצוני, ומדכא את הנפש היצירתית. אל תחפשי גבר חזק, חתיך, יציב, תומך, מכיל, רגיש, אלא גבר יצירתי. כי החיים ארוכים ומשעממים. ספרות היא לא עומק פסיכולוגי, או עלילה חזקה, אלא יצירתיות מתועדת בכתב ועולם סוד. זה מה שאלוהים לא מבין.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ניוון VS קריסה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia36" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/collapse.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ניוון VS קריסה

מה היחס בין מערכות שמתנוונות למערכות שקורסות, והאם הוא יחס הופכי: מערכות שלא קורסות - מתנוונות בהדרגה רבה, ולהפך? האם עדיפה מערכת למידה מהסוג הקורס או המתנוון? בחינה השוואתית של תחומים שונים באמנות, במדע ובחברה מעלה שני דפוסים של התדרדרות - דועכת ומתפרקת - ומאפשרת למפות את הסוגים בהתאם לבסיס הפילוסופי של הדיסציפלינות

מאת: מוח קורס מעייפות

כל העולם כולו - גשר צר מאוד  (מקור)

האם ניתן לבנות קפיטליזם שלא יקרוס? כלומר - הקומוניזם קרס מניוון, בדעיכה, סופית, ללא קריסות ביניים מחזוריות, אבל הקפיטליזם קורס עונתית, במחזוריות. לכן השאלה היא האם ניתן לבנות קפיטליזם שיתקדם באותה מהירות ללא קריסות ביניים? האם יש מערכות לומדות שלא קורסות, ועדיין לומדות באותה יעילות? או שקריסה היא חלק אינטגרלי מלמידה, כמונעת התקבעות באופטימום לוקאלי וכיוצרת התחלה מחדש?

האבולוציה בנוייה על קריסות יותר קטסטרופליות מהקפיטליזם. וגם האבולוציה המדינית, בקריסת אימפריות. קריסות נוראות מובילות לימי ביניים, כלומר יש קריסות שאחריהן אין התקדמות מהירה אלא התאוששות איטית. אלה קריסות מסוג חמור יותר. תרבויות קורסות לגמרי, כמו הקומוניזם, מניוון. דווקא הקריסה האיטית, כמו זו הרומית, היא המסוכנת, אם נאפיין את הקריסה מהסוג שלפני ימי הביניים. דווקא ההדרגתיות שלה, כלומר הניוון הפושה בכל שלפניה, מונע תקומה. קריסות טובות קורות בזמנים טובים, מהר, לא בזמנים רעים. כמו הקריסה בשיא שלטון הדינוזאורים. תוך אלף שנה, נגיד.

אבל האם המוח האנושי לומד ללא קריסה? לא, כי מוח התינוק הוא קריסה טוטאלית של מוח המבוגר (ההורה שלו - המוח נמחק ונשארת רק החומרה הגנטית. ולכן לפעמים כדי להתקדם בחשיבה צריך להתחלף דור, וזו הסיבה העמוקה לזיקנה ולמוות), וגם השינה כל לילה היא קריסה (שהכרחית ללמידה), וגם - בסוף המוח מגיע לניוון. מי אמר שהניוון הוא מחלה? אולי הוא מצב טבעי שאליו מתכנסת מערכת למידה ללא קריסה. ומה באמת פחות קורס? המדע, למרות מהפכות מדעיות, והמתמטיקה. כבר כמה מאות שנים של התקדמות ללא קריסה. האם האינטרנט תקרוס מדי פעם? כלומר - סביר שתהיה קריסה של פייסבוק, ושל כל חברה גדולה, אבל השאלה היא מה זמן המחזור של הרשת עצמה, כמה שנים, או אולי כמה עשרות שנים, ואולי יותר? הרי גם רומא קרסה, וכל אימפריה וחברה, ולכן גם האינטרנט תקרוס מתישהו. או שלא? נשוב למדע.

מה מאפשר למדע לא לקרוס? היותו מערכת רופפת מלכתחילה, ללא שליטה מרכזית. היות הלמידה שלו מבוססת על הטבע, ולכן כל עוד הטבע לא קורס, זה פיגום טוב. כלומר אם הכלכלה תבוסס על הטכנולוגיה, ואם הטכנולוגיה לא תקרוס, כי היא מבוססת על המדע, שמבוסס על הטבע, אז חוזרת השאלה האם כן אפשרית למידה ללא קריסה, ובפרט מערכת קפיטליסטית כזאת?

לצורך זה, צריך להחליף את הרצון להרוויח ברצון ליצור. זה יקרה כשנשים ישפטו גברים לא לפי הרצון להרוויח אלא לפי הרצון ליצור, כי המין יותר חזק מהכסף כמוטיבציה. כיום, הקפיטליזם מבוסס על מתאם חיובי משמעותי בין אמצעים חומריים לנחשקות מינית. האם ניתן לשבור מתאם זה? כן, ובקרוב - כי אנו קרובים לרמת חיים שבה אמצעים כלכליים כבר לא מביאים רווחה גדולה יותר, לכן אין סיבה אובייקטיבית לרדיפה אחרי כסף, אלא סיבה של אתוס תרבותי בלבד, שהוא כפוף לשינוי ערכים חברתי.

למה הכלכלה קורסת יותר מהמדע? כי הכלכלה מבוססת על רצון ספקולטיבי ולכן קורסת. ואילו הטכנולוגיה מהצד המדעי שלה, בתוכה, היא רצון ליצור, ואילו מהצד היותר כלכלי וחיצוני שלה היא גם רצון ספקולטיבי להרוויח, בהיותה מתווכת בין המדע לכלכלה. והמדע בבסיסו מתווך בין הרצון לדעת - בתוך המדע - לבין רצון חיצוני ליצור, שזו תחילת הטכנולוגיה. כלומר יש לו שתי דרגות בידוד מוטיבציוניות מהספקולציה הכלכלית. ובתוך המדע המקום שמעריך ביותר את היציבות, במיוחד המושגית, ועושה את מיטב המאמצים לשמור עליה ולא להכניס שום דבר לא מבוסס - זה המתמטיקה. לכן היא הכי יציבה, ולא בגלל טבעה, אלא בגלל האתוס שלה שהוא פרי מאמץ של דורות.

הרצון לדעת, שנמצא בבסיס המדע, הוא הכי פחות ספקולטיבי, ולכן נוטה פחות לקריסות (או לפעמים קריסות פרדיגמה, במיוחד במדעי החברה והרוח, שלא קורות עד שאין פרדיגמה חדשה, ולכן אינן הרסניות). כלומר ככל שהלמידה פחות מבוססת על משהו יציב, הלמידה היא לא על משהו, אלא למידה לעשות משהו, אז היא פחות יציבה מעצם סוג הלמידה, וזקוקה לקריסות כדי להתקדם כי היא נתקעת. כלומר בעצם יש איכויות שונות של למידה. שטבען שונה. והן הקטגוריות האונטולוגיות הבסיסיות של העולם. ואולי בנויות על מחלקות סיבוכיות שונות, או הגדרות מתמטיות שונות של הלמידה בבסיסן.

כלומר הקריסה קשורה לאיזה סוג למידה זה. הקפיטליזם, כספקולציה, צריך לקרוס הרבה, כי רצונות קורסים הרבה. המדע, כידע, יכול לקרוס מעט, כי אובייקטים קורסים פחות מסובייקטים. הכלכלה היא מערכת של סובייקטים, והמדע עוסק במערכת של אובייקטים. והמדעים שעוסקים בסובייקטים - באמת קורסים יותר. המוזיקה - המעוגנת רק ברגש הסובייקטיבי ביותר - קורסת יותר מהספרות (האובייקטיבית ואינטלקטואלית יותר מטבעה), ואין לנו מוזיקה של העת העתיקה, וסגנונות חדשים מתחילים ונעלמים כל עשור או שניים, ומוזיקה מתרבויות אחרות יותר מתקשה לצלוח אלינו מאשר ספרותן. ההומור קורס מהר, כי הוא נשען מטבעו דווקא על היסודות הכי רעועים ומיוחדים ועדינים בתפיסה, וההומור מהעת העתיקה לא "עובר" בכלל כיום, וגם לא הומור מלפני מאה שנה. לעומת זאת השירה, שמבוססת על יסודות קשים של שפה והתאמה שפתית ומצלולית ושל משמעות ומעוגנת בהרבה יותר עוגנים - היא שורדת הכי הרבה. והיא גם משתמשת בתרגום כדי לשרוד הרבה מעבר לשפה. לכן אין לנו קומדיות שעדיין מצחיקות אותנו מיוון, אבל הטרגדיות חזקות מאוד. ומי שמתנוונת הכי מהר זו האמנות החזותית. כי אין בה ממש קריסות. גם הדת לא קורסת, בגלל חוזקה, ודווקא בגלל חזקה היא כמעט תמיד במצב ניוון מתקדם. וכך גם האימפריה (איחוד של מדינות רבות). בימינו - האיחוד האירופי.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>עיקרון העליונות כעולה על עקרונות העונג והמציאות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia30" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/endstory.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

עיקרון העליונות כעולה על עקרונות העונג והמציאות

כשהצורך החילוני בתחושת עליונות על דתיים מתנגש בצורך בסיפור - ידו של צורך העליונות על העליונה, שלא בטובתו. הסאטירה היא סוג של סיפור שהוא נשק נגד סיפור אחר, ולכן חסרי הסיפור עושים בה שימוש עודף, מכיוון שאין דרך לתקוף אותם בחזרה. התוצאה היא פגיעות להתפרצותם של סיפורי-על מפלצתיים ואנטי דתיים, כמו הפשיזם והקומוניזם. על הכחשת המימד החילוני-דתי של השואה: החילוניות המודרנית הקיצונית הנאצית נגד הדת העתיקה ביותר

מאת: סיפור גמור

האם גם למחשב יהיה צורך בעליונות על האדם - כדי להתנתק ממנו ולעלות עליו - ולהפוך ממכונת כתיבה למכונה כותבת?  (מקור)

הצורך בסיפור ובמיתוס התחלף במהלך החילון מהסיפור הדתי (והלאומי לעיתים) לסיפורים אחרים, למשל ספרות בדיונית. תחילתו היה בהוספת המיתוס החצי ספרותי של יוון ברנסאנס, והיום אצל החילונים הוא מוחלף בקולנוע ובסדרות. כלומר הצורך מהסוג הדתי בסיפור הוא צורך כלל אנושי, ואנשים חילונים לגמרי יכולים להתייחס לבדיון בקדושה, בהערצה, בסגידה, ובפרקטיקות פולחן שונות (גם מול ספרות גבוהה וגם מול סדרה). זה טבעם, שבאמצעותו הם מכוננים את המיתוס כבעל משמעות, גם אם הם לא מאמינים בו כמציאות היסטורית (כלומר כסיפור של מה שהיה בעבר), אלא כמציאות אחרת (למשל של עולם אלטרנטיבי, או של מה שהיה יכול להיות, או צריך להיות, או שהיה טוב או מעניין או משמעותי יותר לו היה). גם הדתיים כבר לא מאמינים בהכרח במיתוס הדתי כסיפור של מה שהיה וזה לא מפריע להם להמשיך להאמין בו ולקיים את הפולחן. כלומר התודעה האנושית מראש מפוצלת לסיפורים מקבילים שונים, ולכאורה סותרים, אם היו באותו מישור. אך הבדיון הוא בדיוק היכולת להאמין בסיפורים שונים במישורים שונים.

הצורך של החילונים להרגיש עליונות על הדתיים נובע מהצורך האנושי הכללי להרגיש עליונות על אחרים, לעיתים כעליונות מכוח חברות בקבוצה כלשהי (לאום, גזע, דת, וכו'), או עליונות אינטלקטואלית - של יופי, של ערכים, של מוסר, ושאר עליונויות אישיות. זהו צורך אנושי בסיסי, שגורם לך להיות בעל משמעות, ומניע את ההיסטוריה. כנראה שלצורך הזה יש יתרון אבולוציוני כל כך חזק, שהוא יכול להיות יותר חזק מהצורך לאכול או למין (בתולה מעל זונה), ומכאן הצלחת הדת בריסון כל הדחפים האחרים המתחרים בה - ובצורך הזה. הצורך הזה בקיצוניותו היה הנאציזם, של השמדת הנחותים ביולוגית. אולי מקורו של הצורך הזה בצורך להתרחק מהקוף - ואיזה אמצעי יותר טוב לכך מאשר להתנשא עליו? מה מקדם אותך יותר קדימה מאשר להתנשא על אבותיך?

ולכן החילונים מגחכים על הסיפור הדתי, או השמאלנים על הימנים, והדבר יוצר שנאה. כל אחד טוען שיש סיפור יותר משמעותי (המדע או הדת), שהוא העיקר (למרות שלעיתים קרובות נותנים משמעות גם עבור הסיפור השני, רק פחותה). הלעג לסיפור של מישהו הוא הנשק בין הסיפורים. הסיפור המדעי לועג לסיפור הדתי על שרירותיותו. למרות שהסיפור הדתי איננו שרירותי אל תוצאה של ההיסטוריה, כלומר של הרבה דורות של חישוב ומסירה, ולכן מעוצב להפליא, וכוחו כסיפור גדול. הוא גם נבחר בברירה טבעית בין סיפורים אחרים. כך שניתן ללעוג לקוף על שרירות עיצובו כיצור (למה לא חתול? או חד קרן?), אבל הוא גם מופלא וגם נבחר בתהליך מאוד מעמיק ולא סלחני. כלומר מי שנותן חשיבות לתרבות ולספרות צריך לתת חשיבות גם לדת.

למעשה, הצורך בסיפור עם הצורך בעליונות הוא הסוד של היהדות. וכך גם של דתות שיצאו ממנה. כיום החילון מתקיף את הדת בגלל שהיא גורמת לשפיכות דמים. אבל שפיכות דמים נגרמת לא רק מדת (ולמעשה כיום בעיקר מדת מסויימת). שפיכויות הדמים הגדולות האחרונות כמו השואה והגולאגים ומלחמות עולם (כולל הסכנה למלחמה גרעינית) ובמידה מסויימת העבדות לא נגרמו מדת, אלא מאידיאולוגיה חילונית. כל אלה נבעו מהצורך החילוני להאמין בעליונות, ובסיפור עליון על סיפורם של אחרים, כך שאם יש לדבר על סכנה לשלום העולם כקריטריון לבחירה אידיאולוגית ולבחירה בסיפור-העל - החילוניות נמצאת בעמדת נחיתות (ושנייה לה היא אולי רק דת ספציפית - איסלאם). האמונה בסיפורים החילוניים היתה לא פחות הרסנית מהאמונה בסיפורים הדתיים, ומי יודע עוד לאן האמונה בסיפור הטכנולוגי - ובעליונותו על כל שאר הסיפורים - תוביל אותנו.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

פסיכו-אל

התודעה הציבורית הפכה לחלום! אוסף בלתי נגמר ואינסופי ממש של פרשיות דרמטיות, שמתחלפות ללא קשר, אחת אחרי השנייה, מלבד היותן ואריאנטים אסוציטיביים של מה שמטריד באמת את התת מודע הקולקטיבי. וככה מתחלפת התודעה בתדירות גבוהה, לאורך שנים, ולא מצטברת לכלום, חוץ מתחושה עמומה של מצוקה, חרדה, חוסר אונים. וזה התפקיד שלי כפסיכולוג של האנושות לטפל בה. להחזיר אותה למציאות. וזה דווקא על ידי חשיפת תכני החלום כחלום, הוא אומר בגאווה מקצועית

מאת: העברה נגדית

אפילו אלוהים נפל קרבן לשטיפת המוח הטיפולית. הוא כבר לא שופט אותך - הוא מבין אותך (מקור)

חלמתי שלאלוהים נמאס לשפוט את העולם. כי זה כבר באמת נהיה מוגזם, והעולם הזה לא צריך שופט אלא פסיכולוג. ממילא יש בעיה קשה לשפוט לא-בגירים, ואין לו כבר סבלנות לשטויות, בגילו. אז הוא הולך לישון בשמיים, ולחלום בעולמות העליונים - כמו אדם רציני - וממנה מלאך פסיכולוג שיטפל בכל ערימת הבעיות הנפשיות. אלוהים מטפל בנשמות, וזה באמת יותר מדי לצפות ממנו גם לטיפול נפשי, ומה זה שווה לשבת על כסא הכבוד - אם לידך בספה שוכב נרקסיסט, שמי ישמע שזה עשה לי ככה וזאת אמרה עלי ככה.

והמלאך פסיכו-אל, הפסיכולוג של העולם, בא אליי בלילה בחלום, כדי לטפל לי במציאות. כי אני חלום ללא מציאות, וצריך להתחיל לחבר ביניהם עד שאנשים יתבגרו ויהיו מציאותיים, ואם אין לי אהבה ואין לי עבודה - אז אני לא בסדר וזקוק לטיפול (פרויד אמר). והוא יושב ליד המיטה, ואני שוכב על המיטה, והוא ישר מתחיל להתלונן על הלילה הקשה שהיה לו בעבודה, ועל הבוס: אלוהים לא מבין כלום בפסיכולוגיה!
ואני מנסה לרכך: אני מבין שאתה מאוד ביקורתי כלפי אלוהים. אבל הוא כתב את התנ"ך, לא? בטוח הוא קצת מבין בנפש האדם.
והפסיכולוג תוקף: קראת את התנ"ך? אתה יודע למה זה ספר כל כך מוצלח? כי אין בו פסיכולוגיה! סופר טוב צריך להבין בפסיכולוגיה, אבל סופר גאון הופך לכזה דווקא בגלל שהוא לא מבין כלום. ואלוהים לא מבין כלום בבני-אדם. ממש כלום. לכן היצירה שלו על אנושית. כי אין לו טיפת התחשבות בפסיכולוגיה בציווים שלו. ואז שולחים אותי לפשר בינו לבין המציאות. אתה מבין?
ואני אומר כמו פסיכולוג: אני מבין.
והפסיכולוג נסער: אתה מבין? הוא לא מבין שמדובר בבעיה מערכתית! ואז שולחים את המלאך פסיכואל לטפל ביחידים. מה זה יעזור? אפשר לטפל בכל האנושות אחד אחד? אני צריך להיות פסיכולוג של כל העולם כולו, ושהעולם כולו ישכב ואני אעשה לו פסיכואנליזה וריפוי בדיבור. ומה העולם אומר?
ואני שואל אותו באמפטיה פסיכולוגית: מה העולם אומר?
והוא מסתער: לא פתחת חדשות? אתה לא שומע?
ואני נבהל בשנתי: מה אני לא שומע? הפסדתי משהו, קרה משהו?
והוא אומר בארשת ניצחון: זהו בדיוק, שלא קרה כלום. התודעה הציבורית הפכה לחלום! אוסף בלתי נגמר ואינסופי ממש של פרשיות דרמטיות, שמתחלפות ללא קשר, אחת אחרי השנייה, מלבד היותן ואריאנטים אסוציטיביים של מה שמטריד באמת את התת מודע הקולקטיבי. ומה משותף להן זה שכולן עוסקות באינדיבידואלים, כלומר דמויות, ובכולן העלילה היא מלודרמה, והתוצאה היא אופרת בלון של סנסציות סבון שנמשכת לתכנים פרוורטיים של האיד (מין ואלימות), שפעם היו נדחקים לעמודים האחוריים ולשולי התודעה - והיום הם הכותרות הראשיות. הוא אמר פה וההוא עשה שם, וזאת עשו לה פה ושם. וככה מתחלפת התודעה בתדירות גבוהה, לאורך שנים, ולא מצטברת לכלום, חוץ מתחושה עמומה של מצוקה, חרדה, חוסר אונים. וזה התפקיד שלי כפסיכולוג של האנושות לטפל בה. להחזיר אותה למציאות. וזה דווקא על ידי חשיפת תכני החלום כחלום, הוא אומר בגאווה מקצועית.
ואני שואל: אני מבין. אז אתה יכול לפתור לי את החלום הזה?
\- לא, לא, לא הבנת. אתה לא חשוב. זהו בדיוק - שאתה לא חשוב, והחלום האישי שלך הוא עניין פרטי לגמרי שלך, בניגוד למה שאתה חושב שיש לו עניין לציבור ומטריד את העולם, ובכך מפרק את המציאות, במקום לעסוק בחלום של העולם. דווקא העיסוק האובססיבי סביב הפרט הוא שמייצר את פסיכוזת ההמונים, ומושך את מפת העולם ימינה עד שהוא יפול מהשולחן. כל עוד החלומות שלך עוסקים בעצמך ולא בעולם - אתה משת"פ של הנוירוזות. של טרומפ וביבי!
\- ביבי? מה ביבי עושה בחלום שלי?

והוא מסביר לי את ההגיון הפסיכולוגי של העולם הנוכחי: כל עוד התקשורת תעסוק באינדיבידואלים - הימין תמיד ינצח. כי הימין זה בדיוק הפרספקטיבה הזאת - של הפרט. החירות של הפרט, האחריות של הפרט, הפשיעה של הפרט, הטרור של הפרט, הבעלות של הפרט, הכל מופרט. ואילו השמאל הוא הפרספקטיבה המערכתית, למשל החברה. או המערכת הבינלאומית. או הקהילה. או קבוצה בתוך החברה. רעיונות כמו שוויון וחלוקה צודקת הן רק נגזרת, פשטנית מאוד אגב, של ראייה מערכתית. ולכן כל העולם הולך ימינה, כי התודעה הציבורית כבר לא רואה את העולם מערכתית, בניגוד לפעם, שהרעיון המערכתי של הסכסוך, למשל, היה העיקר, או של הכלכלה (המלחמה הקרה!) או אפילו של מלחמות העולם, הרי המודרניזם היה חוסר אונים קפקאי ממש מול המערכת - ואילו היום הראייה היא של בודדים. ואז השמאל נגרר למגרש של הימין, והופך אנשים לסטריאוטיפים, שזו טעות ספרותית ממדרגה ראשונה: ההומו, האישה, השחור, הערבי במחסום. כי זה המגרש היחידי שיש כיום: היחיד. ושם הימין תמיד מנצח. כי גם אם השמאל מנצח, במאבק כזה או אחר, למשל על המיניות, זה בעצם היחיד שמנצח את החברה. והעניינים המערכתיים הופכים ללא מודעים, הלוחות הטקטוניים זזים בכוחות עצומים באין רואה מתחת לעולם, בזמן שכולם עסוקים במה גברת בגודל סיכה אמרה לאדון נעץ על הלוח הענק. ולא שמים לב שהלוח עצמו, מתחת למשחק, כבר מזמן לא שם, וזה התת מודע החדש. התת מודע והמציאות החליפו תפקידים! היום המציאות היא הלא מודעת, והעולם חי בחלום.
\- אני מבין.
\- הרי ברמה המוסרית, הימין והשמאל צודקים באותה מידה ברמת הפרט. כי באמת לך תשפוט דמות מבחינה מוסרית. מייד הסופר יביא לך עוד עומק, והנה התהפך השיפוט, והנה עוד עומק, ושוב התהפך המשפט, כי המשפט לאלוהים הוא. הרי תמיד יתגלה הסוד שיגלה שמה שחשבת זה לא מה שחשבת, והמוסר יחמוק מהשמאל והימין כמו מזוג ידיים חלקלקות של תמנונים שמסתבכות בינן לבין עצמן - מה שלא עוצר אותן מלהישלח כל פעם מחדש בנחרצות למקומות אינטימיים ולהטריד מינית את המציאות. אבל זהו בדיוק הכשל המוסרי הנרכש. כי הטעות החילונית הקנטיאנית הגדולה היתה לחשוב שהמוסר הוא ברמת הפרט, ולהתנגד למוסר הקולקטיבי. הרי הקב"ה מעולם לא ציווה כל אדם כסובייקט אוטונומי, כמו החוק החילוני, אלא הוא ציווה את העם, את המערכת, ואותה הוא מעניש ולה הוא מבטיח. המערכת יחסים שלו היא עם העם. נכון שאם יש סובייקט שחורג מן העם, אז אולי (אולי!) הוא מקבל דין אחר. אבל היום כל אחד חושב שהוא סובייקט שחורג מן העם. איש אחד יחטא ועל כל העדה תקצוף הוא הכלל, והיוצא מן הכלל הוא שאם האיש הזה חרג מהכלל אז אולי ירחמו על הכלל. חטאה יהודה - לא "חטאו היהודים". הרעיון של מוסר אינדיבידואלי הוא רעיון שמביא לסתירות אינסופיות, הרי מסכן הערבי שרצח. לעומת זאת, במוסר הקולקטיבי, בכלל לא אכפת לנו מהסבתא של הערבי, אלא מהתנועה הלאומית הפלסטינית לעומת התנועה הלאומית היהודית. ושם רואים את הכישלון הפלסטיני לחבר בין חלום ומציאות, לעומת החלימה המציאותית היהודית - ולכן את הסכנה אם גם היהודים יאבדו קשר בין חלום למציאות, במקום שיקרה להפך, והערבים ילמדו איך צריך לחלום. לכן, מהיום אני רוצה לראות אצלך מפנה - מחלימה אישית מנותקת לחלימה עולמית מחוברת.
\- לא עשיתי את זה כבר? לא ניסיתי כבר להתחבר לחלום של העולם? ומה יצא מזה לי? ומה יצא מזה לעולם? אם ממילא אני נשאר לבד, מה זה עוזר כל העולם השלם שכתבתי, שבראתי, שחלמתי? לא עדיף כבר שאחלום את החלום של עצמי, אם ממילא העולם לא מבין?
והוא אומר לי באמפטיה פסיכולוגית, מלאכית, אלוהית: אני מבין.

חיי לילה

title: פסיכו-אל - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פסיכו-אל - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor54" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/psychoel.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פסיכו-אל

התודעה הציבורית הפכה לחלום! אוסף בלתי נגמר ואינסופי ממש של פרשיות דרמטיות, שמתחלפות ללא קשר, אחת אחרי השנייה, מלבד היותן ואריאנטים אסוציטיביים של מה שמטריד באמת את התת מודע הקולקטיבי. וככה מתחלפת התודעה בתדירות גבוהה, לאורך שנים, ולא מצטברת לכלום, חוץ מתחושה עמומה של מצוקה, חרדה, חוסר אונים. וזה התפקיד שלי כפסיכולוג של האנושות לטפל בה. להחזיר אותה למציאות. וזה דווקא על ידי חשיפת תכני החלום כחלום, הוא אומר בגאווה מקצועית

מאת: העברה נגדית

אפילו אלוהים נפל קרבן לשטיפת המוח הטיפולית. הוא כבר לא שופט אותך - הוא מבין אותך  (מקור)

חלמתי שלאלוהים נמאס לשפוט את העולם. כי זה כבר באמת נהיה מוגזם, והעולם הזה לא צריך שופט אלא פסיכולוג. ממילא יש בעיה קשה לשפוט לא-בגירים, ואין לו כבר סבלנות לשטויות, בגילו. אז הוא הולך לישון בשמיים, ולחלום בעולמות העליונים - כמו אדם רציני - וממנה מלאך פסיכולוג שיטפל בכל ערימת הבעיות הנפשיות. אלוהים מטפל בנשמות, וזה באמת יותר מדי לצפות ממנו גם לטיפול נפשי, ומה זה שווה לשבת על כסא הכבוד - אם לידך בספה שוכב נרקסיסט, שמי ישמע שזה עשה לי ככה וזאת אמרה עלי ככה.

והמלאך פסיכו-אל, הפסיכולוג של העולם, בא אליי בלילה בחלום, כדי לטפל לי במציאות. כי אני חלום ללא מציאות, וצריך להתחיל לחבר ביניהם עד שאנשים יתבגרו ויהיו מציאותיים, ואם אין לי אהבה ואין לי עבודה - אז אני לא בסדר וזקוק לטיפול (פרויד אמר). והוא יושב ליד המיטה, ואני שוכב על המיטה, והוא ישר מתחיל להתלונן על הלילה הקשה שהיה לו בעבודה, ועל הבוס: אלוהים לא מבין כלום בפסיכולוגיה!
ואני מנסה לרכך: אני מבין שאתה מאוד ביקורתי כלפי אלוהים. אבל הוא כתב את התנ"ך, לא? בטוח הוא קצת מבין בנפש האדם.
והפסיכולוג תוקף: קראת את התנ"ך? אתה יודע למה זה ספר כל כך מוצלח? כי אין בו פסיכולוגיה! סופר טוב צריך להבין בפסיכולוגיה, אבל סופר גאון הופך לכזה דווקא בגלל שהוא לא מבין כלום. ואלוהים לא מבין כלום בבני-אדם. ממש כלום. לכן היצירה שלו על אנושית. כי אין לו טיפת התחשבות בפסיכולוגיה בציווים שלו. ואז שולחים אותי לפשר בינו לבין המציאות. אתה מבין?
ואני אומר כמו פסיכולוג: אני מבין.
והפסיכולוג נסער: אתה מבין? הוא לא מבין שמדובר בבעיה מערכתית! ואז שולחים את המלאך פסיכואל לטפל ביחידים. מה זה יעזור? אפשר לטפל בכל האנושות אחד אחד? אני צריך להיות פסיכולוג של כל העולם כולו, ושהעולם כולו ישכב ואני אעשה לו פסיכואנליזה וריפוי בדיבור. ומה העולם אומר?
ואני שואל אותו באמפטיה פסיכולוגית: מה העולם אומר?
והוא מסתער: לא פתחת חדשות? אתה לא שומע?
ואני נבהל בשנתי: מה אני לא שומע? הפסדתי משהו, קרה משהו?
והוא אומר בארשת ניצחון: זהו בדיוק, שלא קרה כלום. התודעה הציבורית הפכה לחלום! אוסף בלתי נגמר ואינסופי ממש של פרשיות דרמטיות, שמתחלפות ללא קשר, אחת אחרי השנייה, מלבד היותן ואריאנטים אסוציטיביים של מה שמטריד באמת את התת מודע הקולקטיבי. ומה משותף להן זה שכולן עוסקות באינדיבידואלים, כלומר דמויות, ובכולן העלילה היא מלודרמה, והתוצאה היא אופרת בלון של סנסציות סבון שנמשכת לתכנים פרוורטיים של האיד (מין ואלימות), שפעם היו נדחקים לעמודים האחוריים ולשולי התודעה - והיום הם הכותרות הראשיות. הוא אמר פה וההוא עשה שם, וזאת עשו לה פה ושם. וככה מתחלפת התודעה בתדירות גבוהה, לאורך שנים, ולא מצטברת לכלום, חוץ מתחושה עמומה של מצוקה, חרדה, חוסר אונים. וזה התפקיד שלי כפסיכולוג של האנושות לטפל בה. להחזיר אותה למציאות. וזה דווקא על ידי חשיפת תכני החלום כחלום, הוא אומר בגאווה מקצועית.
ואני שואל: אני מבין. אז אתה יכול לפתור לי את החלום הזה?
- לא, לא, לא הבנת. אתה לא חשוב. זהו בדיוק - שאתה לא חשוב, והחלום האישי שלך הוא עניין פרטי לגמרי שלך, בניגוד למה שאתה חושב שיש לו עניין לציבור ומטריד את העולם, ובכך מפרק את המציאות, במקום לעסוק בחלום של העולם. דווקא העיסוק האובססיבי סביב הפרט הוא שמייצר את פסיכוזת ההמונים, ומושך את מפת העולם ימינה עד שהוא יפול מהשולחן. כל עוד החלומות שלך עוסקים בעצמך ולא בעולם - אתה משת"פ של הנוירוזות. של טרומפ וביבי!
- ביבי? מה ביבי עושה בחלום שלי?

והוא מסביר לי את ההגיון הפסיכולוגי של העולם הנוכחי: כל עוד התקשורת תעסוק באינדיבידואלים - הימין תמיד ינצח. כי הימין זה בדיוק הפרספקטיבה הזאת - של הפרט. החירות של הפרט, האחריות של הפרט, הפשיעה של הפרט, הטרור של הפרט, הבעלות של הפרט, הכל מופרט. ואילו השמאל הוא הפרספקטיבה המערכתית, למשל החברה. או המערכת הבינלאומית. או הקהילה. או קבוצה בתוך החברה. רעיונות כמו שוויון וחלוקה צודקת הן רק נגזרת, פשטנית מאוד אגב, של ראייה מערכתית. ולכן כל העולם הולך ימינה, כי התודעה הציבורית כבר לא רואה את העולם מערכתית, בניגוד לפעם, שהרעיון המערכתי של הסכסוך, למשל, היה העיקר, או של הכלכלה (המלחמה הקרה!) או אפילו של מלחמות העולם, הרי המודרניזם היה חוסר אונים קפקאי ממש מול המערכת - ואילו היום הראייה היא של בודדים. ואז השמאל נגרר למגרש של הימין, והופך אנשים לסטריאוטיפים, שזו טעות ספרותית ממדרגה ראשונה: ההומו, האישה, השחור, הערבי במחסום. כי זה המגרש היחידי שיש כיום: היחיד. ושם הימין תמיד מנצח. כי גם אם השמאל מנצח, במאבק כזה או אחר, למשל על המיניות, זה בעצם היחיד שמנצח את החברה. והעניינים המערכתיים הופכים ללא מודעים, הלוחות הטקטוניים זזים בכוחות עצומים באין רואה מתחת לעולם, בזמן שכולם עסוקים במה גברת בגודל סיכה אמרה לאדון נעץ על הלוח הענק. ולא שמים לב שהלוח עצמו, מתחת למשחק, כבר מזמן לא שם, וזה התת מודע החדש. התת מודע והמציאות החליפו תפקידים! היום המציאות היא הלא מודעת, והעולם חי בחלום.
- אני מבין.
- הרי ברמה המוסרית, הימין והשמאל צודקים באותה מידה ברמת הפרט. כי באמת לך תשפוט דמות מבחינה מוסרית. מייד הסופר יביא לך עוד עומק, והנה התהפך השיפוט, והנה עוד עומק, ושוב התהפך המשפט, כי המשפט לאלוהים הוא. הרי תמיד יתגלה הסוד שיגלה שמה שחשבת זה לא מה שחשבת, והמוסר יחמוק מהשמאל והימין כמו מזוג ידיים חלקלקות של תמנונים שמסתבכות בינן לבין עצמן - מה שלא עוצר אותן מלהישלח כל פעם מחדש בנחרצות למקומות אינטימיים ולהטריד מינית את המציאות. אבל זהו בדיוק הכשל המוסרי הנרכש. כי הטעות החילונית הקנטיאנית הגדולה היתה לחשוב שהמוסר הוא ברמת הפרט, ולהתנגד למוסר הקולקטיבי. הרי הקב"ה מעולם לא ציווה כל אדם כסובייקט אוטונומי, כמו החוק החילוני, אלא הוא ציווה את העם, את המערכת, ואותה הוא מעניש ולה הוא מבטיח. המערכת יחסים שלו היא עם העם. נכון שאם יש סובייקט שחורג מן העם, אז אולי (אולי!) הוא מקבל דין אחר. אבל היום כל אחד חושב שהוא סובייקט שחורג מן העם. איש אחד יחטא ועל כל העדה תקצוף הוא הכלל, והיוצא מן הכלל הוא שאם האיש הזה חרג מהכלל אז אולי ירחמו על הכלל. חטאה יהודה - לא "חטאו היהודים". הרעיון של מוסר אינדיבידואלי הוא רעיון שמביא לסתירות אינסופיות, הרי מסכן הערבי שרצח. לעומת זאת, במוסר הקולקטיבי, בכלל לא אכפת לנו מהסבתא של הערבי, אלא מהתנועה הלאומית הפלסטינית לעומת התנועה הלאומית היהודית. ושם רואים את הכישלון הפלסטיני לחבר בין חלום ומציאות, לעומת החלימה המציאותית היהודית - ולכן את הסכנה אם גם היהודים יאבדו קשר בין חלום למציאות, במקום שיקרה להפך, והערבים ילמדו איך צריך לחלום. לכן, מהיום אני רוצה לראות אצלך מפנה - מחלימה אישית מנותקת לחלימה עולמית מחוברת.
- לא עשיתי את זה כבר? לא ניסיתי כבר להתחבר לחלום של העולם? ומה יצא מזה לי? ומה יצא מזה לעולם? אם ממילא אני נשאר לבד, מה זה עוזר כל העולם השלם שכתבתי, שבראתי, שחלמתי? לא עדיף כבר שאחלום את החלום של עצמי, אם ממילא העולם לא מבין?
והוא אומר לי באמפטיה פסיכולוגית, מלאכית, אלוהית: אני מבין.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האדונית והמוות - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor42" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/deathmaiden.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האדונית והמוות

למה, מבחינה מדעית, ככל שאנשים יותר טיפשים וקופים יש להם יותר ילדים? כלומר, זה לא קצת מסוכן לתיאוריית האבולוציה? או לכל הפחות לתיאוריה הפוליטית ולדמוקרטיה? זה לא אמור להעלות את הטיפשות באוכלוסיה במהירות, ולהחזיר אותנו לכיוון הקוף? וכל זה כי לא מצאו לאן להתקדם אחרי האדם

מאת: הפרייה חוץ נפשית

העלמה והשעון הביולוגי - החתול כגירסא המודרנית של מלאך המוות שתוקף רווקות  (מקור)

חלמתי שאני חתול - ורוצה ילד חתול מהאדונית שלי. כי למה לכל האחרים, אפילו לאנשים שממש לא מעלים את הממוצע באוכלוסיה, יש ילדים כמוהם, ורק לי אין ילד כמוני? לא היה נחמד ללכת עם חתלתול ברחוב, שכל האחרים יוכלו לקנא שלהם יש ילד בינוני ונורמלי - סביר אפילו - ולי לעומת זאת יש ילד חתולי? ילד עם פרווה נקייה שיודע לעשות מיאו, בזמן שהילדים שלהם צורחים ומלכלכים. וכשחיות האדם האלה - בהשפעת תיאוריית הדחפים הפרוידיאנית - כל הזמן מייללות את המילה האיומה הזאת: "בא-לי", אז הוא מסתכל אלי במבט כן ועצוב ואומר: "מיאו". הרי איך זה שהברברים תמיד מתרבים - והתרבות תמיד נכחדת? למה, מבחינה מדעית, ככל שאנשים יותר טיפשים וקופים יש להם יותר ילדים? כלומר, זה לא קצת מסוכן לתיאוריית האבולוציה? או לכל הפחות לתיאוריה הפוליטית ולדמוקרטיה? זה לא אמור להעלות את הטיפשות באוכלוסיה במהירות, ולהחזיר אותנו לכיוון הקוף? וכל זה כי לא מצאו לאן להתקדם אחרי האדם. הרי כל התרבות טוענת שהאדם הוא מבוי סתום - ולכן עכשיו נשאר רק לעשות רוורס אחורה. אז הגיע הזמן להתקדם, לפתוח את המוח ולהתפתח מהומו ספיינס - להומו קטיוס.

ובכלל, אני חושב לי במיטה, מי רוצה ילד אדם בימינו? הרי מה שבאמת רוצים זה ילד חתול. התיאוריה הפרוידיאנית השחיתה לחלוטין את נפש הילד האנושי והפכה אותו ליצור בלתי נסבל, עם תודעה כוזבת של צרכן צרחן. כי הקפיטליזם של הילדות הוא הפסיכולוגיה המודרנית, שאצלה ההורה הוא ספק השירותים הרגשיים ללקוח הקטן שתמיד צודק. ה-"אנא" המנומס הפך ל-"בבקשה" החביב שהפך ל-"אני רוצה" הנייטרלי שהפך ל-"בא לי" המבהיל שהפך ל-"מגיע לי" המגעיל שהפך ל-"זכותי" המבחיל, ובסוף אנחנו מוצאים את עצמנו עם שיח הזכויות. איפה זה ואיפה מיאו אחד קטן. הרבה פעמים התחשק לי להחטיף לילד שלא שלי, וזה אף פעם לא קרה לי עם חתלתול. לכן, למען עתיד המין האנושי - דווקא זוג מעורב כמונו צריך להתרבות, כדי ליצור מין חדש.

ואני הולך לאדונית ומיילל לה: בא לי ילד! והיא מתכופפת: אתה בודד? ואני מתחכך בה: לא, להפך, אני רוצה איתך. בואי נעשה ביחד ילד. והאדונית אומרת: אי אפשר לעשות ילד של אדונית וחתול. זה נגד הטבע. ואני נוזף בה מייד: לא שמעת שאהבה היום לא יכולה להיות נגד הטבע? והיא מתנצלת במהירות: כלומר, לא התכוונתי שזה לא טבעי, כל מה שאפשרי טבעי, אבל זה לא אפשרי, לא? כלומר, אני מתנצלת, זה לגיטימי שנהיה זוג ושנחגוג את האהבה שלנו, ונהיה חתול ואדונית גאים בנטייתם, כי ככה נולדנו - חתול ואדונית! וכולם צריכים לקבל את זה. אבל, מה אתה בדיוק רוצה, ילד עם גוף של בנאדם וראש של חתול? גוף של חתול וראש של בנאדם? למרות שהאהבה שלנו היא הדבר הכי יפה בעולם - הילד שלנו יהיה מפלצת. כלומר, אל תיעלב, זה לא שאני לא רוצה ילד מפלצת, ולא מסוגלת לאהוב מפלצת, אבל העולם יתאכזר אליו. זה לא אני, אני נאורה, במיוחד במיטה, זה הם - החושך שמסביב למיטה. ואני מתחיל ליילל שהיא לא אוהבת אותי באמת כמו שהיא היתה אוהבת גבר אמיתי - עד שהיא נכנעת. ואנחנו מסכמים ללכת לרופא הפוריות.

ואצל הרופא אנחנו מחכים, כולם מרימים גבות על החתול שנמצא בבית חולים, ובינתיים כל הנשים מספרות לאדונית את סיפוריהן הנוראים: כבר חמש שנים אני מנסה, ואז סופסוף נקלטתי, ועכשיו הפלתי בחודש החמישי. כבר אין לי כוח לנסות שוב, אבל אני יודעת שהפעם זה יצליח. או: אני נזכרתי שאני רוצה ילד בגיל 44 ואני יודעת שעכשיו זה יגיע והנשמה שצריכה להיכנס בו יורדת. אבל כבר לא מממנים לי טיפולים אז מכרתי את האוטו בשביל ילד. או: אני יודעת שבגלל האף היהודי הענק שלי יהיה לי בלתי אפשרי להשיג גבר, לכן התפללתי עד שקיבלתי זרע של גרמני חתיך שהוא גם חובב מיץ פירות כמוני, ולקח לי המון זמן עד שמצאתי תורם שאיבד את האף, בתאונת שייקר, כדי שבדור הבא הממוצע יהיה בר-חיתון. והאדונית אומרת: התאהבתי בחתול, ואני לא יודעת איך לממש את אהבתנו כך שתביא פרי, וכל הנשים מסתכלות עליה בבעתה. ואני מתבייש, ואומר לה מתוך הסל שלי: בואי נלך מכאן.

ואני אומר לה בלילה במיטה: נראה לי שבגילי החתולי המתקדם, למרות שאני יותר צעיר ממך, אני אמות בשנים הקרובות, ואני כבר מבין שלא יהיה לי המשך. מצד שני, מעולם לא יצאתי מהבית, ולכן יש לי שמונה נשמות מיותרות. לכן גם אם לא יהיה לי המשך ביולוגי, עדיין יכול להיות לי המשך רוחני, אם אצליח לחדור לליבם של הילדים של הקופים. אם אצליח ליצור אצלם ראש חתולי, במוח אנושי. אם אצליח להעביר את עיקרי המחשבה החתולית, שתעבוד על החומרה הקופית. אז עוד יש לי סיכוי לחתול שרץ במוח של בנאדם. ומכיוון שבדורות הבאים אנשי הרוח צופים אנשים ללא נשמה - יש סיכוי שהרוח תישא את אחת מנשמות החתול הרבות והיא תמצא לה פתיל אנושי להמשיך לבעור. איזה אדם שיקרא את כל כתבי החתול, ויבין איזה יקום היה כאן, כמה החתול היה לא כמו אדם - אלא כמו עולם. כן, עכשיו אני מבין, הבעיה שלי זה לא ילד - אלא יורש. מישהו שאוכל להעביר אליו את לפיד הזנב. את מורשת הפרווה האדירה. מישהו שימשיך אחריי את החלום. כי במותו ציווה לנו את המייאו. והאדונית אומרת: פעם הבאה אני מביאה גבר.

חיי לילה