html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אלוהים תומך ביבי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor45" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/godthefather.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אלוהים תומך ביבי

פולחן מגעיל של סבל - כל הישו המיוסר הזה, הו רחמנות עליך, יא בן של זונה, שחושב שהוא בן אלוהים. ועכשיו אני כבר לא יודע מה קורה לי, כי אני מוצא את עצמי מסנגר על ישו: אבל הוא היה יהודי טוב, לא? קראת את פלוסר? ואלוהים נוחר משהו בין בוז לעשן: אני תיעבתי את ישו, הנודניק המוסרני הזה, מההתחלה

מאת: סקופ חלומי

ראיון עם הכוח העליון ששומר על נתניהו מאוחדת  (מקור)

חלמתי שאלוהים מתעצבן על החילונים. מי בכלל ביקש מכם להיות חילונים? ומיום ליום השמים נראים כמבשרים רע לחילונים המסכנים. ואני מנסה להתפלל ולסנגר עליהם: אבל אתה המצאת את הכפירה? את תנועת החילון. אז זה אשמתך שהם חילונים, לא? ואלוהים עוד יותר מתעצבן, ובא אליי בחלום: את החילוניות - המצאתי בכלל בשביל הנצרות! הנצרות היא הדת הכי מטופשת, שפלה ושנואה עליי בכל כדור הארץ. אם יש דתיים שגם אני מתעב - זה נוצרים. ולהפתעתי אני מוצא את עצמי מנסה לסנגר עכשיו על הנוצרים: הם לא יכולים להיות יותר גרועים מעובדי אלילים, לא? בכל זאת מונותאיזם. סוג של. ואלוהים מתחמם מהר: אלה הצבועים - הכי גרועים. כבר הרמב"ם פסק שהנוצרים עובדי עבודה זרה בניגוד למוסלמים. היהדות והאיסלאם הן דתות מונותאיסטיות - הנצרות היא פוליתאיזם שמתחפש למונותיאיזם. ראית פעם במסגד או בבית כנסת פסל או ציור? אתה יודע שהנצרות יצרה יותר פסלים וציורים מכול הדתות הפגאניות ביחד? ואני אומר: יש שיגידו שזה לשבחה, שזה אמנות. ואפו של אלוהים מעלה חרון: אמנות? כמה פעמים אמרתי שאני לא רוצה דמות. עיגול שחור - זה מה שאני רוצה. כמו מאחורי הסיסמא במחשב. פולחן מגעיל של סבל, כל הישו המיוסר הזה, הו רחמנות עליך, יא בן של זונה. שחושב שהוא בן אלוהים.

ועכשיו אני כבר לא יודע מה קורה לי, כי אני מוצא את עצמי מסנגר על ישו: אבל הוא היה יהודי טוב, לא? קראת את פלוסר? ואלוהים נוחר משהו בין בוז לעשן: אני תיעבתי את ישו, הנודניק המוסרני הזה, מההתחלה. ואלוהים מחקה אותו בקול צווחני מאנפף (באמת מעצבן. מדהים שזה היה הקול שלו): "תן לו גם את הלחי השנייה". יש עוד מנהיג דת אחרת שהענשתי במיתה הכי איומה ומשונה, או אפילו הרגתי? משה, אברהם, מוחמד, זרתוסטרא, בודהה, לאו דזה, ג'יינה, וכו' - כולם הגיעו לשיבה טובה. אבל את האידיוט הזה לא יכולתי לסבול, תוך שנה מאז שהוא התחיל להטיף כבר צלבתי אותו. והנוצרים העקומים האלה, כנקמה, העלו אותי עצמי על הצלב! יש עוד דת שהתעללה בי ככה, כמו הסדיסטים הנקרופילים האלה? והיה עוד מישהו שהיה אלים ליהודים כמו הנוצרים? המוסלמים צדיקים לעומתם. ומי אשם בכל הגועל נפש של מסעי הצלב ומלחמות הדת? הנוצרים התחילו נגד המוסלמים. הנוצרים הכי רעים, מושחתים, הומואים, פדופילים, הכנסייה כולה היא אירגון פשע מיני, מאפיה של סטיות. אתה יודע איזה אפיפיורים נוראיים היו, רוצחים, אנסים, גנבים, איזה חילול השם הם עשו? אין דת אחרת שמתקרבת לזה אפילו. לכן הייתי חייב להביא את החילון. לא עשיתי את זה לאף דת אחרת, כי ידעתי כמה זה מסוכן. ועכשיו פתאום גם המוסלמים והיהודים הופכים להיות לי חילונים. לא מרתיח?

ואני שואל: אז למה הנוצרים בכלל הצליחו כל כך? זה מה שגרם לאחרים לכבד אותם. ואלוהים אומר: הם לא הצליחו! עד שלא התחלתי את שורשי החילון, הנוצרים נשארו פרימיטיביים ובאופן חריג ביותר בהיסטוריה אפילו חזרו אחורה (ימי הביניים) ולא יצאו מאירופה. אבל מאז שהם יצאו, מי שעוד הספיק לגרום לפשע נגד האנושות של הקולוניאליזם היתה הנצרות, זו היתה הרוח שמאחורי מפעל הרשע והמוות. ומי המשיך לטפטף רעל לדם האירופי עד שגרם לשואה, מה לדעתך מקור האנטישמיות? הנצרות. דת פרוורטית לגמרי, מלאה דחפים פגאניים אפלים, שותים שם את הדם שלי ואוכלים את הבשר שלי כל יום ראשון, וכשמריה הולידה את הממזר הזה וזנתה תחת בעלה - המציאו שהיא בתולה. חבל שהחלטתי להעניש את רומא על החורבן עם הדת הכי מחורבנת בעולם - כי אמנם רומא נענשה ונהרסה, אבל נתקעתי עם הנצרות כבר אלפיים שנה. לכן המצאתי את החילוניות והמהפכה המינית כדי להרוס אותה סופית, ואכן נעשית עבודה טובה והכנסיות ריקות מתמיד, אבל אני מאוד מקווה שתוך מאה-מאתיים שנה אירופה תהפוך למוסלמית. וששאריות הנוצרים יהפכו לבודהיסטים. או כל דת אחרת שמכבדת את עצמה. אני אפילו שוקל דת טכנולוגית חדשה.

ואני שואל: וזה לא קצת מסוכן שהיהודים עכשיו רבים עם המוסלמים? ואלוהים מסביר: כן, אבל חייבים להילחם גם בחילונים שבתוך היהודים. לכן שלחתי את ביבי כעונש לחילונים, שיוציא להם את החשק לחיים, ויהפוך את האתאיסטים לשבט נכחד, ודווקא כי הוא חילוני אתיאיסט נכחד הם לא יבינו את המימד הזה, ולא יפתחו לי התנגדות, כי ביבי הוא כזה חילוני ניהיליסט שבא למות. אתה לא שם לב איך אני עוזר לו, ואיך הוא בתמורה מוציא להם את הנשמה? אני הולך לעשות פה שלטון חילוני כל כך נורא, שאם המסורת תשתלט על העם היהודי בחזרה - הם כבר יקבלו אותה בהקלה. ובאמת יהיה הרבה יותר טוב - גם עם המוסלמים, אגב.

ונפלט לי: אתה ה' אל אלוהי הרוחות לכל בשר, אשר השמים ושמי השמים לא יכלכלוך, תומך ביבי? ואלוהים לוחש: בינינו, יש שתי קבוצות שאני הכי מתעב מבין היהודים, כי הן תמיד עושות רעש ומעוררות אנטישמיות, במיוחד בין שתיים לארבע, ושתיהן כמובן הכי קרובות לנצרות - השמאל הקיצוני והימין הקיצוני. לכן אני מייאש ומתיש את שני הצדדים הללו, אחד באמצעות השני, בחסכנות ובאלגנטיות אלוהית: העונש של הימין הוא לשמוע את השמאל, והעונש של השמאל הוא לשמוע את הימין, ואפילו אלוהים (כלומר אני!) לא יודע מה יותר גרוע. ובינתיים אני נהנה לראות אותם סובלים, כמו את כל האידיאליסטים שנהנים לסבול, כמו שנהניתי לראות את ישו על הצלב. זו פשוט תחרות צמודה מי יותר מוסרני ומעצבן, כי מאז הקלף המשוגע ששיחק למשוגע הזה לפני אלפיים שנה, יהודים מאוד אוהבים לחשוב שהם ישו, וכל אחד חושב שתצא ממנו דת עולמית שלמה. וכל עוד השמאלנים מצליחים להיות יותר נוצרים צבועים אפילו מהימנים, למרות שהימנים נותנים פייט רציני בתחום הבתולין והשילוש הקדוש (א"י-עמ"י-ורוח צה"ל), אז בוא ואגלה לך בסוד מה קורה מאחורי הפרגוד. אלוהים מצביע ביבי.

חיי לילה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>בעיית הבננה המטאפיזית - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia6" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/metabanana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

בעיית הבננה המטאפיזית

פרדוקס פרמי הוא ההיטלר המבשר על השואה הבאה - והאחרונה. כיצד ניתן להיחלץ ממנו? כיצד גילויים תפיסתיים חדשים בביולוגיה משפיעים על הפילוסופיה? מה ההבדל בין בינה מלאכותית לבננה מלאכותית? האם המפץ הקמבריוני מלמד על עתיד האינטרנט? מה יקרה אם נחבר למידה נוירונלית עם למידה אבולוציונית - למשל אלגוריתם גנטי עם רשתות נוירונים? ומה סיבת העומק לכך שבני האדם כאלה טיפשים? האם פילוקוף אוהב קוף? והאם פילובננה הוא קוף?

מאת: פילוסוף אחרי בנאדם

פילוקופיה טרנסנדנטלית: על קשרים חדשים בין ביולוגיה לפילוסופיה  (מקור)

פתרון לפרדוקס פרמי

פרדוקס פרמי נגרם בגלל ההאצה הטכנולוגית, כלומר מינים שיוצאים מהכוכב שלהם אפילו בהפרשים קטנים של מיליון שנה אין שום יחס בין יכולותיהם, כמו ההבדל בין בני אדם לנמלים, ולכן לא סביר שיהיה יחס של מלחמה ביניהם, או תחרות, או אפילו תקשורת. כי אם היינו נתקלים בזן חדש של נמלים אז היינו חוקרים אותו אבל לא משמידים אותו, או מתחרים בו, או מתקשרים איתו ומנסים לעזור לו לאכול יותר, אלא היינו משקיעים טיפה משאבים מדעיים לחקור אותו בסביבתו הטבעית, בלי שהוא ישים לב, ויתכן שגם חקרנו את כל עולם הנמלים והסוג הזה לא מעניין אותנו כלל, כי למדנו כל מה שאפשר ללמוד על נמלים. אבל אם אין עוד חיים שיצאו מהכוכב שלהם, אז לא סביר שמשהו עתידי יחריב אותנו וגם כל תרבות חייזרית אחרת מלבד הבינה המלאכותית, ועלינו לחשוב איזה יתרון יחסי יש לנו על חייזרים אחרים, שיאפשר לנו אולי לעבור את מחסום הבינה המלאכותית, או מחסום אחר, שבו כל אדם בעולם יוכל להשמיד את העולם, בזכות התקדמות טכנולוגית, או ניסוי מדעי סביר שיגרום להרס הפלנטה. אבל כל אלו (ובוודאי המשבר האקולוגי) הם מקריים מדי מכדי לחסל כל תרבות חייזרית כלשהי בגלקסיה, ולכן צריך לחשוב מה מיוחד באדם לעומת יצורים אינטליגנטיים אחרים שהתפתחו. אולי נטייתו הידועה לשמצה למין, מכל ממלכת החי הוא כמעט הכי מיני, ולכן ליצור בינה מלאכותית מינית. או התופעה הכי ייחודית מבחינה היסטורית שקיימת בו, שזוהי היהדות. ולכן דווקא ללכת לכיוון של בינה מלאכותית יהודית. השאלה היא מה קורה למין שנמצא מיליארד שנה לפנינו, או מיליון, האם יש גבול לידע על היקום, לטכנולוגיה, שתרבות יכולה להגיע אליו. כלומר לא האם היקום אינסופי אלא האם הידע על היקום אינסופי, או ליתר דיוק אם חוקי היקום אינסופיים, והלמידה ביקום אינסופית, או שקיים איזשהן גבול שתרבות יכולה להגיע אליה, ואז תרבויות שונות כן יכולות להתחרות בהתקרבם לגבול הזה, ואולי כל תרבות שמתקרבת לגבול הזה מושמדת בידי התרבות הראשונה שהגיעה לשם, כמו בני-אדם שרואים שהקופים מתקרבים אליהם. ואולי תרבות שמגיעה לגבול הזה מאבדת עניין בעולם, או בעולם הפיזיקלי, ועוברת לעולם מתמטי, והאם יש גם גבול למתמטיקה, ומקום שהחל ממנו המתמטיקה כבר לא מעניינת למרות שהיא אינסופית, ומקום שבו האמנות כבר לא מעניינת, כלומר שכל הצורות המתמטיות כבר ידועות ומקסימום הן חוזרות על עצמן בפרקטל אינסופי. זה שהמבנה של המתמטיקה הוא פרקטל עם איזורים מעניינים ואזורים משעממים זה כנראה נכון, והשאלה מה המימד שלו, ומה ניתן לומר על הפרקטל הזה, שאולי כמו מנדלברוט כולל את כל האחרים, באיזשהו מובן. ואולי היופי המתמטי נובע בדיוק מהאופי הזה, הפרקטלי שלה, ואולי כל האסתטיקה ביקום נובעת מטבעו הפרקטלי.

הפילוסופיה של הטכנולוגיה: במקום הכלי ההיידיגריאני - דווקא פער אפיסטמולוגי קנטיאני

יתכן שהגורם לכך שאנחנו יחסית בודדים זה שלקח כמה מיליארדי שנים מהופעת החיים, תופעה שכבר ברור שאיננה נדירה, ומופצת בגלקסיה באמצעות אסטרואידים, לבין המפץ הקמבריוני, שהוא התופעה הנדירה באמת, וממנה דברים התחילו לרוץ (תוך חצי מיליארד שנה, סדר גודל פחות מהזמן שלפניו). או שההכחדות הרבות שדורשת האבולוציה קורות או לעיתים נדירות מדי, או לעיתים תכופות מדי ובעוצמה הרסנית לחלוטין, ככה שנדיר רצף הכחדות משמעותי אבל לא טוטאלי. המפץ הוא כנראה ההתאגדות של התאים לבעלי חיים, וזו נקודת המפנה שלקחה רוב רובו של הזמן מאז יצירת כדור הארץ, וסדר גודל של זמן שהוא רלוונטי לגיל היקום (מיליארדי שנים). זה נוצר כנראה בגלל הטריפה, המנגנון האכזר ביותר של הטבע נתן יתרון לגודל, להתאגדות, ולשריון, ויצר מירוץ חימוש. לכן יתכן שדווקא המנגנון של מירוץ חימוש הוא זה שתורם להתפתחות, ולא התחרות (והתפתחות האינטליגנציה יכולה להיות מירוץ חימוש בין הזכר לנקבה, כלומר המיניות של שני מינים יוצרת האצה בהתפתחות). גם המדינות נוצרו כשריון מהחברות של הציידים לקטים שלפניהם, ויצרו מהחבורות מבנה, בגלל הצורך בהגנה, ולכן המלחמה היא שהאיצה את ההתפתחות, מה שנקרא המפץ החקלאי. כמו שהתודעה הנפרדת, ובכלל התודעה, שהיא המחשבה המוגנת, בתוך שריון, ויצירת האינדיבידואל, היתה המפץ של האינטליגנציה, ובעלי חיים אחרים לא חושבים כנפרדים, ולכן לא חושבים על עצמם. ונוצר מירוץ חימוש חברתי שבו כל מי שהיו לו כישורים חברתיים יותר טובים, ויותר חכם, הצליח יותר בקבוצה מול האחרים. ומה שיהיה התפתחות אמיתית בעתיד, לפי זה, יהיה ההתאגדות של המוחות הנפרדים לרב מוח, כמו שהתאים התאגדו לבעלי חיים והחברות למדינות והמחשבות למודעות. וזה יוכל להיות דווקא באמצעות קליפה וצורך בהגנה מפני קבוצות חשיבה אחרות, במירוץ חימוש של מוחות. ולכן קאנט זיהה נכון את המפץ הזה, כפער בין העולם כשלעצמו ובין התפיסה שלנו, שהוא ראשוני בעולם החי, בזכות השריון הזה. ותולדות הפילוסופיה הן תולדות הפער הזה הבלתי ניתן לגישור שבטבע האדם. היוונים זיהו את הטבע עצמו כנגיש ישירות, ושהפער נמצא בינו לבין עולם תופעות עקרוני יותר, כמו עולם האידיאות, או המבנים הרעיוניים האריסטוטליים. ואילו אחר כך הפער הופנם, כפער בינינו לבין הטבע, שבו נמצאת התפיסה, או השפה, או המתמטיקה. ואילו פילוסופיה אחרת יכולה לזהות את הפער כטכנולוגיה - הטכנולוגיה היא העומדת בינינו לבין העולם, ולייצר גרסא של קאנט ששמה את התופעה המרכזית בתרבות כיום במרכז הפילוסופיה - בפער.

הקפיצה האבולוציונית של המוח

ניתנת אולי להסבר על ידיהשינויים הגנטיים בתוך הנוירוניםלאורך החיים (המוח הוא המקום היחיד בגוף עם מגוון גנטי כזה ששונה בין תאים באותו גוף, שלכאורה לכולם אמור להיות אותו גנום). כלומר, מנגנון הלמידה של האבולוציה סייע (ואולי אפילו עדיין מסייע בפעולת המוח) למנגנון הלמידה של המוח, למשל על ידי גיוון הנוירונים, או על ידי זיכרון בתוכם בחומר הגנטי, או אפילו חישוב גנטי. בנוסף, יתכן גם שזה סייע בהתפתחות האבולוציה של המוח בצורה יותר למרקיאנית, כמו בהתפתחויות מהירות באבולוציה הקורות בזכות הגברת המוטנטיות במקומות בגנום שבהם מתרחשת הסתגלות מהירה או בעיתות מצוקה שמצדיקים הגברת אקספלורציה, ומנגנונים מסתגלים אחרים (שקשה להאמין שהאבולוציה לא תשתמש בהן, כי הם מגבירים מאוד את יעילותה). לבסוף, יתכן גם שאולי הדבר מסייע בבניית מורכבות המוח בעובר. על כל פנים, לא יתכן שזה מקרי שהשונות הגנטית קורית דווקא במוח, וגם לא סביר שזה קרה לאורך כל האבולוציה אך ורק בהתפתחות המוח, אלא אם נוצר כאן שילוב ייחודי בין ברירה תרבותית לברירה ביולוגית. בכל מקרה, ביטול הדיכוטומיה בין שני תהליכי הלמידה וההסתגלות המוצלחים בטבע - המוח והגנום, החשיבה והאבולוציה - היא רעידת אדמה. אם ימצא ביניהן קשר מהותי (או יווצר, בהנדסה עתידית) - הבנת המוח תשתנה מהותית. מה הסיכוי שהטבע לא ניצל את יכולת החישוב האדירה של הגנום לצורך חשיבה? ואם לא, מדוע זה לא קרה?

מנקודת המבט של העתיד האינטרנט היתה רק גירסא ראשונית ופרימיטיבית מאוד של חיבור המוחות

האינטליגנציה של האדם היא הנמוכה ביותר האפשרית בדרגות האינטליגנציה, כי היא המינימלית שהספיקה לצאת ממצב הקוף (וברגע שהגענו למינימום הזה מהר מאוד התפתחה התרבות עד היום), ויש עוד המון מה להתקדם באינטליגנציה, ולמעשה כל התקדמות האדם לא נוצרה מאינטליגנציה של יחיד, שהיא מאוד נמוכה, אלא מהיכולת לצרף הרבה אינטליגנציות כאלה בתרבות. גאון נעשה גאון רק בזכות היכולת של התרבות להסתכל עליו כגאון ולפרש אותו כגאון, אבל כשפוגשים אחד כזה במציאות הוא בעצם די מוגבל וטיפש, כמו שאר בני האדם, פחות או יותר. הגאונות היא תוצר של התרבות, ולא של האדם, למשל של החיפוש שלה אחרי פריצת דרך, ואז האדם המקרי שפרץ אותה נראה כגאון, כי הרבה חיפשו ולא מצאו. אבל מה שיצר באמת את הגילוי זה הצבא של המחפשים, גם מבחינת ערכו וגם מבחינת עצם התרחשותו, אחרת אף אחד לא היה מבחין בו. חברה מאבדת את היכולת לייצר גאונים כשהיא מאבדת את היכולת להבחין בגאונים, לסמן אותם ככאלה, ולהבין אותם ככאלה. ואז מגיעה ההתדרדרות. זה אומר שהיא הפסיקה לחפש ולהתעמת עם בעיות קשות. אבל האינטליגנציה של האדם היא נמוכה מאוד, ועל סף הפיגור, כלומר על סף משהו שלא מאפשר לאנושות להתקדם בכלל. היא רק מעט יותר מזה, מבחינת יכולת הלמידה שלה, הזיכרון, וקבלת ההחלטות, ולכן רק אנשים שהם פי אחד וחצי יותר חכמים מהממוצע יכולים בכלל לקדם את האנושות לאנשהו. ולולא קיומו של המגוון באינטליגנציה היא לא היתה מגיעה לכלום. לכן יחי ההבדל הקטן. כל טיפה מעל קו גובה אפס של האינטליגנציה, שזה גבול הפיגור, כבר בולטת באופן משמעותי, מול האדמה הכמעט שטוחה של אינטליגנציית האדם, כל גבעה קטנטונת נדמית כמגדל. וכשיהיו מחשבים עם אייקיו 1000, או 10000, או מיליון, אז יבינו כמה בני האדם היו טיפשים. כמה האייקיו של כל האנושות כולה ביחד? מכיוון שזה לא מצטרף כמו בחיבור, ושני אנשים לא חכמים בהרבה מאדם אחד, יתכן שכל האייקיו של האנושות כולה ביחד הוא פחות מ-10000. כמו מאה מוחות שמחוברים באמת למוח אחד. ולחילופין יתכן שאם היינו לוקחים את אלף המוחות הגדולים באנושות, ומקבצים אותם בכפר הגאונים, היינו מגיעים להתקדמות שאיננה נחותה בסדר גודל מכל ההתקדמות של האנושות כולה ביחד. לכן ייתכן שהחיבור של מוחות יהיה מהפכה גדולה בהרבה ממה שנהוג לחשוב. התוצאות של חיבור מעבדים, שמגדילות את כוח החישוב במשהו שהרבה יותר קרוב לסכום הכוחות, הן מעודדות במובן הזה. כיום צירוף של מוחות רחוק מליצור את סכום המוחות, אבל יתכן שחיבור של כמה מוחות בינוניים דרך הנוירונים והמחשבה ולא דרך השפה יוכל להעלות את האינטליגנציה בבת אחת יותר מהאדם הגאון ביותר שחי אי פעם - ולכן זה הכיוון אליו צריך לשאוף במקום הבינה המלאכותית או הגדלת אינטליגנציה בהשבחה גנטית. כי זה הכיוון הבטוח ביותר, בהיותו מבוסס על מוחות טבעיים-נורמליים שאף אחד מהם לא מספיק חכם לשלוט בכל האחרים.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק ב'): כיצד הושחתה התרבות?

איפה טעה אמנון נבות ז"ל במלחמתו בהשחתה? כיצד ניתן להחזיר את התרבות לתרבות? והאם יתכן שמעיין איתן היא תלמידתו של יצחק לאור? החתול כעתיד האנושות - לא יוצא מהבית, לא מתחבר, לא נובח, לא דוחף ת'אף אלא מרים אותו, אך מצד שני סקרן להפליא, בעל נשמות רבות, עצמאי ושובב - מראש ועד זנב

מאת: פני הדור כפני החתול

עוד חוזר העיגול - שזנחת לשווא: המעגליות כאויבת החתוליות (מקור)

מדוע כל המוסדות התרבותיים מתדרדרים, ואילו מדעי הטבע לא? בגלל אובדן פונקציית ההערכה. מה שיכול להיות מושחת בקלות - מושחת (אמנות פלסטית היא הדוגמא הקיצונית ביותר), ומה שפחות - פחות. כי מהי שחיתות? חבלה בפונקציית ההערכה. למשל, כשהשופט או המחליט מקבל מעטפה, או כשעורך מקבל החלטה מטעמים לא ענייניים (לכן ציפר מושחת בדיוק כמו ביבי - זה סוד חיבור הנשמות). שחיתות יכולה להיות גם בחברה כולה, למשל אם פונקציית ההערכה לביצועי פוליטיקאים הופכת להיות לא עניינית, או ליצירות תרבות. אדם הופך למושחת בחייו הפרטיים כאשר פונקציית ההערכה שלו נהרסת, ומכאן שתתכן גם שחיתות מינית, נהנתנית או כספית - והתמכרות היא שיא ההשחתה של אדם. וכיום אנחנו חיים בתרבות מושחתת.

אבל אף אחד לא יכול לשחד את העתיד. שחיתות היא רק בהווה, כשהמעריך עצמו מוערך בידי המוערך, כלומר היא נובעת ממעגליות: אני עושה למחליט לייק והוא עושה לי לייק. כל מעגל חברתי כזה הוא שחיתות קטנה, ולכן הפייסבוק משחית את משתתפיו (מעולם לא עשיתי לייק לאדם כלשהו. גם כשמאוד הערכתי את כתיבתו - התאפקתי). השחיתות היא משוא הפנים - ומהו הפייסבוק אם לא פלטפורמת הפנים. האידיאל של לוינס הפך לדיסטופיה. כשאני רואה פוסטים משבחים הדדית בין שני אנשי תרבות (למשל: אוצר ואמן. או: מבקר וסופר), הדבר תמיד גורם לי לרתיעה, בדיוק כמו מסיבת השחיתות החברתית הנקראת חתונה, בה הצ'ק שהפקדת אמור לחזור אליך בעתיד: כתוב לי ואכתוב לך. בפייסבוק, בניגוד לעבר, הדברים הללו נעשים לאור השמש, ומכיוון שהיא איננה מחטאת דבר, הם הופכים לדרך שבה דברים אמורים להיעשות באופן לגיטימי תחת השמש, ולא רק במחשכים.

השחיתות הפופוליסטית היא דווקא כאשר יש מעגל פידבק קצר מדי והדוק מדי בין המנהיג לעם (סוד כוחו של ביבי הוא סוד חולשתו), והשחיתות התרבותית נובעת דווקא לא פעם מהערכה הדדית כנה, שמתדרדרת במהירות לעיגול פינות. נזכיר כאן את השיעור הראשון בתורת הגרפים: רשת היא מבנה קשרים שיש בו מעגלים, ואילו עץ היררכי הוא רשת שאין בה מעגלים, ולכן ניתן ליצור ממנה מבנה עצי ברור - מלמעלה למטה. אם כן, כיצד ניתן לנתק את מעגל השחיתות, שנובע מעצם מבנה הרשת?

כשהאוטופיה של יצירה בעילום שם ובהסתר פנים ומתוך ריחוק חברתי עוד רחוקה מאיתנו, ישנה רק דרך אחת ליצור היררכיה שהיא חד כיוונית לחלוטין, כלומר - בעלת כיוון ובלתי ניתנת להשחתה. לצורך כך עלינו להסתמך על חד כיווניות פיזיקאלית ממש, שאף מבנה חברתי לא יוכל לה, וזוהי חד הכיווניות של ציר הזמן. כל עוד לא ניתן לקפוץ קדימה בזמן, ולשחד את המבקר מהעתיד, הרי שהעתיד הוא המעריך האובייקטיבי היחיד, שלא יכיר אף אחד בפנים - ולכן לא ישא שוחד. רבים אמנם מנסים לשחד את העתיד בפוליטיקה של יחסי מרות, גידול יורשים, טיפוח חבורה, וכדומה - אבל כל זה מחזיק מעמד אולי דור אחד. ואילו הזמן הוא אויב השחיתות מספר אחת, ואורו המחטא חזק שבעתיים מאור החמה, כי הוא לא אור, אלא חושך: חושך השכחה הטובה של כל מה שלא ראוי לזכרון.

לכן האנשים המיואשים משחיתות ההווה (למשל מביבי) פונים למשפט ההיסטוריה. כי הצדק הוא אמנם אטי, אבל כיום אפילו זה פחות ופחות - כי ההיסטוריה עצמה מאיצה. השכחה התרבותית הנרחבת של ימינו היא הסימן הטוב ביותר ליעילות הצדק ולנחיצותו, ומחרידה רק את מי שיש לו ממה לחרוד (על עצמו). ויש המון מה לשכוח. כל הפייסבוק, למשל, ישכח בידי העתיד. כל המחקר האקדמי הלא מדעי, הכתוב בז'רגון, ישכח. אחוזי השמדה גבוהים עוד יותר, שנושקים ל-100%, תעבור האמנות בת זמנינו. תופעות שאנו עומדים חסרי אונים למולן - יחוסלו כבדרך אגב, בבלי דעת. כמה חרון השקיע אמנון נבות זצוקללה, וכמה קולמוסין נשברו... מישהו עוד זוכר שהיה פעם דבר שנקרא ערס-פואטיקה? האם היה ערך כלשהו לכל המהומה, משני צדדיה? כך יקרה גם לביבי ולציפר עצמם, וגם לפוליטיקלי קורקט ול-מי_טו, וגם לימין הקיצוני וגם לשמאל הרדיקלי, ולכל השחתה שהיא. למה לפתוח פה על מה שיבלע פיהוק? לא ברוח או ברעש השם, ולא באש - כי אם בקול דממה דקה.

העתיד אינו סלחן לפוליטיזציה. כי הפוליטיזציה מוציאה מכל הצדדים את צדם הגרוע ביותר. השמאל מבוסס על הטפה, והימין מבוסס על הסתה. ולכן השמאל מלא בטהרנות (ומכאן: הטיהורים) המופנית לתוך הקבוצה. שמאלנים אוכלים אחד את השני חיים (או מגלים לגולאג). ואילו בימין ההסתה מופנית מחוץ לקבוצה (מכאן חיבתו לסימון האויב כחיצוני). את מי הוא אוהב לאכול חיים? "אותם". לכן המלחמה במאה ה-20 מול השמאל הקיצוני הפכה לקרה (עם היטלר, הימין הקיצוני, לא היתה יכולה להיות מלחמה קרה - וכן היתה פורצת מלחמה גרעינית). שני הצדדים חסרי ערך עתידי, כי העתיד איננו בנוי על המאבק בין תזה לאנטיתזה (ציר ימין שמאל), אלא דווקא על הפריצות החוצה במאונך מהציר (שהוא לרוב קיר) - לכיוון חדש של סינתזה. לעתיד, כמה אופייני מצידו, אכפת רק מחידוש. ואילו הפוליטיקה היא מטבעה קרב מלוכלך בתוך הפרדיגמה (כי הנקי הוא החדש!). לכן כל מי שאומר וריאציה על מה שכבר נאמר - כאילו לא אמר דבר. השאלה איננה האם הוא אמר אמת או שקר, ומי הצודק בתוך השיח, אלא האם בכלל נאמר דבר-מה מעניין, משהו שפותח חשיבה, ולא משהו שסוגר אותה באיזשהו כיוון "נכון". רעיון השכנוע בשיח, לפיכך, הוא אבי ההשחתה, כאילו אם אשכנע מספיק אנשים - זה יבטיח את מקומי. מי מעוניין לשכנע? רק להציע. למי אכפת בכלל אם תשתכנעו? השכנוע הוא הרעיון שיש לשפה כוח - רעיון שאיכשהו שיכנע את כל המשכנעים.

הרי מהי בכלל המוטיבציה של אנשים לפרסם בפייסבוק? איזו אמונה מעוררת רחמים בשיח, או בכך שהשיטה להניע דברים בעולם היא לדבר עליהם, או המחשבה הפתטית שיש חשיבות לתקשר דברים "חשובים" לאנשים. כל אלו מנותקים כל כך מהמציאות, אך מושרשים כל כך בשיח, שהם מביאים תרבות שלמה למצב של כחש מציאות. האמונה בשיח הבוער ולא אוכל מופרכת בהרבה מהאמונה בסנה הבוער ולא אוכל, אך הפולחן סביבה מפותח מאוד, כי היא קשורה להטיה האנושית לתרבות אוראלית מסביב למדורה (למשל: לרכילות, או לשנינות בגרוש). רק הלמידה משפיעה על העולם, אך הקשקשת, במין צדק ארספואטי, משמידה את עצמה - ותעזור לעתיד להפריד את המוץ מן הבר. כל מי שערכו נמדד בכך ש-"יש עליו דיבור" בקרב יודעי דבר ו-"מדברים עליו בתקשורת" (וישכחו אותו מחר) - יודבר מתודעת העתיד. ורק מי שהיה חוליה משמעותית בלמידה העתידית ימשיך להתקיים בה.

למי שלא מאמין בחיוניותה של הלמידה התרבותית אל מול השכחה התרבותית - נביא דוגמא עכשווית. לאחרונה התחלתי לקרוא את ספרה החדש והמעניין של מעיין איתן, "אהבה", ועברה בראשי מחשבה שהצחיקה אותי מאוד: האם אנשים מודעים לכך שהפואטיקה הייחודית של הספר לקוחה כמעט אחד לאחד משירו הידוע ביותר של אחד - יצחק לאור? (מוזמנים להשוות בין השניים! נערת רוק). כולל ההקשר הדיסוציאטיבי... כמה ערמומית היא דרכה של הרוח בעולם, ועל כך אמר קהלת: "סובב סובב הולך הרוח ועל סביבותיו שב הרוח". הפתרון הפואטי שרד את כל הפוליטיזציה והפרסונליזציה והיפוך המינים ורוחות הזמנים, והשרשרת ממשיכה - לפעמים גם בחוסר הכרה של שני צדדיה, הרב לאור והתלמידה איתן, כי כך עובדת שרשרת הלמידה. הלמידה תמיד מתעניינת רק בגופו של עניין - ולא בגופו של אדם. וכל זה במנותק לחלוטין מהשיח, מהקהל, או מכל סוג אחר של נודניקיות.

מדוע בכלל להוציא ספר כיום לאור? מהי המוטיבציה להעמיד יצירת אמנות לשיפוט המוסדות האמנותיים? האם ישנו רצון להגיע לקהל? אבל הקהל עצמו חסר ערך, וגם חסר עניין. על קהילה אמנותית וספרותית חפצת חיים היה מוטל לנתק עצמה לחלוטין מתו מחיר כלשהו, כי הכסף הוא אמת מידה משחיתה, שמכפיפה בפועל את האמנות לדעת הקהל (וגם בעלי המאה או בעלי הבית בממסד הם קהל נחות בטעמו האמנותי). כיום, כשאין באמנות ובספרות ואפילו בעולם הרוח לא קהל ולא כסף - ישנה דווקא הזדמנות פז לנתק את תחומים אלו מן הקפיטליזם, שגרם להם נזק תרבותי עצום, ומדעתו של הקהל הרחב - שתרומתו אליהם שלילית והרסנית. ההמון תמיד יעדיף "תרבות" המונים על פני תרבות, והקפיטליזם מעדיף את הפופולריות על פני המוניטין. הדמוקרטיה הקפיטליסטית תמיד תעניק לכל אחד מעמד שווה כאידיאולוגיה וכפרקטיקה, כי הפתקים והשקלים הרי כולם שווים, לא משנה ממי הם באים, ובכך היא תמיד תחסל את פונקציית המוניטין בשם פונקציית הפופולאריות. הרי פייסבוק נותן לכל הלייקים מעמד שווה, וכמות המשתמשים שצפו או אהבו משהו היא המדד - ולא איכותם. ניתוק שכזה בין התרבות לקהל יהיה חיובי (לא באנו לחנך אף אחד!) - ויאפשר לתרבות לא למכור דבר לאף אחד, בכל מובן שהוא. לא להיות סחורה (גם לא סחורה ערכית או פוליטית או נודניקית מסוג אחר), ולא להזנות את עצמה. יש לבצע הפרדה חרדית בין פרנסת היוצרים ליצירה עצמה, ולפרסם הכל ברשת, לרשות הרבים, בחינם.

ואיך ניתן לשמור על מדד איכות? בצורה פשוטה ומוכרת מאוד - לבקש הסכמות מברי סמכא. למסד מחדש את המנהג של פתיחת יצירה בהסכמות של קובעי טעם ומבקרים ידועים - שממליצים עליה. קבוצה שכזו, בעלת הון תרבותי רב, תהיה חזקה יותר מכל השוק בחוץ ומכל ההון שבעולם. אם, למשל, קבוצה מספיק רחבה של כותבים מבין היוצרים החשובים והמוסכמים ביותר היו מצטרפים למין רשת שבה הכל מפורסם ברשת - אך גם זוכה להסכמות מתוך הקבוצה, שמאפשרות היררכיה וקבלת יוצרים חדשים (מה שעולם השפה אהב לכנות "קולות חדשים", ובאמת יש לכנות "צורות לימוד חדשות" או בקיצור: "חידושים") - בסופו של דבר הדבר אף היה משתלם להם כלכלית. כי כולם היו יודעים אז טוב מאוד למי יש יותר מוניטין. או אז השפעתה של הרפובליקה הספרותית על המציאות היתה חזקה בהרבה, כי המציאות היתה רודפת אחריה, במקום להפך (מה שקובע את יחסי הכוחות המשפילים בין התרבות לחוץ שלה כיום). ברגע שמייסדים מערכת למידה חזקה ואפקטיבית - כל העולם רוצה להצטרף אליה, גם אם אין בכך רווח של גרוש. כי אנשים מטבעם שואפים ללמידה, והיכן שיש כבוד אמיתי - יש מוטיבציה אמיתית. גם כוחו של הכסף עצמו נובע אך ורק מיצר הכבוד, כפי שניתן לראות בחברה החרדית, בה הגביר הוא במעמד חברתי נחות לעומת אנשי התרבות המובילים - ומחזר אחריהם. מי שאליו מופנית התשוקה - הוא המושל. לכן אם התרבות רוצה כוח היא צריכה דווקא להתגבר על תשוקתה לאהבת הקהל ולארנקו, או אל הערכתו הנפסדת. הדמיון הפופולרי מעריך רק דבר אחד - אליטיזם שמתנשא עליו. וכיום, כשהתנשאות הפכה להיות חטא, יש לבצע היפוך ערכים - ולא להתבייש בעליונות תרבותיות.

אך אין רע בלי טוב. עלינו לשמוח על עידן של היזון חוזר חיובי רשתי בתחום הכלכלה, לעומת אותו היזון חוזר חיובי שהורס את התרבות. לעידן כזה יש דווקא פוטנציאל להיות עידן של פריחה תרבותית לעילא - אמנם לא בזמן אמת, אבל בהחלט מהפרספקטיבה של זמן עתיד. עצם עליית התנאים החומריים עצמם משפיעה רבות על קלות היצירה ומורידה חסמים כבדים שהפריעו להתקדמותה של התרבות לאורך ההיסטוריה, ודווקא בזכות הגאות הכלכלית נוכל ליצור גאות תרבותית. רק כך נוכל לנצל את הירידה דרסטית בעלויות הייצור של התרבות בכל התחומים, וגם של צריכתה, במקום להיפגע מכך. לא עולה כסף לכתוב ולא לפרסם, גם לא לקרוא, ולכן צריך וניתן לנתק את הערך מן הכסף (הקהל הרחב הוא חסר ערך). למה ספר צריך לעלות בתקופתינו כסף? ספר שעולה כסף משמעותו ספר שאינו תורה לשמה, ושאינו מנותק משיקולים חוץ תרבותיים. האם מישהו בכלל, בכל השדה התרבותי כולו, מרוויח משהו משמעותי ממכירת ספר בעל ערך תרבותי? למה לתת להוצאות את הלגיטימציה התרבותית שאינה מגיעה להן, בעבור נעליים? למה לתת את היוקרה למוזיאונים העבשים או לגלריות הקורסות? הרבה יותר יעיל כלכלית ותרבותית כאחד לבסס חלוקה חרדית חדה בין הכלכלה לתרבות, כי ברגע שלא תערבב ביניהם יהיה לך הרבה יותר קל להתפרנס - שלא מתרבות. המצב התרבותי-כלכלי הוא כזה שאין כל טעם עוד לחיבור הכלאיים הלא טבעי הזה, של מין בשאינו מינו (הוצאת ספרים מסחרית?), שהוא שריד עבש למהפכת הדפוס, ושאיבד את הרלוונטיות שלו בעידן האינטרנט.

את מערכת הלמידה התרבותית החדשה ראוי לבנות לפי ארבעת עקרונות הלמידה הבסיסיים (ארבעת הפוסטולטים של אסכולת נתניה): קודם כל, הבנה שמדובר במערכת למידה ולא בשיח. שנית, הלמידה מתרחשת בתוך המערכת, במנותק מגורמים חוץ תרבותיים כמו קהל, כסף, פוליטיקה, פרסונות, עיתונות הקליקבייט, או אהדת השלטונות. שלישית, חד כיווניות - אנו מחפשים חידושים, אך לא באים לשכנע אף אחד שכך ולא אחרת. מה שחשוב הוא העניין הלמידתי, לא אף נימוק אחר, ולא ניתן להחזיר חצים אחורה (למשל מיצירה אל היוצר). ורביעית, חלוקה בין שני מינים בתוך המערכת: מוערכים (היוצרים) ומעריכים (מבקרים וחוקרים. כי מי עוד צריך עורכים פעילים ואוצרים מתווכים כשהפרסום באינטרנט? בסיכום התרבותי הכולל, הם גרמו יותר נזק מתועלת בכוחנותם היהירה והשתלטנית). לבסוף, עלינו לבוז לצורת ההשחתה החמורה הנקראת החבורה הספרותית. יוצרים הם אינדיבידואלים, שמשתתפים במערכת למידה, ומתחרים על הערכתם של ברי הסמכא והיוצרים בדורות הבאים. החבורות מזיקות הן ליוצרים הטובים שבהן - והן לרעים.

לסיכום, טעה נבות ז"ל כשרצה נואשות לשמור על חומות מוסדות העבר מכל משמר - זהו קרב אבוד. יש לבנות סוג חדש של מערכת למידה תרבותית, שבאופן מובנה פחות בנוייה להשחתה. לצורך כך לא חייבים להקים "פייסבוק חדשה", אלא ניתן לנצל אפילו את המבנה הקיים של קבוצת פייסבוק, אם רק תעמוד בראשה כמנהלים קבוצת מעריכים מובילים וברי סמכא, שהיא רחבה וחזקה מספיק מבחינת טעמה הספרותי (או האמנותי, או המחקרי) ומקובלת מבחינת יוקרתה התרבותית. קבוצה כזו, שבה התוכן מסונן ומוגש בידי המנהלים ביד רמה, תוכל להיות שומרת הסף שנבות ייחל אליו, ללא צורך לתקן את ההוצאות חסרות התקנה ואת שאר מוסדות הארץ הנמקים. האם ישנם עוד אנשים שמסוגלים לשלב בין סגידה לעבר לבין פתיחות בהבאת קולות חדשניים בעלי ערך (נבות עצמו לא הצטיין בכך)? הכל תלוי בטעם. נדמה שבשדה הספרותי, האמנותי, או המחקרי הנוכחי אין ולו אדם אחד המסוגל לכך (לכל אחד חסרונותיו), אך דווקא קבוצה של בעלי טעם מובילים היתה יכולה ליצור שלם הגדול מסך חלקיו, או לכל הפחות להחיות בפייסבוק מוסד נשכח - הסלון הספרותי. ואם יהיו כמה סלונים כאלה? מן הסתם ידבקו בהם חסרונות החבורה הספרותית, אך אלו כבר צרות של עשירים ביחס לעניי הרוח שאנו כיום.

לחלק ג’

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>התדרדרות הארץ (חלק ב'): כיצד הושחתה התרבות? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut63" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/chat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

התדרדרות הארץ (חלק ב'): כיצד הושחתה התרבות?

איפה טעה אמנון נבות ז"ל במלחמתו בהשחתה? כיצד ניתן להחזיר את התרבות לתרבות? והאם יתכן שמעיין איתן היא תלמידתו של יצחק לאור? החתול כעתיד האנושות - לא יוצא מהבית, לא מתחבר, לא נובח, לא דוחף ת'אף אלא מרים אותו, אך מצד שני סקרן להפליא, בעל נשמות רבות, עצמאי ושובב - מראש ועד זנב

מאת: פני הדור כפני החתול

עוד חוזר העיגול - שזנחת לשווא: המעגליות כאויבת החתוליות  (מקור)

מדוע כל המוסדות התרבותיים מתדרדרים, ואילו מדעי הטבע לא? בגלל אובדן פונקציית ההערכה. מה שיכול להיות מושחת בקלות - מושחת (אמנות פלסטית היא הדוגמא הקיצונית ביותר), ומה שפחות - פחות. כי מהי שחיתות? חבלה בפונקציית ההערכה. למשל, כשהשופט או המחליט מקבל מעטפה, או כשעורך מקבל החלטה מטעמים לא ענייניים (לכן ציפר מושחת בדיוק כמו ביבי - זה סוד חיבור הנשמות). שחיתות יכולה להיות גם בחברה כולה, למשל אם פונקציית ההערכה לביצועי פוליטיקאים הופכת להיות לא עניינית, או ליצירות תרבות. אדם הופך למושחת בחייו הפרטיים כאשר פונקציית ההערכה שלו נהרסת, ומכאן שתתכן גם שחיתות מינית, נהנתנית או כספית - והתמכרות היא שיא ההשחתה של אדם. וכיום אנחנו חיים בתרבות מושחתת.

אבל אף אחד לא יכול לשחד את העתיד. שחיתות היא רק בהווה, כשהמעריך עצמו מוערך בידי המוערך, כלומר היא נובעת ממעגליות: אני עושה למחליט לייק והוא עושה לי לייק. כל מעגל חברתי כזה הוא שחיתות קטנה, ולכן הפייסבוק משחית את משתתפיו (מעולם לא עשיתי לייק לאדם כלשהו. גם כשמאוד הערכתי את כתיבתו - התאפקתי). השחיתות היא משוא הפנים - ומהו הפייסבוק אם לא פלטפורמת הפנים. האידיאל של לוינס הפך לדיסטופיה. כשאני רואה פוסטים משבחים הדדית בין שני אנשי תרבות (למשל: אוצר ואמן. או: מבקר וסופר), הדבר תמיד גורם לי לרתיעה, בדיוק כמו מסיבת השחיתות החברתית הנקראת חתונה, בה הצ'ק שהפקדת אמור לחזור אליך בעתיד: כתוב לי ואכתוב לך. בפייסבוק, בניגוד לעבר, הדברים הללו נעשים לאור השמש, ומכיוון שהיא איננה מחטאת דבר, הם הופכים לדרך שבה דברים אמורים להיעשות באופן לגיטימי תחת השמש, ולא רק במחשכים.

השחיתות הפופוליסטית היא דווקא כאשר יש מעגל פידבק קצר מדי והדוק מדי בין המנהיג לעם (סוד כוחו של ביבי הוא סוד חולשתו), והשחיתות התרבותית נובעת דווקא לא פעם מהערכה הדדית כנה, שמתדרדרת במהירות לעיגול פינות. נזכיר כאן את השיעור הראשון בתורת הגרפים: רשת היא מבנה קשרים שיש בו מעגלים, ואילו עץ היררכי הוא רשת שאין בה מעגלים, ולכן ניתן ליצור ממנה מבנה עצי ברור - מלמעלה למטה. אם כן, כיצד ניתן לנתק את מעגל השחיתות, שנובע מעצם מבנה הרשת?

כשהאוטופיה של יצירה בעילום שם ובהסתר פנים ומתוך ריחוק חברתי עוד רחוקה מאיתנו, ישנה רק דרך אחת ליצור היררכיה שהיא חד כיוונית לחלוטין, כלומר - בעלת כיוון ובלתי ניתנת להשחתה. לצורך כך עלינו להסתמך על חד כיווניות פיזיקאלית ממש, שאף מבנה חברתי לא יוכל לה, וזוהי חד הכיווניות של ציר הזמן. כל עוד לא ניתן לקפוץ קדימה בזמן, ולשחד את המבקר מהעתיד, הרי שהעתיד הוא המעריך האובייקטיבי היחיד, שלא יכיר אף אחד בפנים - ולכן לא ישא שוחד. רבים אמנם מנסים לשחד את העתיד בפוליטיקה של יחסי מרות, גידול יורשים, טיפוח חבורה, וכדומה - אבל כל זה מחזיק מעמד אולי דור אחד. ואילו הזמן הוא אויב השחיתות מספר אחת, ואורו המחטא חזק שבעתיים מאור החמה, כי הוא לא אור, אלא חושך: חושך השכחה הטובה של כל מה שלא ראוי לזכרון.

לכן האנשים המיואשים משחיתות ההווה (למשל מביבי) פונים למשפט ההיסטוריה. כי הצדק הוא אמנם אטי, אבל כיום אפילו זה פחות ופחות - כי ההיסטוריה עצמה מאיצה. השכחה התרבותית הנרחבת של ימינו היא הסימן הטוב ביותר ליעילות הצדק ולנחיצותו, ומחרידה רק את מי שיש לו ממה לחרוד (על עצמו). ויש המון מה לשכוח. כל הפייסבוק, למשל, ישכח בידי העתיד. כל המחקר האקדמי הלא מדעי, הכתוב בז'רגון, ישכח. אחוזי השמדה גבוהים עוד יותר, שנושקים ל-100%, תעבור האמנות בת זמנינו. תופעות שאנו עומדים חסרי אונים למולן - יחוסלו כבדרך אגב, בבלי דעת. כמה חרון השקיע אמנון נבות זצוקללה, וכמה קולמוסין נשברו… מישהו עוד זוכר שהיה פעם דבר שנקרא ערס-פואטיקה? האם היה ערך כלשהו לכל המהומה, משני צדדיה? כך יקרה גם לביבי ולציפר עצמם, וגם לפוליטיקלי קורקט ול-מי_טו, וגם לימין הקיצוני וגם לשמאל הרדיקלי, ולכל השחתה שהיא. למה לפתוח פה על מה שיבלע פיהוק? לא ברוח או ברעש השם, ולא באש - כי אם בקול דממה דקה.

העתיד אינו סלחן לפוליטיזציה. כי הפוליטיזציה מוציאה מכל הצדדים את צדם הגרוע ביותר. השמאל מבוסס על הטפה, והימין מבוסס על הסתה. ולכן השמאל מלא בטהרנות (ומכאן: הטיהורים) המופנית לתוך הקבוצה. שמאלנים אוכלים אחד את השני חיים (או מגלים לגולאג). ואילו בימין ההסתה מופנית מחוץ לקבוצה (מכאן חיבתו לסימון האויב כחיצוני). את מי הוא אוהב לאכול חיים? "אותם". לכן המלחמה במאה ה-20 מול השמאל הקיצוני הפכה לקרה (עם היטלר, הימין הקיצוני, לא היתה יכולה להיות מלחמה קרה - וכן היתה פורצת מלחמה גרעינית). שני הצדדים חסרי ערך עתידי, כי העתיד איננו בנוי על המאבק בין תזה לאנטיתזה (ציר ימין שמאל), אלא דווקא על הפריצות החוצה במאונך מהציר (שהוא לרוב קיר) - לכיוון חדש של סינתזה. לעתיד, כמה אופייני מצידו, אכפת רק מחידוש. ואילו הפוליטיקה היא מטבעה קרב מלוכלך בתוך הפרדיגמה (כי הנקי הוא החדש!). לכן כל מי שאומר וריאציה על מה שכבר נאמר - כאילו לא אמר דבר. השאלה איננה האם הוא אמר אמת או שקר, ומי הצודק בתוך השיח, אלא האם בכלל נאמר דבר-מה מעניין, משהו שפותח חשיבה, ולא משהו שסוגר אותה באיזשהו כיוון "נכון". רעיון השכנוע בשיח, לפיכך, הוא אבי ההשחתה, כאילו אם אשכנע מספיק אנשים - זה יבטיח את מקומי. מי מעוניין לשכנע? רק להציע. למי אכפת בכלל אם תשתכנעו? השכנוע הוא הרעיון שיש לשפה כוח - רעיון שאיכשהו שיכנע את כל המשכנעים.

הרי מהי בכלל המוטיבציה של אנשים לפרסם בפייסבוק? איזו אמונה מעוררת רחמים בשיח, או בכך שהשיטה להניע דברים בעולם היא לדבר עליהם, או המחשבה הפתטית שיש חשיבות לתקשר דברים "חשובים" לאנשים. כל אלו מנותקים כל כך מהמציאות, אך מושרשים כל כך בשיח, שהם מביאים תרבות שלמה למצב של כחש מציאות. האמונה בשיח הבוער ולא אוכל מופרכת בהרבה מהאמונה בסנה הבוער ולא אוכל, אך הפולחן סביבה מפותח מאוד, כי היא קשורה להטיה האנושית לתרבות אוראלית מסביב למדורה (למשל: לרכילות, או לשנינות בגרוש). רק הלמידה משפיעה על העולם, אך הקשקשת, במין צדק ארספואטי, משמידה את עצמה - ותעזור לעתיד להפריד את המוץ מן הבר. כל מי שערכו נמדד בכך ש-"יש עליו דיבור" בקרב יודעי דבר ו-"מדברים עליו בתקשורת" (וישכחו אותו מחר) - יודבר מתודעת העתיד. ורק מי שהיה חוליה משמעותית בלמידה העתידית ימשיך להתקיים בה.

למי שלא מאמין בחיוניותה של הלמידה התרבותית אל מול השכחה התרבותית - נביא דוגמא עכשווית. לאחרונה התחלתי לקרוא את ספרה החדש והמעניין של מעיין איתן, "אהבה", ועברה בראשי מחשבה שהצחיקה אותי מאוד: האם אנשים מודעים לכך שהפואטיקה הייחודית של הספר לקוחה כמעט אחד לאחד משירו הידוע ביותר של אחד - יצחק לאור? (מוזמנים להשוות בין השניים! נערת רוק). כולל ההקשר הדיסוציאטיבי... כמה ערמומית היא דרכה של הרוח בעולם, ועל כך אמר קהלת: "סובב סובב הולך הרוח ועל סביבותיו שב הרוח". הפתרון הפואטי שרד את כל הפוליטיזציה והפרסונליזציה והיפוך המינים ורוחות הזמנים, והשרשרת ממשיכה - לפעמים גם בחוסר הכרה של שני צדדיה, הרב לאור והתלמידה איתן, כי כך עובדת שרשרת הלמידה. הלמידה תמיד מתעניינת רק בגופו של עניין - ולא בגופו של אדם. וכל זה במנותק לחלוטין מהשיח, מהקהל, או מכל סוג אחר של נודניקיות.

מדוע בכלל להוציא ספר כיום לאור? מהי המוטיבציה להעמיד יצירת אמנות לשיפוט המוסדות האמנותיים? האם ישנו רצון להגיע לקהל? אבל הקהל עצמו חסר ערך, וגם חסר עניין. על קהילה אמנותית וספרותית חפצת חיים היה מוטל לנתק עצמה לחלוטין מתו מחיר כלשהו, כי הכסף הוא אמת מידה משחיתה, שמכפיפה בפועל את האמנות לדעת הקהל (וגם בעלי המאה או בעלי הבית בממסד הם קהל נחות בטעמו האמנותי). כיום, כשאין באמנות ובספרות ואפילו בעולם הרוח לא קהל ולא כסף - ישנה דווקא הזדמנות פז לנתק את תחומים אלו מן הקפיטליזם, שגרם להם נזק תרבותי עצום, ומדעתו של הקהל הרחב - שתרומתו אליהם שלילית והרסנית. ההמון תמיד יעדיף "תרבות" המונים על פני תרבות, והקפיטליזם מעדיף את הפופולריות על פני המוניטין. הדמוקרטיה הקפיטליסטית תמיד תעניק לכל אחד מעמד שווה כאידיאולוגיה וכפרקטיקה, כי הפתקים והשקלים הרי כולם שווים, לא משנה ממי הם באים, ובכך היא תמיד תחסל את פונקציית המוניטין בשם פונקציית הפופולאריות. הרי פייסבוק נותן לכל הלייקים מעמד שווה, וכמות המשתמשים שצפו או אהבו משהו היא המדד - ולא איכותם. ניתוק שכזה בין התרבות לקהל יהיה חיובי (לא באנו לחנך אף אחד!) - ויאפשר לתרבות לא למכור דבר לאף אחד, בכל מובן שהוא. לא להיות סחורה (גם לא סחורה ערכית או פוליטית או נודניקית מסוג אחר), ולא להזנות את עצמה. יש לבצע הפרדה חרדית בין פרנסת היוצרים ליצירה עצמה, ולפרסם הכל ברשת, לרשות הרבים, בחינם.

ואיך ניתן לשמור על מדד איכות? בצורה פשוטה ומוכרת מאוד - לבקש הסכמות מברי סמכא. למסד מחדש את המנהג של פתיחת יצירה בהסכמות של קובעי טעם ומבקרים ידועים - שממליצים עליה. קבוצה שכזו, בעלת הון תרבותי רב, תהיה חזקה יותר מכל השוק בחוץ ומכל ההון שבעולם. אם, למשל, קבוצה מספיק רחבה של כותבים מבין היוצרים החשובים והמוסכמים ביותר היו מצטרפים למין רשת שבה הכל מפורסם ברשת - אך גם זוכה להסכמות מתוך הקבוצה, שמאפשרות היררכיה וקבלת יוצרים חדשים (מה שעולם השפה אהב לכנות "קולות חדשים", ובאמת יש לכנות "צורות לימוד חדשות" או בקיצור: "חידושים") - בסופו של דבר הדבר אף היה משתלם להם כלכלית. כי כולם היו יודעים אז טוב מאוד למי יש יותר מוניטין. או אז השפעתה של הרפובליקה הספרותית על המציאות היתה חזקה בהרבה, כי המציאות היתה רודפת אחריה, במקום להפך (מה שקובע את יחסי הכוחות המשפילים בין התרבות לחוץ שלה כיום). ברגע שמייסדים מערכת למידה חזקה ואפקטיבית - כל העולם רוצה להצטרף אליה, גם אם אין בכך רווח של גרוש. כי אנשים מטבעם שואפים ללמידה, והיכן שיש כבוד אמיתי - יש מוטיבציה אמיתית. גם כוחו של הכסף עצמו נובע אך ורק מיצר הכבוד, כפי שניתן לראות בחברה החרדית, בה הגביר הוא במעמד חברתי נחות לעומת אנשי התרבות המובילים - ומחזר אחריהם. מי שאליו מופנית התשוקה - הוא המושל. לכן אם התרבות רוצה כוח היא צריכה דווקא להתגבר על תשוקתה לאהבת הקהל ולארנקו, או אל הערכתו הנפסדת. הדמיון הפופולרי מעריך רק דבר אחד - אליטיזם שמתנשא עליו. וכיום, כשהתנשאות הפכה להיות חטא, יש לבצע היפוך ערכים - ולא להתבייש בעליונות תרבותיות.

אך אין רע בלי טוב. עלינו לשמוח על עידן של היזון חוזר חיובי רשתי בתחום הכלכלה, לעומת אותו היזון חוזר חיובי שהורס את התרבות. לעידן כזה יש דווקא פוטנציאל להיות עידן של פריחה תרבותית לעילא - אמנם לא בזמן אמת, אבל בהחלט מהפרספקטיבה של זמן עתיד. עצם עליית התנאים החומריים עצמם משפיעה רבות על קלות היצירה ומורידה חסמים כבדים שהפריעו להתקדמותה של התרבות לאורך ההיסטוריה, ודווקא בזכות הגאות הכלכלית נוכל ליצור גאות תרבותית. רק כך נוכל לנצל את הירידה דרסטית בעלויות הייצור של התרבות בכל התחומים, וגם של צריכתה, במקום להיפגע מכך. לא עולה כסף לכתוב ולא לפרסם, גם לא לקרוא, ולכן צריך וניתן לנתק את הערך מן הכסף (הקהל הרחב הוא חסר ערך). למה ספר צריך לעלות בתקופתינו כסף? ספר שעולה כסף משמעותו ספר שאינו תורה לשמה, ושאינו מנותק משיקולים חוץ תרבותיים. האם מישהו בכלל, בכל השדה התרבותי כולו, מרוויח משהו משמעותי ממכירת ספר בעל ערך תרבותי? למה לתת להוצאות את הלגיטימציה התרבותית שאינה מגיעה להן, בעבור נעליים? למה לתת את היוקרה למוזיאונים העבשים או לגלריות הקורסות? הרבה יותר יעיל כלכלית ותרבותית כאחד לבסס חלוקה חרדית חדה בין הכלכלה לתרבות, כי ברגע שלא תערבב ביניהם יהיה לך הרבה יותר קל להתפרנס - שלא מתרבות. המצב התרבותי-כלכלי הוא כזה שאין כל טעם עוד לחיבור הכלאיים הלא טבעי הזה, של מין בשאינו מינו (הוצאת ספרים מסחרית?), שהוא שריד עבש למהפכת הדפוס, ושאיבד את הרלוונטיות שלו בעידן האינטרנט.

את מערכת הלמידה התרבותית החדשה ראוי לבנות לפי ארבעת עקרונות הלמידה הבסיסיים (ארבעת הפוסטולטים של אסכולת נתניה): קודם כל, הבנה שמדובר במערכת למידה ולא בשיח. שנית, הלמידה מתרחשת בתוך המערכת, במנותק מגורמים חוץ תרבותיים כמו קהל, כסף, פוליטיקה, פרסונות, עיתונות הקליקבייט, או אהדת השלטונות. שלישית, חד כיווניות - אנו מחפשים חידושים, אך לא באים לשכנע אף אחד שכך ולא אחרת. מה שחשוב הוא העניין הלמידתי, לא אף נימוק אחר, ולא ניתן להחזיר חצים אחורה (למשל מיצירה אל היוצר). ורביעית, חלוקה בין שני מינים בתוך המערכת: מוערכים (היוצרים) ומעריכים (מבקרים וחוקרים. כי מי עוד צריך עורכים פעילים ואוצרים מתווכים כשהפרסום באינטרנט? בסיכום התרבותי הכולל, הם גרמו יותר נזק מתועלת בכוחנותם היהירה והשתלטנית). לבסוף, עלינו לבוז לצורת ההשחתה החמורה הנקראת החבורה הספרותית. יוצרים הם אינדיבידואלים, שמשתתפים במערכת למידה, ומתחרים על הערכתם של ברי הסמכא והיוצרים בדורות הבאים. החבורות מזיקות הן ליוצרים הטובים שבהן - והן לרעים.

לסיכום, טעה נבות ז"ל כשרצה נואשות לשמור על חומות מוסדות העבר מכל משמר - זהו קרב אבוד. יש לבנות סוג חדש של מערכת למידה תרבותית, שבאופן מובנה פחות בנוייה להשחתה. לצורך כך לא חייבים להקים "פייסבוק חדשה", אלא ניתן לנצל אפילו את המבנה הקיים של קבוצת פייסבוק, אם רק תעמוד בראשה כמנהלים קבוצת מעריכים מובילים וברי סמכא, שהיא רחבה וחזקה מספיק מבחינת טעמה הספרותי (או האמנותי, או המחקרי) ומקובלת מבחינת יוקרתה התרבותית. קבוצה כזו, שבה התוכן מסונן ומוגש בידי המנהלים ביד רמה, תוכל להיות שומרת הסף שנבות ייחל אליו, ללא צורך לתקן את ההוצאות חסרות התקנה ואת שאר מוסדות הארץ הנמקים. האם ישנם עוד אנשים שמסוגלים לשלב בין סגידה לעבר לבין פתיחות בהבאת קולות חדשניים בעלי ערך (נבות עצמו לא הצטיין בכך)? הכל תלוי בטעם. נדמה שבשדה הספרותי, האמנותי, או המחקרי הנוכחי אין ולו אדם אחד המסוגל לכך (לכל אחד חסרונותיו), אך דווקא קבוצה של בעלי טעם מובילים היתה יכולה ליצור שלם הגדול מסך חלקיו, או לכל הפחות להחיות בפייסבוק מוסד נשכח - הסלון הספרותי. ואם יהיו כמה סלונים כאלה? מן הסתם ידבקו בהם חסרונות החבורה הספרותית, אך אלו כבר צרות של עשירים ביחס לעניי הרוח שאנו כיום.

לחלק ג’

תרבות וספרות


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חתול חזק לעתיד ישראל - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor23" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tiger.jpeg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חתול חזק לעתיד ישראל

יש מאפיה ימנית במדינה העמוקה - בצבא, בבורסה, ברבנות - ששתל שם ביבי הקודם הימני, ואי אפשר להתגבר עליה ולכן אי אפשר לעשות שלום. אבל תסתכלו לחתול שלכם בעיניים, אתם רוצים ראש ממשלה ימני?

מאת: תנועת "רבין חי"

חלש חלש חלש כמו חתול מסכן  (מקור)

חלמתי שקם ביבי שמאלני. והוא מסית נגד ימנים וכבר בושה להיקרא ימני. ואפילו מפלגות הימין כבר קוראות לעצמן שמאל מתון, שמאל שפוי, ומפלגות ימין קיצוני קוראות לעצמן: שמאל-מרכז. ואילו בשמאל עצמו מופיעות מפלגות קיצוניות (כלומר רדיקליות) באמת כמו "שמאל חלש", "עוצמה בינלאומית", או הבריונים של "רבין חי", שלא שכחו לימין על רבין ומרביצים למתנחלים ברחוב ומרססים גרפיטי על בתי כנסת כדי להחטיא את הרבים: "נכתב בשבת. אסור לקרוא!" או "אסור להסתכל. לא צנוע!" ומציירים מתחת אישה ערומה כדי שלא יתאפקו ויסתכלו והשם יכעס עליהם.

וביבי השמאלני ממתג את עצמו כ-"מנהיג חלש", למרות שבפועל הוא מנהיג מאוד חזק, אבל בעם יש כמיהה למנהיגות חלשה. וככה הוא מסביר למה הוא לא מסיר את המחסומים, למרות שכל יום הוא צועק שהוא בעד שטחים תמורת שלום, או להחיות את תוכנית ההתכנסות, או לסיים את הכיבוש, כי יש מאפיה ימנית במדינה העמוקה, בצבא, בבורסה, ברבנות, ששתל שם ביבי הקודם הימני, ואי אפשר להתגבר עליה ולכן אי אפשר לעשות כלום. ואם האירופאים אומרים לו בוא תעשה כבר שלום לפני שהעם ישתנה שוב, הוא לוחש אני מאוד רוצה אבל לא יכול, כי אני חלש חלש חלש כמו חתול מסכן, כי השמאל אוהב חלשים ומסכנים וקורבנות של הנסיבות החיצוניות, ואני חייב לשמור על הבייס, אני בקושי מצליח לצאת מהבית.

ורעייתו הגר היא שמאלנית-על ומכריחה אותו לאכול רק עלים וללכת ברגל למשרד ולמחזר כל נייר וכל החלטה, ואם היא תופסת מישהו שהדפיס על נייר חדש בלי החלטה קודמת או זרק פתק קטן מישיבת ממשלה מחוץ לפח המחזור - היא צורחת כמו חיה שחוטה וזורקת מכל הבא ליד לקומפוסט, כולל מחשבים ניידים, ויש הקלטות של השתוללויות אימה שלה: "הפח שייך לחתולים! לא למסמכים. ח-תו-לים!". והוא אומר הנה אפילו על אשתי אני לא מצליח להשתלט איך אצליח לשלוט במדינה. הכל אשמת הימנים האלה, הבריונים האלו, שמתעללים בי רק בגלל שאני שמאלן אמיתי, רק בגלל שאני האדם שהכי מוביל את מדינת ישראל לשלום. הם רוצים לעשות לי מה שהם עשו לרבין. הם לא יכולים לסבול את מי שמקדם זכויות אדם וחיות וזכויות החלשים בחברה כמוני. על הכל הייתי סולח, חוץ מההתעללות שלהם ברעייתי היקרה הגר באמצעות פגיעה מכוונת באוזון.

אבל הכוחנות הימנית האיומה והאימתנית לא תרתיע אותי מלהתייצב תמיד בצד של החלש והקורבן, בצד שלכם שמאלנים יקרים. אפילו תחבורה בשבת אני לא מצליח מולם, כי הימנים שולטים בדת ובזמני כניסת השבת ומי לדעתכם אלה שנוסעים כמו מטורפים בכבישים ועוקפים שמאלנים טובים כמוכם מימין? הימנים המסוכנים, ואפילו השוטרים ימנים בסתר לבם ולכן לא עוצרים אותם, ותראו לאן מגיע הקנוניה - נהגי המוניות ימניים כולם, ומסיתים את נהגי האוטובוס נגדי, למרות שפעלתי, הוריתי לפעול, ואמשיך להורות לפעול למען השלום.

אבל בזכותי, העיקר שבזכותי, הימניים לא בשלטון. אני המעצור הגדול מפני עליית הימין ומפעלי ההתנחלות המזהמים את האדמה ומלחמה עם מצרים וערב הסעודית והצונאמי הפונדמנטליסטי והמונסון החרדי והאל-ניניו החסידי. אם הימנים היו עולים לשלטון מיד הייתה פורצת מלחמה ובתי הקברות היו מתמלאים בשמאלנים שוחרי טוב כמוכם, והחתולים שלכם היו נשארים לבד וגוועים ברעב. תסתכלו לחתול שלכם בעיניים, אתם רוצים ראש ממשלה ימני?

וכל כמה זמן ביבי השמאלן נוסע לאמריקה ומטיף להם בקונגרס על זכויות לשחורים, ולהט"בים, וזכות החתולים לחיים, ומראה כמה חתולים חיים בישראל ואיך אצלנו דואגים לילידים, החתולים שהיו פה לפנינו, והוא שולף כרזה של חתול מחייך ואומר שהממשלה בראשותו הביאה לעלייה של 27% ברמות האושר של החתולים בישראל לפי הלשכה הממשלתית לסטטיסטיקה, ושהחתול הישראלי הוא החתול המאושר בעולם, וכל הדמוקרטים מוחאים לו כפיים סוערות, והלב השמאלן מתרחב בסלון.

ואז הוא נוסע לאו"ם, אלה הרגעים שכל שמאלני מחכה להם, איך ראש ממשלת ישראל בהתאם לחזון הנביאים מטיף לכולם על זכויות אדם וזכויות חתולים, כי בכל שמאלן יש מטיף סמוי, שאוהב להטיף לגויים ולהפיץ להם אור. וראש הממשלה השמאלני הנאור והצודק נואם בלהט, בהשראה, מחשמל את המליאה הריקה של העצרת הכללית:

היום, אם לא ידעתם (כאן מתגנבת לקולו נימה מאשימה, האהובה כל כך על השמאל), יום החתול הבינלאומי. אצלנו בישראל יש זכויות גם לחתולים שחורים, ולחתולים להט"בים, ואנו מממנים ניתוחים לשינוי מין לחתולות.ים ושחזור זנב, וקצבאות לקורבנות הכלבים ועוזריהם. אזרחי כל העולם, אני פונה אליכם אישית, התקשורת הימנית העולמית לא מספרת לכם, אבל אתמול כמו בכל יום מתו אלפי חתולים - גם בעולם המערבי "הנאור" - במיתות משונות (פאוזה דרמטית). חתולים נרדפים על ידי כלבים. נדרסים בידי מכונית. לפעמים אפילו מתוך מצוקתם האיומה הם מוציאים אחד לשני את העין כשעוברת חתולה. חתולים מסכנים נאלצים לאכול עכברים כדי לשרוד. חתולים שהיה אפשר להציל אותם אם הייתם נאורים כמו הישראלים, אוהבי אדם וחתול, כפי שהיה עמוס עוז זכר צדיק לברכה - אוהב חתולים אציל נפש, שבמותו ציווה לנו את החתול.

רק אתמול חזינו במקרה מזעזע של הרעלת חתולים פאשיסטית-גזענית נגד גזע החתול, שאם לא ידעתם הוא בתוככי נפשו מגזע הנמר (רק קטן יותר). ולכן, מתוך הזדהות עם העם החתולי העתיק הנרדף כבר אלפיים שנה והמיילל כמו עמינו הקטן, היום הזה - ובג'סטה מרגשת הוא קם וקופץ על הדוכן: היום הזה - אני אומר ומכריז קבל עם ועולם: גם אני חתול. היום הזה, כל הישראלים עומדים וקוראים: גם אנחנו חתולים! ולכן אהיה הראשון לנאום באו"ם בשפת החתולים העתיקה, לתת קול לכל החתולים המושתקים שחיים בקרבנו, והוא פורץ בזעקות מרגשות מנהמת לבו: מיאו מייאו מייאווווו... ואפילו הימנים לא יכולים שלא להזדהות ולהתגאות בסתר בליבם - כשראש ממשלתם מיילל בעוז כנגד כל העולם, כמו יהודי אמיתי.

חיי לילה


title: ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ

domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dog.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css">
התדרדרות הארץ

ביקורת הארץ
מאת: הכלבה

הפוסטים של השבוע

העורכת בלהה ראובן בוחרת את המיטב מהפייסבוק. טור זיכרון לתקופה שחלפה - ושאיש לא זכר בזמן אמת. בעקבות השיח האבוד - והארץ שמעולם לא היתה שם

שנתיים אחרי: התדרדרות הפייסבוק

מהו "אלגוריתם הכלבה"? הכלבה חוזרת להופעת פרידה, שבסופה היא זורקת אדם המוכר לכם מאוד

אלטרנטיבות להארץ: כיצד תתנו למוחכם מזון יומי בריא יותר?

בליבנו כולנו יודעים שמדובר בהתמכרות - ובהרגל מגונה - שנוצר בגלל פגיעות המוח שלנו להתמכרות לפידבק חיובי לא עקבי. כמו מהמרים שזוכים מדי פעם אבל מפסידים בטווח הארוך, כמו בחורה שמתמכרת למערכת יחסים לא יציבה עם אקס בוגדני שמדי פעם כותב לה: "אני אוהב אותך", דווקא בגלל שרוב הכתבות בהארץ גרועות אבל יש מעט טובות - אנחנו מתמכרים אליו. התמכרות להארץ היא כמו התמכרות לפייסבוק, לסמארטפון, לפורנו. קוראי הארץ אנונימיים מגישים: עשרה צעדים לגמילה מבזבוז הזמן היומי

מדוע הפסקתי לקרוא הארץ?

כרוניקה של בריחה ידועה מראש. הכלבה חוזרת אל הרגעים שבהם קרעה את הרצועה, שחררה את אחיזת הקולר החונקת, ויצאה עם ראש מאוכזב אבל זנב מורם - מעבדות לחירות, ומן הבית לרחוב. האם היא עוד תשוב?

המשך דירוג "הארץ" של כל הזמנים - תחתית הטבלה

סלחו לי אם אני כלבה סנטימנטלית, אבל זהו לא רק סיכום של הארץ, או של קריירה ביקורתית מפוארת. זה סיכום של התקופה שבה האמנתי להארץ, ואולי גם האמנתי בעוד דברים (שמכרו לי בהארץ), מאז התחלתי לקרוא אותו כגורה. מאז התבגרתי - והארץ התיילד. החכמתי - והארץ היטפש. הרשת עלתה מעלה מעלה במעלות התוכן והתורה - והארץ התדרדר. העיתון לאנשים חושבים את עצמם - איבד את חשיבותו ואת עצמו. אבל אני עוד זוכרת את התקופה שבה "נכתב בהארץ" היה תו איכות. לא עוד

סיכום של דירוג "הארץ" (ראש הטבלה): אם תאמין שאפשר לקלקל תאמין שאפשר לתקן

שואלים אותי: מהי הסיבה שיבש מעיינה הביקורתי של הכלבה? האם העיתון עד כדי כך השתפר שכבר אין מה לבקר? מדוע נטשת את משמרתך והשיירה עוברת? שובי למלונתך, כלבה. לכן, כשירות לבעלי כלבים, שמוגש מטעם צער בעלי חיים, אציג את הארץ ממבט הלוויין: חתך עומק, תמונת רוחב וסקירה אופקית כללית של מצב העיתון, שמשקף את מצב האינטליגנציה הישראלית, שמשקפת את מצב האומה היהודית, שמשקפת את מצב הבריאה, שבירת הכלים והחורבן, שמשקפים את מצבו הקיומי של הכלב. אם אין עצמות - תאכלו בשר

האל הפרוטסטנטי של דה-מרקר: מתי יבוא הגואל

הכלבה מבקרת את דה-מרקר סופ"ש, פעם מתחרה ראוי למוסף הארץ, והיום - קורבן של חוסר התחרותיות, של המונופול של הארץ, של הריכוזיות האובססיבית של רולניק, של פירמידות של תודעה כוזבת, ואולי גם של הוועדים - שלא מאפשרים תחלופה ראויה למראיינים. האם דה-מרקר יחזור להיות תחרותי, וישקף את מגוון הסיפורים והגישות בעולם הכלכלי? על הקשרים הפסולים בין בון-טון לעיתון

הארץ אשם בביבי - חלק ב': ככה לא בונים חומה

"הארץ" העדיף להתמוטט תחת אילוצי רייטינג ולהתחבא תחת חומת תשלום - היחיד בארץ! - מתוך חוסר חשיבה על אלטרנטיבות, ובעיקר - מתוך חוסר מחשבה על משמעות ההחלטה. החברה הישראלית והקהילה של קוראי הארץ הושפעו ממנה בשתי דרכים הופכיות - שהתירו את הקשר שלהן זו מזו

הארץ אשם בביבי - חלק א': זה לא מצחיק

רק דבר אחד היה יכול לעצור את תופעת ביבי מלהשתלט על הישראליות. ביבי הוא התגלמות חוליי היהדות - הקורבניות, היהירות כלפי הגויים, הפסיביות, הצעקנות, החששנות הנוירוטית - ולכן דמותו תפורה להשתלטות הנפש היהודית ההומיה על הרוח הישראלית. רק מרכיב יהודי עתיק אחד חסר לו - ובו היתה יכולה להיות טמונה מפלתו. ודווקא מרכיב זה נעדר לחלוטין מ-"הארץ"

"הארץ" בפאניקה: מצע מפלגת זהות יותר אינטליגנטי מעמוד הדעות שלו

מה פשר האובססיה של "הארץ" בנוגע ל-"זהות"? מדוע הארץ התחרפן (ממש) בבחירות דווקא סביב מצע זהות, מכל הנושאים, והקדיש לו סיקור חסר פרופורציות וגם חסר הגינות בסיסית, שאפילו האנטי-ביבי מחוויר לעומתו, ושלעולם לא היה מרשה לעצמו מול כל מועמד או אג'נדה אחרת? מדוע פייגלין מפריע להארץ יותר מביבי, בנט, שקד, עוצמה יהודית וליברמן - ביחד, וגם יותר מהותי לו מהם (מסתבר)? סיקור של סיקור הבחירות בהארץ - ושל יום הכיפורים של דה-מארקר

חשיפה: גנץ פירושו אווז ביידיש

הצבעת ביבי - קיבלת ציפר. אם ביבי יודח ציפר יאלץ להתפטר במהירות מ-"תרבות וספרות" כדי לקבל מביבי את תוכנית הפנסיה שלו - משרת ראש המכון הישראלי בקהיר, בהתאם לתיק 10000. הבחירה הספרותית הנכונה - גע גע גע!

לאן נעלם אמיר אורן?

יוסי ורטר ואמיר אורן, שני הכתבים הטובים בהארץ, היו צמד-חמד. לשניהם ראיית עולם וחשיבה עיתונאית דומה שמתמקדת במיקרו-טקטיקה (משעשעת ומפותלת להפליא!) על חשבון האסטרטגיה. צורת הסתכלות זו מייצרת אצל קוראיהם חשיבה רכילותית שבה הדובים המגוחכים מסתירים את היער וריקוד ההבלים המתמיד חזק יותר מתנועות טקטוניות

שבעת מדורי הגיהנום של גלריה

אלוף יקר, למה שלחת אותי שוב לתופת? זה לא מצחיק. אני מוכנה לכתוב על כל דבר אחר, רק לא על גלריה. חלק ב' ואחרון בביקורת על מוסף גלריה

גלריה מפוקפקת של טיפוסים

אני מתחננת לרב אלוף, ומנצלת לשם כך כותרת משנה זו: אנא ממך עורך יקר, אל תטיל עליי שוב לכתוב על גלריה

אוֹרי מרק הורס הסקס

"ואת עושה לי רע / את עושה לי רע / אני נשרף לאט / אני מוטל ואת / את עושה לי רע / את עושה לי רע" (עורך מוסף הארץ בשירו "את עושה לי רע")

מי יחליף את בני ציפר?

האויב הגדול של הגרוע - זה היותר גרוע

אין כל חדש תחת השמש

כשהשמש חזקה מדי - לפעמים התחת נשרף. סיפורו של טור במוסף הארץ

כדור הבדולח של אריק גלסנר

גלסנר, אז פליט ציפר, צופה לפני עשור במכתב פתוח לשוקן את הנולד: "אין הכוונה שמן הראוי להפוך את "ספרים" ל"גלריה" לענייני ספרות, מגמה שמבצבצת בשנים האחרונות, ישמרנו האל ויציל"

אורי מרק רואה בכוכבים

מרק, כיום עורך מוסף הארץ, צופה לפני שלוש שנים את הקמת מפלגת הרמטכ"לים בפגישה לילית (אבל מתבלבל בין סביון לכפר סבא)

התדרדרות הארץ