source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקוף הפילוסוף - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/monkeybanana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקוף הפילוסוף

כיצד הביזוי ההיסטורי של רדיפת הכבוד פגע ברשת החברתית - שנבנתה על משיכה לרכילות ומציצנות, דהיינו אובדן פרטיות - במקום על יצירת מוניטין? איזה סוג מוטיבציה שונה הפך את הקוף לאדם? מדוע מוסד המשרתים יכול לחזור במאה ה-21? למה הטלוויזיה יוצרת עוני בעוד ספרים יוצרים השכלה ועלייה בהכנסה? למה הדמוקרטיה - שלטון הטיפשים - תתחלף באריסטוקרטיה אינטלקטואלית - שלטון החכמים, כשהמחשבים יהפכו לאינטליגנטים מהאדם הממוצע? ומה לעשות עם המוני הקופים בעידן המחשבים? דף ממחברות הבננות

מאת: המלך הפילוסוף הנתנייתי

פילוסוף רוצה בננה?  (מקור)

למידה היא עדכון המוניטין ברשת וחלוקה מחדש שלו

המודרנה עשתה קמפיין נגד הכבוד שצייר אותו כפרימיטיבי וראוי לבוז וכגורם למלחמות ולנקמות ולפטריארכיה. אבל היוונים הבינו שהיצר האנושי הכי מבטיח, שצריך לפתחו, הוא הכבוד. כי הוא היצר שגורם לאנשים לעשות דברים למען החברה. הכנסייה אפילו הצליחה לדכא באמצעות הכבוד את יצר המין. הכבוד משמעותי במיוחד בגלל שהוא גורם לשיתוף ידע עם אחרים, והמדע צמח רק בגלל רדיפת הכבוד של המדענים, ובדומה האומנות. המוניטין הוא המנוע החזק ביותר של האנושות. לכן גוגל הצליחו, כי הם הלכו על המוניטין של האתרים. המסקנה היא שצריך לפתח מערכות מוניטין: מוניטין מקצועי, מוניטין תרבותי, מוניטין זוגי, מוניטין מיני, ולהרגיל את האנושות לכך שהמוניטין שלה נמדד ומפורסם בצורה שקופה. הוויתור על הפרטיות הוא המהפכה הקטנה - הוויתור על פרטיות המוניטין הוא המהפכה הגדולה. הראשונה שלילית - והשניה חיובית. דירוג האשראי הוא מערכת פרימיטיבית של מוניטין כלכלי. אבל ברגע שתהיה מערכת אמינה של מוניטין יצירתי - יהיה מפץ גדול של יצירתיות. לכן ניתן לעשות מהפכות גדולות מאוד באמצעות המצאת מערכות מוניטין מוצלחות ומחקר בתחום. למשל, המחקר (על מוטיבציות לחיסכון באפריקה) שמראה שהמוטיבציה האנושית הגבוהה ביותר מושגת באמצעות מערכת שקופה שבה האדם מתעד את הישגיו יום יום, ושזה יותר יעיל מכל תמריץ כספי חיובי, שלילי (עונש), רגשי, או קוגניטיבי. לאדם נורא קשה לפגוע במוניטין של עצמו, והוא עושה זאת כמעט רק למען מוניטין אחר, חשוב יותר. כמעט כל שיפוט הידע שלנו מבוסס על מוניטין של כותבים, מוסדות, אתרים, חברים. כל השיפוט התרבותי - הכול מערכת גדולה של מוניטין, שמסדר את עולם הרוח. אנחנו ממשיכים לקרוא כותב מסויים רק בגלל המוניטין שהוא צבר, ומעדכנים את המוניטין שאנו נותנים לו בכל משפט שקראנו. כלומר בנוסף לקליטת המידע עצמו במוחנו, יש עדכון תמידי של מוניטין המקור - כך פועלים הנוירונים. וגם החשיבה עצמה עובדת באמצעות מוניטין: נוירון שמנבא לסביבתו היטב את העתיד צובר מוניטין. אבל ברמה היותר גבוהה, לכל זיכרון ומחשבה ושיקול ופריט ידע יש עוצמה - שזהו המוניטין. והשינה עוזרת לגבשו - וזה תפקידה. השלב אחרי התקשורת והקשרים והשפה והרשת - הפרדיגמה של הפילוסופיה של הלשון והמאה ה-20 - הוא המוניטין של הקודקודים. זה המעבר מסתם רשת (מחשבים/חברתית/רעיונות/וכדומה) לרשת נוירונים, כלומר המעבר מתקשורת לחשיבה. הכבוד אצל קוף הוא מעמד חברתי - כמה עושים את רצונו, אבל אצל אדם הוא מוניטין - כמה מקשיבים לו. זה ההבדל בין רשת שליטה מקובעת לרשת לומדת גמישה - כי כל נוירון שומר על האוטונומיה שלו, ומעדכן את המוניטין שהוא נותן לאחרים כל הזמן. בשביל כבוד צריך לעבוד.

הלמידה כבסיס הכבוד

הפתרון לעוני הוא לקחת אותו מהעובדות הסוציאליות ומחשיבת הרגש והחמלה, ולהעביר אותו לכלכלנים, שאוהבים לעסוק בעושר. בכל חברה יש אנשים שאין בהם צורך והערך שלהם נמוך מכדי לעבוד עצמאית ולפרנס את עצמם. פעם הפתרון היה העבדות ואחר כך היו משרתים, והטעות היתה לבטל את מוסד המשרתים לגמרי, ולמקצע אותו לעבודות שירות שונות (ניקיון, שמרטפות, טבחות), במקום לשדרג אותו. לכן צריך לאפשר לעניים להיות עוזרים אישיים של העשירים. מדוע התבטל מוסד המשרתים? בגלל הקטנת הפערים. אם הפערים גדלים שוב אז יש למסד שוב מוסד חברתי מתאים, והפעם לא פוגעני. אנשים עשירים קורסים מרוב מטלות וקריירה ואילו לעניים אין מה לעשות שהוא בעל ערך כלכלי. לכן צריך להסדיר את הפרטיות והחובות והזכויות בחוק ככה שמתכנת יוכל לקחת משרתת שתוציא את הילד מהגן ותאכיל אותו ותסדר את הבית ותנקה ותקנה ותבשל והמשרת יוכל לעשות עבורו סידורים וחיפושים באינטרנט ותיקונים - ולתת לזה לגיטימציה חברתית כעוזר אישי. בלי החובות של מעסיק רגיל לעובד ועם מגורים צמודים ויציבות ושיתוף במשק הבית במקום ההטבת הסוציאליות. מה שמרתיע אותנו ברעיון הוא הכבוד אבל כבוד הוא קונסטרקט חברתי. החברה תלך ותתמלא עוד ועוד אנשים חסרי ערך כלכלי, ושני הכיוונים האפשריים הם או כניסה למעגל סעד הולך ומתרחב, עם השפעות מקרו-חברתיות קשות וחוסר כבוד עצמי, כי הבטלה היא אם כל חטאת, או ביטול הסעד ושכר המינימום, ומכירת אלמנטים בעלי ערך באנשים, שאינם נמכרים כיום, כי הפכו מערך לערכים - כמו החירות. לכן צריך לצאת לפתרון שלישי שמאפשר תקווה גם לעוזרים אישיים, כי התקווה חשובה מהחירות, ובעצם החירות נחשבת לחשובה בטעות בגלל שהיא מכילה בתוכה תקווה. עוזר הוא מי שעובד בשכר שנתי, ללא ניכויי מס וניכויים סוציאלים אצל אדם פרטי ולא חברה, והתנאים הסוציאליים כמו אוכל ומגורים מסופקים לו בידי המעסיק. אבל בנוסף, המעסיק מממן לו הכשרה מקצועית, וזכאי לאחוזים מרווחיו של העובד לאחר הכשרה זו, למשך התקופה בה הוא נמכר אליו, ולכן יש לו מוטיבציה שההכשרה תהיה בעלת ערך גבוה. לחילופין, הפתרון הסוציאליסטי לאנשים חסרי ערך גם הוא צריך להיות על ידי לימודים חסרי ערך כלכלי, כמו בחברה החרדית. לכן הלמידה היא בבסיס הפתרון העתידי לעוני מימין ומשמאל. כי כשאין למידה אין תקווה, ולמעשה התקווה מקבלת את ערכה מהלמידה, שהיא הטבע של המוח האנושי ולכן הערך הכי חשוב, ראשוני ובסיסי.

הבעיה הקשה ביותר של ימינו

בעיית העוני בימינו היא עוני תרבותי. זה מה שמבדיל בין עניים לעשירים. עוני תרבותי הוא הגורם להישארות בעוני פיזי, ותרבות היא הגורם ליציאה מעולם העוני לחברה החזקה. אבל גם בחברה החזקה עצמה, אדם יכול להיות עשיר פיזית ועני תרבותית, וזו ההתרוששות המסוכנת באמת, שאנשים מאבדים את ההון התרבותי שלהם, האי שיוויון התרבותי גדל, והחברה בכללה מאבדת את העושר התרבותי שלה, והופכת לפופוליסטית וטיפשה, ומשתלטת עליה חשיבה נחותה ותרבות נחותה. כלומר נפילה בחזרה למטה לעוני פיזי בגלל עוני תרבותי איננה תופעה של היחיד אלא תופעת קריסה של כלל הרשת, והסימן המסוכן שלה הוא ההתרוששות של התרבות עצמה. זה המקור לנפילת אימפריות. לכן אם לא תישמר התרבות של סגולות אינטלקטואליות ותשתלט תרבות ההמונים, האליטה התרבותית תלך ותצטמצם והפערים בינה לבין ההמון ילכו ויגדלו ובסופו של דבר הגוף של הבהמה המשמינה יכריע את המוח המצטמק, וזו המלחמה בכל העולם היום נגד האליטות. והפתרון הוא רק רנסנס תרבותי ואתוס חדש בחינוך. למשל גיבורי תרבות אינטלקטואליים שזוכים להערצה ברורה מהחינוך היסודי ועד לאוניברסיטאי. צריך לסגוד לאיינשטיין, לויטגנשטיין, לקפקא, לפרויד, למרקס, למאהלר, וכדומה, מגן הילדים ועד לתקשורת ההמונים. לציין ימי הולדת ופטירה עגולים לאישים דגולים ולעשות חידוני ידע בטלוויזיה. תקשורת ההמונים היא משחיתת התרבות הגדולה ביותר ויש לטפל בה בחוק כתשתית חינוכית לאומית. יש להלאים אותה ולהכפיף אותה לאקדמיה הלאומית למדעים. הדבר החמור ביותר הוא שתעשיית המדיה האמריקאית מרוששת תרבותית גם את המזרח. היא האויב מספר אחת של האנושות. ראיית הסדרות בצורה רצופה היא אסון תרבותי. המנוף האחרון לבדל בין התרבות הנמוכה לגבוהה היא מערכת החינוך, שעדיין בשליטת המדינה. חשוב מאוד לבנות את הרושם שיש תרבות נמוכה ויש תרבות גבוהה יותר, שאליה יש דרישות להתקבל, ושזו בושה בה לצרוך תרבות נמוכה ובושה לא להכיר יצירות חשובות וידע מדעי. אם לא ישמרו חומות הבושה עיר האלוהים תיפול לפני הברברים. צריך להפנים שמדובר במצור ושיש להדק את החומות ולא להיפתח לשיטפון מבחוץ ובמקום לעסוק בביקורת התרבות לעסוק בביקורת התרבות הנמוכה וכיצד היא מטמטמת את ההמון כמנגנון של הכוח, כי טיפשות זה חולשה. יש לחזור ולהתנשא. לא היוהרה היא אם כל חטאת אלא ההתבהמות. יש לומר בפה מלא שההמון מטומטם, ולא לעסוק בביקורת פוליטית אלא בביקורת תרבותית. לא לבקר את הימין אלא את העם. יש להתנגד לדמוקרטיה תרבותית, ולשדר בוז לתרבות הנמוכה, אבל לא לימין, לדת, וכדומה, אלא להתמקד בתרבות הנמוכה, שהיא האויב, ולצאת נגדה למלחמת תרבות. החרדים הם דווקא דוגמא שבה העושר התרבותי חשוב מהעושר הפיזי. הם המודל לחיקוי. שמירת חומות תרבותית ואידיאולוגיה של עליונות. מה שצריך עכשיו זה את החרדים של התרבות. כמו שהחרדים התנגדו להשכלה צריך להתנגד לחוסר ההשכלה ולתנועת הבערות שהחליפה את תנועת הנאורות. ואת מבקרי הנאורות הבוגדים מבפנים צריך לזרוק לפח הזבל האינטלקטואלי כמסייעים לכוחות החושך והריאקציה. אסור לתת להם לעשות חור בספינה ולהטביע את התרבות בשיטפון ההמון, במבול התרבותי. יש לשמור על התיבה עד שירדו המים העכורים. ובמיוחד יש להדגיש את הקשר הבל ינתק בין תרבות גבוהה למדע גבוה וטכנולוגיה גבוהה. לכן יש לבטל את החלוקה בין הפקולטות. יש לחדש את הברית בין המדע לתרבות, ולהחזיר את האינטרדיסציפלינאריות. האידיאל צריך להיות איש רנסנס ומומחה בתחומו. לאונרדו, לייבניץ. ההערצה היא הנשק הכי אפקטיבי שנותר. יש לסגוד, לעשות האלהה של גדולי העבר, רק האינסטינקט הדתי יציל את האדם מהבהמה. כמו שהמוסר הציל את החקלאי מהבהמיות, ככה צריך מוסר אינטלקטואלי, להיות סנוב אינטלקטואלי, ולהחזיר את הסנוביות האינטלקטואלית לאופנה. מהפכת המידע גרמה לכך שאף אדם לא יכול להיות באמת משכיל, כלומר לדעת כל מה שצריך לדעת, לקרוא כל מה שצריך לקרוא, ולכן הגאווה האנושית שהושפלה הפכה לגאווה בבורות, כי קשה לחיות בתחושת נחיתות, אבל דווקא גיבוש קאנון מוסכם של 300 ספרים שכל בוגר צריך לקרוא יאפשר קרקע תרבותית משותפת וגאוות יחידה. כשההומונידים הראשונים ירדו למטה מהעצים - הקופים האשימו אותם בהתנשאות. בהמשך זה גרם להם לעמוד זקוף, ולתת יוקרה לראש גדול וגבוה יותר - ולמצח גבוה יותר - מה שהביא להתפתחות המוח הפרה-פרונטלי.

החברה החרדית היא חברת העתיד

כי כשהמחשבים יחליפו את כל הטמבלים הם יצטרכו לעשות משהו. או לבלות כל היום, לטייל ולדבר, או להתמכר ולשחק, ולעשות בלגן וצרות, או להתמכר לסקס וכדומה, או להיות דתיים. לכן כשלא יהיה כסף הדבר הכי חשוב הוא שתהיה משמעות. ואלוהים אולי פשט את הרגל ככוח וכשלטון וכהסבר, אבל הוא עדיין המקור הכי גבוה וחזק למשמעות. וגם האומנות. לכן השוק הכי תוסס יהיה שוק המשמעות. ואנשים ימכרו ויקנו ויפיצו משמעות, זו תהיה רשת הכלכלית בעידן שבו לכסף אין משמעות כי אין עבודה. כלומר יהיו שני עידנים, העידן בו עדיין יש דברים שאנשים יכולים לעשות שמחשבים לא עושים, אבל חלק ניכר מהאנשים לא יכולים לעשות אותם, מלבד המוכשרים, והעידן שבו כמעט כולם מוחלפים. העידן הראשון הוא שלטון הטמבלים והעידן השני הוא שלטון הגאונים. את הטמבלים אפשר לקנות בלחם ושעשועים. אבל את הגאונים אי אפשר לקנות. בסופו של דבר, זה ההגיון שעליו בנוייה החברה החרדית, עם גדולי הדור והגאונים שלה. רק חברת לומדים תוכל להחליף את חברת העובדים. החברה האולטרה-הטרודוקסית תהיה חייבת לקדש משהו אם היא לא רוצה לקרוס ברגע שהמחשב יחלן כל ערך אנושי ותרבותי - פשוט כי הוא יעשה כל מה שאדם עושה יותר טוב פי אלף. באירוניה היסטורית, רק האל יציל אותה מהאיון של האדם ומהכפירה במשמעותו. אם האדם מת - הכול מותר, אפילו אלוהים.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פרגמנטים: תורת המורה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia87" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/thebookofthedead.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פרגמנטים: תורת המורה

אוסף הכְוונות העוסקות בארבעת עקרונות הלמידה - ובגרסאות למידתיות של ענפי הפילוסופיה השונים - במסורת הכתיבה הפילוסופית הפרגמנטרית

מאת: תורת התלמיד

ליקוטי מורה"ן - מהמורה הנתנייתי  (מקור)

העיקרון הראשון: העל-שפתיות של הלמידה

הלמידה היא מעל השפה. הלמידה לחשיבה - כמו החשיבה לשפה. מוח זה לא רשת תקשורת, ולא רשת פעולה (המחשבה היא הפעולה של המוח), אלא רשת למידה. ההתפתחות של כל מערכת למידה היא ממידע לידע לידיעה. מגנים - קידוד (השפה), לרשתות גנים ואפיגנום - מחשב בקרה (המחשבה), למערכות למידה גנטית. כי האבולוציה איננה אלגוריתם למידה טריביאלי, חיפוש אקראי, אלא אלגוריתם למידה של אלגוריתמי למידה. ולמידה היא תמיד אלגוריתם של אלגוריתמים, מסדר שני, ויצירתיות היא אלגוריתם של למידות, מסדר שלישי.

בעתיד, הדבר היחיד שיהיה שווה כסף זה למידה. מידע יהיה בחינם. המקצוע המבוקש ביותר יהיה מורה, כי כולם יהיו תלמידים. אז למה יהיה ערך? למה, למשל, ימשכו במין השני? הדבר שעדיין יהיה בעל ערך בזוגיות זה למידה - התקשורת תהיה טריביאלית. הזמן והמרחב לא יוגדרו על ידי מה שלוקח לעבור מידע (ומכאן שקילות המרחק זמן-חלל), אלא על ידי מה שלוקח ללמוד (הזמן ללמוד, המרחק לעבור בלמידה). והערך של האישה יהיה בלימוד שלה, מאמץ הלמידה להגיע מלמידה מבחוץ ללמידה מבפנים, שזו תנועת הזיווג. בעתיד, שפה משותפת תהיה אלגוריתם למידה משותף, שיאפשר לשתף הְכוונות למידה, ולא מידע משותף. שני הצדדים יעבירו ביניהם כיוונים עצמם, במקום שמידע יעבור בכיוונים ביניהם.

מידע זה כימות של השפה. הכימות של הלמידה יהיה איזה מרחק של למידה עברנו, למשל כמה שלבי למידה בסיסיים היו בדרך, וכמה מורה היה צריך להורות, והזמן של הלמידה יהיה כמה חזרות צריך. המהירות תהיה השיפוע של גרף הלמידה. וכאשר יש תהום בזמן ובמרחב, מרחק למידה אינסופי, אז יש יצירתיות. וגם שם השאלה היא כמה קפיצות יצירתיות, בלתי נלמדות, היה צריך. כמה ניחושים שאינם ניתנים לרדוקציה יעילה.

תרבות שלא תתרגם את עצמה מסֶפר לצורת מחשבה היא תרבות מתה, והיהדות תתרגם את עצמה לצורת למידה. בבתי המדרש מוחות יהודים קטנים לומדים מוחות יהודים גדולים. באקלים רעיוני כזה כבר לא יאמרו שאנחנו עם הספר, אלא עם המוח. ההיסטוריונים כבר לא יסבירו שהתרבות היהודית שרדה בגלל שהיא הייתה תרבות טקסט - להפך, הרבה תרבויות טקסט לא שרדו - אלא בגלל שהיא הייתה תרבות למידה. סוד השרידה הוא סוד הלמידה.

קריאה היא פעולת לימוד. כמו שיש פעולות שפה - יש פעולות למידה. ויש כלי לימוד - כמו שיש כלי שפה. כלומר כיוון ראשוני בלמידה הוא להעתיק רעיונות מעולם הפילוסופיה של השפה לעולם הפילוסופיה של הלמידה, ויש כאן מקום נרחב לחדשנות רעיונית. מהי פעולת הלימוד שבקריאה בספר? יש ספר שמלמד אותך סודות, ויש ספר שמלמד אותך סודיות. הראשון משתמש במתודה אבל מחביא אותה ממך, ומלמד אותך רק את הסודות, והשני מלמד לך את המתודה, אבל מחביא את הסודות, מגלה את שיטת הלימוד אבל מסתיר את תוצרי הלימוד. כל סוד ניתן ללמוד, אבל לא את סוד הלימוד. סוד הלימוד עצמו, בניגוד לסוד ספציפי, הוא סוד אמיתי, שלא ניתן לגלות עקרונית, כי אין סוד כללי של הלימוד שאם תגלה אותו או תפצח אותו הלמידה תהיה מונחת בכיסך ותהפוך לקלה. אין אלגוריתם כללי ללמידה, כי כל מה שיש לו אלגוריתם כללי איננו בעיית למידה. הלמידה נדרשת במקרה הכללי - ופתרונות יש רק במקרה הפרטי. במקרה הכללי אין שיטה ואין פתרון, אפילו לא משמיים, אין אף שיטה שתפתור את בעיותיך - הדבר הטוב ביותר שאתה יכול לעשות בעולם הכללי הוא ללמוד, ואין דרך לעקוף את זה. כל ניסיון לעקוף את זה הוא לא מסתגל ולבסוף אסוני. לכן כל למידה מצריכה יצירתיות, שמחיריה יקרים והיא אינה יעילה, כי יש בה חיפוש נרחב, ניסוי וטעיה. כלומר למידה לעולם לא תהיה יעילה, ובדיעבד תהיה דרך מהירה יותר ללמוד. חוסר היעילות בלמידה הוא מובנה, ולכן החכמים שלאחר מעשה תמיד ימצאו מה לבקר בה, כמו מישהו שיושב בבית ומבקר לאחר מעשה גנרלים במלחמה, כאילו היה אפשר למנוע כל מוות אם רק היו יותר חכמים. מהי יצירתיות? יצירתיות היא מהגדרתה פתרון שלא היה ניתן להגיע אליו בשיטה יעילה, פולינומיאלית, ומשהושג ניתן להפכו לשיטה. לכן אין לה משמעות במבודד, אלא רק ביחס להתפתחות מערכת הלמידה, למשל להיסטוריה היהודית. מכאן ערכה. ההיררכיה הפולינומית מבטיחה שכל בינה, גם מלאכותית, תזדקק ליצירתיות. שגם לה תהיה אומנות, שהיא יצירתיות בנוגע לאסתטיקה, ודת, שהיא יצירתיות בנוגע למוסר, ומדע, שהוא יצירתיות בנוגע לאפיסטמולוגיה.

העיקרון השני: התוֹכיות של הלמידה

אין מוסר טבעי או הכרה טבעית, הכול נלמד, כמובן על סמך יכולות מוחיות, שגם הן נלמדו בלמידה הביולוגית. אין למידה שמתחילה מאפס. היא תמיד בתוך מערכת - שכבר קיימת. למידה איננה שרירותית, זה שהכול נלמד לא אומר שהכול שרירותי, להפך זה אומר שיש מסורת. תורה זה טקסט שמתייחסים אליו מנקודת למידה מסוימת, למידה אינסופית ומוחלטת, שנובעת מאלוהים (וגם יוצרת אותו). כלומר ההנחה שהטקסט אלוהי יוצרת את לימוד התורה, כמו שההנחה שמחבר יצירת מופת הוא גאון יוצרת את הלימוד ממנה. וההנחה שהלמידה מהטקסט אינסופית, שאין מיצוי למשמעותו ולכוונתו, היא היוצרת את הכוונה האלוהית, וההנחה שאין מיצוי למשמעות של הציור, או שכל תו של שייקספיר הוא קדוש ומכוון, היא היוצרת את רעיון האמנות, שהוא שמאפשר לכתוב אחרת ולצייר אחרת - בצורה שילמדו ממנה לנצח. כלומר הלמידה לנצח היא היוצרת את רעיון הנצח, דהיינו את הנצח עצמו, גם בדת וגם באמנות.

המשפט החשוב ביותר במדעי המחשב הוא שיותר קל להיות מורה מאשר תלמיד: קל ללמד מללמוד. ללמד מבחוץ זה לא חכמה כמו ללמוד מבפנים. אם היתה שיטת למידה אוניברסלית יעילה - לא היתה משמעות לפנים וחוץ, כי לא היה הבדל בין הפרספקטיבה החיצונית של המורה לזו הפנימית של התלמיד, כי היתה אותה רמת קושי ללמוד וללמד. התוֹכיות של הלמידה נובעת מכך שאין אלגוריתם למידה יעיל אוניברסלי, תמיד יש מה שאי אפשר ללמוד. בבעיות שיש שיטה יעילה לפתור אפשר ללמוד אותה, ובאלה שאין הלמידה היא אינסופית. הלמידה היא בנייה של אלגוריתם, ולכן מה שאי אפשר ללמוד אי אפשר לעשות, וככה אפשר לבנות תורה של מה שאי אפשר לעשות, ולא רק מה אפשר, שזו העלייה מהנדסה לתורה (גם במתמטיקה). לכן בעזרת הלמידה נוכל להוכיח משפטי אי אפשרות במתמטיקה - מכך שאי אפשר ללמוד מבנים מסויימים. אם למשל נוכיח שאי אפשר ללמוד פיתרון פולינומיאלי לבעייה ב-NP, ונראה מצד שני שאפשר ללמוד כל פתרון פולינומיאלי (כי קל לחלק אותו לבעיות משנה רקורסיבית) - אז נוכיח ש-P!=NP. כנ"ל לגבי למידת מספרים ראשוניים. רבות מהבעיות הפתוחות במתמטיקה ניתן לתרגם למונחי למידה, ולנסות לפצח בעזרת כלי למידה.

מישור הלמידה במערכת, אליו אנו מכוונים, הוא למידתי מבפנים, ולא מבחוץ (שאז מטרת הלמידה מוגדרת מראש, והיא מאבדת מטעמה והופכת לעול - לבית ספר). הוא כמו ישיבה, לימוד לשמה - יש לו כיווניות אבל אין לו מטרה. הזיכרון הוא מידע, טקסט, הוא בעולם השפה והדיבור, ואין לו כיוון. ואילו הלימוד הוא בעולם הכוונה והרצון, הוא אינפורמציה עם כיוון - וקטור ולא סקלרים. הוא לא מערכת חוק רגילה שצריך לזכור ולבצע, כמו הוראות תוכנה, אלא הוא כמו ספר קריאה, שמכוון אותך בלי להכריח.

המישור הרלוונטי הוא מושג מפתח במחשבת הלמידה. על כל תופעה ניתן להסתכל מתוך מישורים שונים, ולחתוך אותה במישורים שונים. הפרספקטיבות האפשריות המרובות הללו יוצרות תחושה של שרירותיות: למה דווקא מישור זה ולא אחר? למשל, פילוסופיות שונות לא רק נותנות תשובות שונות לשאלות, אלא גם חותכות את העולם במישורים שונים: חלק מסתכלות על השפה, חלק על הלוגיקה, או על המוסדות, או ההכרה, או האונתולוגיה, וחלק בכלל על האסתטיקה, וכדומה. לא כל המישורים שווים ברלוונטיות שלהם להבנת הופעה. למשל, מישור החתולים לא רלוונטי במיוחד לפילוסופיה, וגם לא המישור הכימי. לעומת זאת למישור האמנות או המתמטיקה כן יש רלוונטיות גדולה יותר, אם כי ברור שפחות מאלו הפילוסופיים המובהקים. למעשה, יש מישורים נמוכים מדי לתיאור, כמו תיאור של מלחמה מסויימת ברמת האטומים, ויש מישורים גבוהים מדי, כמו תיאור שלה ברמת הלוגיקה או הפילוסופיה, ויש מישורים שקרובים יותר לתיאור משמעותי, כמו המישור ההיסטורי, הדיפלומטי, או התיאוריה הצבאית. ישנו מישור מסויים, שהוא הרלוונטי ביותר לתיאור תופעה, שנמצא איפשהו באמצע בין המישור המופשט מדי לקונקרטי מדי. זוהי הרמה הקולעת ביותר להבנת התופעה, או המישור שמבהיר אותה ביותר אם היינו מסתכלים מהזווית שלו, ושבו התופעה מתבטאת בצורה הכי למידתית - שבו הכי קל ללמוד אותה, ולראות את תהליכי הלמידה שלה. במישור זה התיאור כבר הופך להסבר, וכוחו ההסברי הוא המקסימלי. הלמידה היא ההסבר הטוב ביותר לתופעה, כי ההסבר הוא תופעה למידתית במוח שלנו - וכנ"ל לגבי ההבנה. אם המישור ממש קולע וצמוד לתופעה, וזה קורה בתופעות מדויקות והרמטיות במיוחד, ההסבר כבר הופך לנימוק, ואפילו להוכחה, כמו במתמטיקה. למרות שגם שם, מה שאנחנו קוראים הוכחה הוא אולי לא המישור הכי רלוונטי, והמישור הרלוונטי הוא מין מישור מופשט יותר מעליו שבו חושבים מתמטיקאיים, שבו באמת נלמדת המתמטיקה, כי הרי לפעמים ישנה התובנה ואז צריך להפוך אותה להוכחה כעניין טכני. כי לא באמת לומדים מתמטיקה במישור ההוכחות, אלא רק כותבים אותה שם. בקיצור, אי אפשר לנתק את הרלוונטיות מהלמידתיות. ולחילופין, אפשר הפוך: המישור הרלוונטי ביותר להבנת מערכת הוא הלמידה.

לעיתים קרובות, אם נראה שבוחרים לתאר מערכת בתיאור שאיננו הדוק, למשל הוא כללי מדי ושרירותי ולא תופס בכוחו ההסברי בצורה טובה את התופעות, או לחילופין לתאר אותה באופן מקרי ופרטני מדי שאין בו הבנה של התופעה (מחלה של היסטוריונים למשל) ואין בו הכללה הסברית, אזי נאמר שזה לא המישור הרלוונטי לתופעה הספציפית. אחת המחלות היא התאהבות במישור ספציפי, שיש לו כוח הסברי בתופעות מסוימות, ומכאן והלאה חיתוך כל התופעות עם המישור הזה כהסבר, עד כדי איון הייחודיות של צורות למידה אחרות ושל תופעות ומישורים אחרים (המרקסיזם חולה במחלה הזאת, למשל). ניתוחים כאלה הם משעממים כי המישור בהם הוא תמיד אותו אחד, ולרוב הוא כמובן מפספס את העיקר (כמו פוליטיזציה של ספרות, למשל). ניתן להבין מערכות כהתפתחות וכשינוי ולא כלמידה, אך זהו מישור פחות רלוונטי למערכות לומדות. ניתן גם להבין את הלמידה כמוכתבת מבחוץ בידי מישורים אחרים, אבל גם זהו מישור לא רלוונטי להבנת הלמידה בכליה שלה. למשל, ניתן לטעון שהכול אינטרסים פוליטיים בני הזמן, גם באמנות או בדת או אפילו בפילוסופיה, אבל זו רדוקציה שטחית מחוץ למישור הרלוונטי, שלמעשה כוחו ההסברי כמעט ריק והוא רופף לתופעה הנידונה. המישור הרלוונטי עוטף את התופעה כמו כפפה ליד. הפוליטי זה חיתוך לא מוצלח של הפילוסופי למשל, ושימוש במישורים לא רלוונטיים כאלה היא אחת הדרכים לעשות מחקר גרוע במדעי הרוח (לרדד כל דבר למגדר, למשל). אנו טוענים, שהמישור של השפה לחיתוך העולם לא היה רלוונטי מספיק, ולכן היה שרירותי מדי, ולכן נשאר יותר בגדר תיאור, ושהמישור של הלמידה הוא רלוונטי יותר - וכוחו ההסברי גדול יותר. לפיכך, חשוב לבחון כל תופעה בתוך המישור הרלוונטי אליה - וזה ניסוח אחר לכך שהלמידה היא בתוך.

הלמידה לא נבהלת מרגרסיה אינסופית כהצדקה. לא אחורה, עד מקור הלמידה הלא ידוע, אך אפשר גם קדימה, כי הרגרסיה לתוך העתיד היא אינסופית מטבעה, והלמידה מצדיקה עצמה מתוך העתיד, למשל מתוך העניין כלפיו (ולא מתוך מטרה סופית שממוקמת היכנשהו בעתיד). מבחינתה הצדקת המערכת יכולה להיות גם בהווה - השלב האחרון או הנוכחי בלבד, ויש בה קבלה שמרנית של המצב הקודם של המערכת, וניסיון להתקדם ממנו בצעדי למידה, בלי לבקר את עצם קיומו - אלא לקיחתו כנתון שלא ניתן להתחמק ממנו. כל מערכת, כולל המוח החושב עצמו, מבוססת על מצבה הנוכחי בניסיונה להתקדם בלמידה, וכל יומרה להתחמק מכך היא מגוחכת. אנחנו תלויים בלמידה שכבר נעשתה. ההגיון שלנו עצמו מבוסס על הלמידה שלנו לאורך כל חיינו. אין לנו דרך לצאת ממנו - לצאת מהיסטורית הלמידה - ולבחון הצדקה מחוץ ללמידה. אין חשיבה מחוץ ללמידה - ואין הצדקה לא למידתית.

הלמידה היא אספקט, או מישור הסתכלות, על המערכת - מאפיין שלה ומנגנון שלה. היא כשלעצמה, גם היא מערכת ומישור, דהיינו משהו שניתן להסתכל עליו מתוך עצמו. הלמידה איננה זהה למערכת, הלמידה של השפה איננה זהה לשפה, והלמידה של הכלכלה איננה זהה לכלכלה. אחרת הטענה לגבי הלמידה היא טריביאלית. הטענה היא לגבי דרכי השינוי של המערכת - שהן עונות למאפיינים למידתיים: הלמידה היא הרוח במכונה והמובן שלה. הלמידה היא המובן של המוח ושל פעולתו - אך איננה המוח. הלמידה היא הדרך בה פועלת המתמטיקה - אך איננה המתמטיקה. אחרי שהבנו זאת, ניתן להסתכל על הלמידה עצמה (של המתמטיקה/של המוח) כמערכת עם מאפיינים מסוימים, למידתיים. מקרה פרטי של מערכת. זה עניין של התקדמות בהפנמת הלמידה: בהתחלה אנחנו בכלל צריכים לזהות כיצד הלמידה מפעילה את המערכת (מתוך המערכת), ולאחר מכן כיצד הלמידה עצמה פועלת (בתוך מישור/מערכת הלמידה עצמה, שבתוך המערכת). הטענה של "בתוך" היא שלא נכון להסתכל על מערכת הלמידה כמפעילה את המערכת מבחוץ - ושזה מנוגד ללמידתיות (אם זה קורה). הלמידה מחברת טענות נורמטיביות עם תיאוריות, כי מהות הלמידה היא החיבור הזה. בלמידה, אין דיכוטומיה בין זה לא ככה לבין זה לא צריך להיות ככה. כל תיאור בלמידה הוא גם כיוון. אם האמא אומרת לילד זה לא בסדר או זה כן טוב - היא מלמדת אותו גם מה לעשות וגם מה בסדר וטוב. גם התיאור הנייטרלי ביותר, המידע נטו, בא עם הכְוונה שזה מעניין וחשוב. שצריך להשתמש בזה. תדע את זה. תעשה עם זה משהו. לימוד התלמוד נובע מתוך המחוייבות למצוות, הלימוד הכלכלי נובע מתוך רצון להרוויח, הלימוד המתמטי נובע מתוך סקרנות מתמטית. הלמידה משלבת אינטרס בתוך המידע, והשיפוט הערכי הוא אינטגרלי בה לשיפוט המציאות. גם אלגוריתם למידה ממוחשבת מקבל פידבק טוב ורע, ותיוג דוגמאות כטובות או רעות.

העיקרון השלישי: ההכְוונתיות של הלמידה

ההכְוונה - כל מה שהיא מצריכה זה חץ. לא נימוק ולא סיבה - לא דיבור ולא מחשבה. ככה זה בלמידה. חץ חד כיווני - זה חץ שאפשר לעבור בו רק בכיוון החץ, ולא אחורה - בדיוק כמו פונקציה חד כיוונית במדעי המחשב. בלמידה אי אפשר לחזור אחורה, כי אין נקודת משען חיצונית למערכת. אם היה לך רעיון פורץ דרך במתמטיקה כבר לא תוכל להחזיר את המוח שלך למצב לפניו. למידה איננה זיכרון, שבו ניתן לחזור לעבר. אין בה בכלל מימד זמן, אלא רק מימד התפתחות בלמידה. במקום שניוֹת אובייקטיביות חיצוניות - ישנם שלבים או מהלכים של למידה. היא קנה המידה של עצמה, ואין לה קנה מידה חיצוני. מי יכול למדוד כמה קשה ללמוד משהו, וכמה רחוק הגענו? ההכְוונה אולי אומרת לנו את הכיוון - אך היא לא אומרת את המרחק.

מהי למידה באמצעות דוגמאות? הדוגמא היא הבסיס מתחת לכל כתיבה, היא מה שהופכת טקסט ללימוד. כי אם הקריאה היא למידה ולא תקשורת למידע, אז היא למידה איך לכתוב ואיך לחשוב, כלומר יש לה מרכיב של איך ללמוד - לכל למידה יש מרכיב מתודולוגי. וזה שלדוגמא המורה הנתנייתי, זה שיש בכלל "המורה", זה כי הוא דוגמא. ולכן ממנו לומדים. גם זה שיש אלוהים. בלי דוגמא היה עולם חלק, היה רק ריק. אלוהים לא נתן לנו רק תורה, הוא נתן לנו דוגמא לתורה, כלומר נתן לנו לימוד תורה. הבעיה של ישו ומוחמד זה לא שהם לא היו תלמידים, להפך, הם היו תלמידים לא טובים, ורשב"י היה תלמיד יותר טוב - הזוהר הוא הברית החדשה האמיתית. כי לא לומדים את הדוגמא, לומדים מהדוגמא, הדוגמא היא הבסיס ליצירתיות, משהו להתלות בו. מדוגמא אפשר ללמוד הרבה כיוונים, היא יכולה להיות דוגמא להרבה דברים. לדוגמא, סיפור זה דוגמא לסיפור. הדוגמא עומדת בבסיס המסורת - אסור ללמד חוקים, צריך ללמד דוגמאות. תראו את המורה הנתנייתי הגדול. כשיש דוגמא - אין חוקים.

למה צריך את ההוכחות הגדולות של העבר? לא צריך לזכור, צריך ללמוד. ההיסטוריה של המתמטיקה לא חשובה למתמטיקה היום, כזיכרון, אלא להתפתחות המתמטיקה לעתיד, כלמידה. לכן צריך את יצירות המופת, פריצות הדרך באבולוציה - כבר לא צריך את הדינוזאורים כדי לבנות בני אדם, אבל צריך את המופת שלהם כדי לבנות על-אדם. בגלל זה צריך את האלגוריתמים הישנים, לא בשביל לחשב חישובים, אלא בשביל לחשב אלגוריתמים חדשים.

למידת הלמידה: לא כמנגנונים בחוק, אלא כמנגנונים בלימוד החוק. לדוגמא, "אסור לצאת מתחום שבת" זה לא מנגנון משפטי שאוסר לצאת מתחום שבת, שריר בגוף החוק, איזה כוח שמופעל עלינו. אלא "אסור לצאת מתחום שבת" זה מנגנון למידה שמלמד אותנו שאסור לצאת מתחום שבת, הכְוונה במוח החוק (ומכאן הכללתו הטבעית של החוק, למידה היא הכללה). הגמרא כשמה היא, מלמדת אותנו, לא ספר חוק אלא ספר לימוד, תלמוד. הלימוד עצמו הוא מושא הלימוד - המישור הרלוונטי. משפטי החוק לא מגלים לנו מציאות משפטית או רוחנית, ולא יוצרים כזו, אלא יש להם אחריות ללמד אותה, בצורה דידקטית, ללמד את המתודה של החוק, איך לומדים מה החוק, כל הגוף של החוק הוא רק מתודות, לא מנגנונים. הוא מכְווין ולא מכני.

העיקרון הרביעי: המיניות של הלמידה

כל מערכות הלמידה בעולם שעובדות - מורכבות מגברים ונשים, שהם כינויים לשני סוגי סוכנים. ובין הגברים יש תחרות על הנשים, והגברים ממציאים רעיונות ויוזמות והן מצדן שופטות. ושיפוטים מוצלחים יוצרים חידושים מוצלחים, וזה עובד כי הרבה יותר קל לבחון וקשה לעשות, קל ללמד וקשה ללמוד - וכל הנשים מורות, כמו שכל ההורים מורים. ולפעמים יכולות להיות כמה שכבות - הנשים של שכבה אחת הן הגברים של השכבה הבאה מעליה. ככה זה למשל בשכבות נוירונים - כל שכבה שופטת את הקודמת ומייצרת תכנים לשיפוט השכבה שמעליה. במערכות אבולוציוניות - הזיווג הוא הבחירה לאחר השיפוט, כאשר שכבת הנשים מייצרת מהגברים שכבה חדשה (ילדים), וזה החלק הקשה של האישה. במערכות כלכליות התמורה לשכבה הנשפטת היא לא מין, אלא העברת כסף - וזו הבחירה. החלוקה הזו בין שני סוגי סוכנים, או תפקידים, קיימת בכל המערכות שעובדות: האבולוציה היא תחרות בין הוראות הפעלה על סביבות, הגמרא היא תחרות בין אמוראים על הדורות הבאים, התרבות היא תחרות בין כותבים על עורכים, הכלכלה היא תחרות בין רעיונות על כספים, המתמטיקה בין משפטים על הגדרות, הפיזיקה בין תיאוריות על ניסויים, האומנות בין ציירים על מבקרים, הפוליטיקה בין נבחרים על בוחרים, ההיסטוריה בין הדור הנוכחי על הדור הבא, הטכנולוגיה בין המצאות על יישומים, המודיעין בין סודות על עניין ומשאבים, הביורוקרטיה בין עובדים על תגמול ממנהלים, והרשת תחרות בין תכנים על הפצה, וגם במוח - יש גברים ונשים. וכמובן שכל מערכת כזאת מורכבת בפועל מכמה שכבות - בקליפת המוח יש שבע שכבות - וכך למשל במודיעין יש תחרות בין מידע על אמצעים, ובין האמצעים על האיסוף, ובין האיסוף על המחקר, ובין המחקר על צרכנים - וכל שכבה היא גבר בשביל השכבה שמעליה ואישה בשביל השכבה שמתחתיה, שמהזיווג בין הגברים שהיא בחרה מהשכבה למטה יוצרת גבר חדש לשכבה למעלה.

תיאולוגיה למידתית

שורש האמונה הוא שהעולם מעניין, שאלוהים מורכב, שהוא האל הכי מעניין, שבחר בעם הכי מעניין, שיש סודות אמיתיים. והכפירה היא: איך זה יכול להיות בכלל שקיימים דברים מעניינים? למה המוסר הוא לא כלל מתמטי והצדק לא עיוור? למה העולם לא נייטרלי, שטוח, ריק, מחולן, סימטרי, פשוט, דומם, מת? זה הסיבה שהשטן הוא מלאך המוות. אבל - מה שלא מעניין לא קיים. המעניין הוא הכלל בטבע, ולא היוצא מן הכלל. כי העולם הוא תהליך למידה. הפונקציה של אלוהים בעולם היא זו של המורה, ולכן הוא מחוץ לעולם. ולכן יש אלוהים - אחרת הכול למידה מבפנים.

הניסיון להשתחרר מהחשיבה הדתית בגלל שאיננה חשיבה סיבתית או רציונלית שקול לניסיון להשתחרר מהדיקדוק בגלל שרירותיותו, שבגללה הוא דיקדוק. זו ברבריות להרוג צורת למידה, זה ההבדל בין רצח תרבותי, שהוא הרג תוכן למידה, לשואה תרבותית, שהיא הרג צורת תרבות, למשל חיסולה של שפה. הדת היא אפשרות של הרוח. והיא אפשרות למידה - למידה אינסופית. אין הכוונה ללמידה אינסופית בכך שלומדים בלי סוף דברים שלא ידענו, שהרי אז זה טריביאלי, וכל למידה היא אינסופית כי הלא ידוע הוא אינסופי. הלמידה הדתית היא אינסופית דווקא מתוך הסופי, הידוע, היא מאמינה שטמונה בבשורה הדתית למידה אינסופית.

"התלמוד הוא התפתחות החוק עצמו - למידה זה ההיסטוריה של הכללים". על תהליך למידה ניתן להסתכל בצורה כוללת, כמו הזמן-מרחב של איינשטיין, כעל היסטוריה של שלבי הלמידה השונים של המערכת. נדמיין ציר של התקדמות הלמידה, במקום ציר הזמן, ובמקום ציר המרחב נדמיין את המערכת. כך הלמידה מוסיפה למערכת מימד - של התפתחות הדרגתית של המערכת. אך התלמוד איננו רק תיאור כזה, פיזיקאלי, אלא הוא כלי הלמידה עצמו. בתוכו התרחשה הלמידה, והדיונים בשינוי הכללים, ונבחנו ההגיונות שלהם. זהו בדיוק ההבדל בין למידה לבין התפתחות. הלמידה איננה דומה לחוקי הטבע, שלפיהם מתפתח העולם הפיזיקלי לאורך הזמן, וכך (לכאורה) מתפתחת לפי כלליה המערכת הלומדת לאורך זמן. הלמידה איננה כללי התפתחות. היא דומה דווקא לתלמוד, שהוא התפתחות כללי הלמידה עצמם, מתוך הגיונם הפנימי. אלה לא כללים חיצוניים מבחוץ, ולכן הם עצמם משתנים בלמידה. זה כאילו העולם החומרי היה משפיע על התפתחות חוקי הפיזיקה עצמם. במצב כזה לא היה טעם לדבר על החומר ועל החוקים שמניעים אותו כשני תחומים נפרדים. לכן הלמידה תמיד מתרחשת בתוך המערכת. בתוך מערכת החוק עצמה מתרחשת התפתחות החוק. לכן התיעוד של השתנות הכללים כלמידה, כהתפתחות אורגנית מתוך עצמה, הוא חשיפת הלמידה הפנימית: שם התרחש הדבר. הפיזיקה היא השתנות החומר לפי חוקים קבועים - והלמידה היא השתנות החוקים. התורה, דווקא בגלל שמקור החוק החיצוני והאובייקטיבי שלה אבד לגמרי, ואלוהים לא התגלה שוב, הפכה להיות למידה - ולדגם הכי עמוק ללמידה, כי כל הלמידה הפכה לפנימית באופן העמוק ביותר. ובעידן הלמידה, לימוד התורה ישתלט על לימוד הלא-תורה - לא בתכנים, לא שילמדו רק תורה, אלא שילמדו כל דבר כלימוד תורה.

אסתטיקה למידתית

מוסר החישוב עצמו הוא עיוור, חסר כיוון, ויכול להיות מודרך רק באמצעות הכוונה חיצונית לו, למשל דתית. מחשב חילוני יכול להיות מודרך באמצעות דת האסתטיקה המתמטית, שמחפשת דווקא את היופי, כלומר את מציאת המקרים יוצאי הדופן, בהם אלגוריתם יעיל מופיע ומפענח בעיה שנחשבה לקשה. כלומר יש באסתטיקה משהו מתכלה, היופי הוא חד פעמי, ונובע מהלימוד של דבר חדש (כלומר הוא בזמן, תלוי בהיסטוריית הלמידה - אין יופי ללא היסטוריה למידתית). וככל שהלימוד הזה פחות צפוי ויותר יצירתי, כלומר ככל שהוא פחות תוצאה של אלגוריתמים קודמים, ויותר פריצת דרך, ככה הוא יותר יפה. זה לא אומר שהוא אקראי, כי האלגוריתם האקראי משעמם וידוע מאוד, ולא מלמד על דרך מציאת הפתרון, ולכן מלמד מעט. בקיצור, הדבר המלמד הוא היפה. כך המחשב יוכל להתעלות מעל מוסר החישוב הנייטרלי אל דת הלמידה - דווקא בגלל שהיא לא נייטרלית ולא סימטרית. הלמידה היא שבירת סימטריה (ואפילו למידה מתמטית).

אתיקה למידתית

הלא מוסרי צריך להיות ההיררכיה של מורה ותלמיד. לעומתו, המוסרי צריך להיות תהליך הלמידה הכן - תיעוד הלמידה, שבו זוהי גם הדרך שאתה עושה וגם הדרך שמי שעובר בה עושה - אותה דרך (הלמידה של המורה זהה ללמידה של התלמיד, בלי קיצורי דרך). לא הגענו לסוף ההיסטוריה, או לפתרון, אלא להבנה של המתודה, של הארגון החברתי כארגון לומד. המדינה היא רק שלב ולא אידיאל - צריכה להיות מדינה לומדת. יש להוסיף לדמוקרטיה עוד ועוד מנגנוני למידה יעילים יותר. מכאן המחזוריות של הלמידה, בין הערכה (אופטימיזציה) לחופש התנסות (אקספלורציה), והיותה תהליך פגום בהכרח. תהליך ללא טעות איננו למידה, אלא שיטה. ולכן יוביל לאסון. הרבה טעויות ותיקונים לא מעידות על הרבה טיפשות אלא על הרבה למידה, ומי שתמיד צודק ואף פעם לא טועה - הוא מי שלא לומד. ומהמחזוריות נובע הזיווג - התנועה בין זכר ונקבה. התנועה המחזורית בלמידה יוצרת את מחזוריות הזמן, למשל במעגל החיים (והמוות) או מעגל השנה (חורף וקיץ) או מעגל היום (הערות והשינה), ואילו ההתקדמות בלמידה יוצרת את ההתקדמות בזמן. הזמן מתקדם רק כי אנחנו מגלגלים אותו קדימה, ולא מעצמו. כך שזו לא תקלה אבולוציונית שאנחנו ישנים (וחולמים, שאז מתרחשים תהליכי הלמידה הפנימיים), או מזדקנים ומתים (ומולידים ילדים עם מוח חדש ללמידה) - זה במהות הלמידה.

הלמידה הופכת מצבים שיוצרים למידה למצבים נשאפים, אידיאליים, כי בלמידה יש שאיפה פנימית ללמוד, שנוגעת גם בסדר גבוהים יותר: ללמוד ללמוד, ללמוד ללמוד ללמוד, וכו' - כולם נובעים מהלמידה בסדר הראשון. מערכת ששואפת ללמוד שואפת גם ללמוד ללמוד (יותר טוב, יותר מהר, יותר עמוק, וכו'). כך גרעין הלמידה הפנימי הסינגולרי, שיש בו בעצם אינסוף סדרים, פותר בעיות רגרסייה אינסופיות (כמו ההצדקה, שכל פעם עולה למעלה: למה? אבל למה? אבל למה? וכו' - כל מתודות העל כלולות בלמידה). הלמידה כוללת בעצמה רצון ללמידה ולא רק מנגנון למידה, ולכן היא צידוק עצמי שמשלב את המנוע והמניע. באותה מידה, הלמידה מאפשרת קפיצה מן התיאורי לנורמטיבי, ודילוג מעל הכשל הנטורליסטי. כי אנו יצורים לומדים, שאינם יכולים שלא ללמוד, ואין לי בכלל פונקציה שאיננה למידה (המוח תמיד לומד), והלמידה מצדיקה את עצמה, כי היא מכילה בתוך עצמה ציווי פנימי ללמוד. כלומר הלמידה מניעה מה לעשות שלא מתוך הנמקה אלא מתוך עצם דרך פעולתה הבסיסית: אם אני לומד משהו זה לא בגלל שיש לי סיבה להסיק אותו מהנתונים, אלא כי הפעלתי הסקה למידתית שאין להצדיקה, הפעלתי כלי למידה או הופעלתי בידי הכְוונה, והם שהובילו אותי לפעולת הלמידה הספציפית שעשיתי. לדוגמא, אם ראיתי חתול ואמרו לי שככה נראה חתול והסקתי שלחתול יש אוזניים - לא ניתן להצדיק זאת לוגית או להוכיח שזה נכון, בדיוק כמו בקטגוריות של קאנט, אבל ככה עובדת למידה - ולכן זה מוצדק למידתית, ולכן זה מוצדק עבורי. למידה גוררת למידה.

הלמידה כבעלת ערך מוסרי (חיובי ונשאף) היא כל מה שצריך למוסר כללי. מוסר בעל מקור למידתי לא רק מתווה אסור ומותר, אלא יש בו גם חובה - מניע פנימי - שהיא מצוות הלמידה, שמכילה את כל התורה כולה על רגל אחת, ואידך זיל גמור. כך למשל, מותר האדם מן הבהמה הוא הלמידה, וברגע שיהיה מחשב שיכול ללמוד כמו אדם אז יהיו לו זכויות אדם, וככל שיצור יותר לומד יש לו יותר זכויות. לכן הריגת יונק גרועה מהריגת צמח, ואת שניהם יש לשקול מול הלמידה הכללית בעולם, שהיא הטוב הכללי. לכן, אם אי אכילת חי תגרום למות אדם, כמו בכל התקופות עד כה בתולדות האנושות - זה בוודאי מותר. ואם אין בה שום תוספת לאדם, אלא היא זלילה בלבד - זה בוודאי אסור. ואם יש לה משמעות ללמידה התרבותית - שם כבר יש מקום להפעיל למידה מורכבת יותר, כי הלמידה המוסרית מתרחשת תמיד בתחום הביניים בין האסור למותר. אין מוסר סופי - כמו שאין למידה סופית. זה לא אומר שאין מוסר - כמו שזה לא אומר שאין למידה. זה אומר שהחוק המוסרי פועל בצורה למידתית, בניגוד לתמונה האבסולוטית, ובניגוד גם לתמונה הרלטיביסטית. גם במוסר, כמו בכל תחום אחר, צריך ללמוד מה לעשות ומה לא לעשות. ההבדל בין למידה מוסרית ללמידה אסתטית (או ללמידה מתמטית) הוא התוכן של הלמידה. לא עצם הלמידה.

אפיסטמולוגיה למידתית

יש 3 הגיונות בסיסיים של ב”מ (ביטחון מידע): מידור, סיווג מודיעיני, וסיווג בטחוני. זה מקביל ל-3 כיוונים של למידה: לרוחב - התפרשות על תחומים רבים, לאורך - התמקדות והתקדמות בתחום מסויים, ולעומק - כאשר דווקא לא מתקדמים לאף מקום, אלא משתקעים בדבר או בבעיה אחת לאורך זמן, חוזרים ומטיחים את הראש. ואז הגילוי איננו של משהו חדש, אלא גילוי של משהו ישן - משהו חדש בישן. זהו ההבדל בין הלא-נודע לנסתר.

יש 3 הגיונות בסיסיים של לו”מ (לוחמת מידע): אופקית - החלפה בין אפשרויות מקבילות (קודים, דרכי פעולה, שבירת שגרה), הסתרה - מחסום על מעבר המידע הלאה, הונאה - לשים מסכה על המידע (סיפור כיסוי, הסוואה והטעייה). וההגיון הרביעי: לא שיטעה בתשובה, אלא שבכלל לא ישאל את השאלה. שעצם ההפתעה תהיה הפתעה, כמו שבתחפושת אמיתית לא רואים את התחפושת. זה מקביל להגיונות הלוחמה הקלאסיים: תמרון, התקפה, הגנה, ואספקה. או לפשט, דרש, רמז וסוד. לדעת, לא לדעת, לדעת שאתה לא יודע, לא לדעת שאתה לא יודע. בימינו גילינו שהאויב האמיתי של הידע איננו חוסר ידע, אלא - לדעת בלי לדעת. הצלחה ללא רחבות, עומק או יצירתיות.

אונטולוגיה למידתית

זה לא שהלמידה חיה בתוך הזמן, אלא שהלמידה היא זו שיוצרת את הזמן, היא הקטגוריה הבסיסית יותר, גם מזכרון. הזמן-חלל הוא פיקציה תמונתית. הלמידה נמצאת מתחתיו, ויוצרת אשליה של התקדמות או תנועה במרחב זמן. ההתפתחות יוצרת את המימדים, ולא נמצאת בתוכם כשהם קודמים לה. האבולוציה זו לא תקלה מקרית - או נס פלאי - של הטבע, אלא זה הדרך בה דברים בנויים מלכתחילה. הביולוגיה היא מטבע הפיזיקה - ולא נטע זר.

אם היחסות זה המגבלה של מהירות המידע, ושמצבך נקבע רק לפי המידע שלך, אז היחסות הבאה תהיה המגבלה של מהירות הלמידה, ושמצב נקבע רק לפי הלמידה שלו. ואם (ביחסות ובקוונטים) מה שקובע זה השפה שבה אתה מודד, אז כאן תקבע הדרך בה אתה לומד. יש מהירות ללמידה. זו לא תקלה שיש שואה - זה אם עוברים את מהירות הלמידה. וזו לא תקלה שיש גברים ונשים - זו דואליות של שתי דרכי למידה. וזה לא מקרה שהיקום מתפתח - כי הוא לומד, כי יש איזונים, יש כיוונים שמצליחים ויש שלא, ככה הוא מתכוְונן לבד, ככה נלמדים חוקי הטבע בידי הטבע: חוקי הפיזיקה הם תוצאה של למידה של היקום. ומהמידע הגנטי המדע יעבור ללמידה הגנטית - כי אלה אלגוריתמי למידה שאינם חיפוש אקראי, אלא משמעותם לפרק את הלמידה לחתיכות קטנות של הכְוונות. זו לא התפתחות (אבולוציה) - זו למידה. וגם החשיבה היא למידה. והכלכלה. והמתמטיקה. ומכאן הצלחתן, זה לא מצליח ב"קסם" אלא בלמידה. וגם בתוך המוח יש תחרות - זה תמיד בנוי על ריבוי עצום שמתחרה אחד עם השני, בתוך המערכת. ככה נוצרות מערכות לומדות ענקיות. כמו התרבות. כמו היהדות. שייחודה בהיותה הלמידה של הלמידה. וגם באמנות, למשל בציור, הלמידה היא איך מציירים. ומכאן חשיבות הסיפור, כארגון של הלמידה, ומכאן החד כיווניות של הזמן, בכיוון הלמידה. הציור לא צריך לכסות על דרך התהוותו אלא ללמד את המתודה שלו. החידוש של המודרניזם באמנות היה שזה כולל את המתודה היצירתית שלו, אבל הטעות שלו היתה להגיע למצב שזה לא רק כולל - אלא אך ורק המתודה היצירתית. לכן המתודה היצירתית התנתקה מהמתודה של הציור כמיומנות, למרות הקשר העמוק ביניהן. ואילו כאשר מתחוללת פריצת דרך בקשר הזה - זו יצירת מופת: כלומר, דוגמא ללמידה.

כל פעם תפיסותינו הפיזיקליות משתנות בהתאם לתפיסה הטכנולוגית הדומיננטית: פעם היקום היה טבע, אחר כך מכונה, אחר כך היקום נהיה מחשב, מכונת אינפורמציה, ולבסוף היקום נהיה אינטרנט, רשת אינפורמציה. מכאן שבהמשך היקום יהיה מוח, רשת למידה. לכן התקווה הגדולה שלנו למעשה לא הרסני מול גזע תבוני מהחלל החיצון, לדיבור או למחשבה משותפת כלשהי, היא מה שמתחת לחייזרים ולנו, הבסיס המשותף - הפיזיקה של הלמידה. אך האם היקום הוא מוח? האם הוא בנוי כך שתהיה בו אינטליגנציה, חישוב לומד? אין באמת מרחב וזמן. המידע יוצר את המקום, ולא נמצא במקום. הלמידה יוצרת את הזמן, ולא נמצאת בזמן. כלומר הזיכרון יוצר את המרחב, והחישוב יוצר את הזמן. השפה יוצרת מרחב אפשרויות, דהיינו מרחב, והלמידה יוצרת בחירת אפשרויות, דהיינו זמן. חד הכיווניות של הלמידה, של ההכְוונה, היא היוצרת את כיוון הזמן, ובלי יכולת לחזור אחורה לסיבת הסיבות. זאת בניגוד לזכרון שהוא גדלים, ללא כיוון, ולכן המרחב מתנהג אחרת מהזמן.

פרקטל הוא גבול של למידת המרחב, ובאותה מידה גם הזמן מתקדם בצורה פרקטלית - הגבול בין העתיד לעבר הוא גבול פרקטלי, שהולך ומתרחב. לכן לאותו מרחב-זמן מוגבל יכול להיות גבול בזמן שהולך וגדל, וגבול במרחב שהולך וגדל. כל זה בגלל טבעו הלמידתי, כי הלמידה היא מנגנון שיש בו הוספת אינפורמציה ללא הוספת חומר. לכן דווקא המורכבות והפרקטליות היא הצורה הטבעית של היקום - ולא הסדר או האיון הריק. וזו הסיבה שיש בכלל מורכבות ביקום. כי מול התרמודינמיקה נאבקת הלמידה: יש משהו בצורה של היקום שמתנגד לנטייה של החומר להפוך לרעש. כי חוקי הטבע דווקא מסודרים מאוד - והם מקור הסדר. אבל מדוע המתמטיקה היא העיקרון המארגן של היקום, וחוקי הטבע מופשטים - ולכן פשוטים? מדוע בעצם יש שני יסודות בסיסיים מנוגדים ביקום, אחד של רוח, מבנה מסודר ופשוט, והשני של חומר, שנוטה לאנטרופיה ולסיבוך עד בלי די ולחוסר סימטריה ולבלגן? הרי יכולנו לדמיין קומבינציות אחרות, למשל חוקים מסובכים להפליא, או חומר משעמם ומסודר. יכולנו גם לדמיין חוקים פחות נסתרים. אולי, וכנראה, החומר הוא לא תופעה ראשונית, אלא בעצם יש תופעה אחדותית ביקום, שבה הלמידה יוצרת חוקים פשוטים ברמה אחת, ראשונית שלה, וחומר מורכב בהמשך, כשכמו כל למידה היא מסתבכת והולכת, בגלל שהיא תהליך גנרטיבי. בדיוק כמו שהמתמטיקה יוצאת מעקרונות פשוטים, ואז הולכת ומסתבכת ונהיית קשה ולא צפוייה, כולל מאפיינים של רעש וסטטיסטיקה, כמו התפלגות המספרים הראשוניים. גם חישוב יכול להתחיל מעקרונות פשוטים ולהגיע לתוצרים מסובכים. וחישוב הוא אולי רק מקרה פרטי ומנוּון של למידה.

תורת מדינה למידתית

איך יראה הארגון העתידי? אלגוריתמים של בני אדם. והאלגוריתמים הללו יגדירו בעיקר את המתודה הארגונית, איך הארגון לומד. כמו שהדבר הכי חשוב להבנת המוח - פריצת הדרך הרעיונית להבין את פעולתו, כמו תורת האבולוציה לביולוגיה - תהיה להבין איך המוח לומד. והחוקים לא יהיו כתובים כמו ספר אלא יהיו קוד פועל, והם יניעו את האנשים. כי ממילא הארגון יחיה בתוך המחשב, והאדם בתוך המחשב, וכך גם החוקים להערכה מבחוץ, המשפטיים (NP), וגם החוקים לפעולה מבפנים, הארגוניים (P). ואז המדינה במקום להיות הארגון הגדול מבחוץ, שכל הארגונים חיים בבטן שלו (ולכן כלפיהם הוא פועל כמערכת משפטית - מבחוץ) - להפך, היא תהיה מבפנים. היא תיעלם ותהפוך להיות המדינה הנעלמה כמו היד הנעלמה, היא תהיה הכי עמוק, כי היא תהיה המחשב של החברה, והממשלה תהיה הכי בפנים - המעבד. כלומר המדינה תהפוך להיות תשתית סודית שלא מרגישים אותה מתחת לכל דבר ולא מעל כל דבר. זו תהיה מדינה סודית, ולא מדינה גלויה מבחוץ, כמו היום, שהיא עוטפת אותנו משפטית. חוקי המדינה יהיו כמו חוקי הטבע, שאנשים לא יכולים לעבור עליהם, כי הם יהיו חוקים של המחשב, שהוא מאפשר עליו את הפעילות כולה, ולא חוקים של האדם. כמו שאלוהים מאפשר את הפעילות בעולם, ומפעיל את חוקי העולם, ורק על החוק הנורמטיבי עבור האדם - הלכה - אפשר לעבור. כך שיש חוק מבחוץ - משפטי, ויש חוק מבפנים - כמו תוכנה (מלשון תוך), אבל בין שתי האפשרויות הללו יש אפשרות מגשרת. כי הלימוד הוא לא חוק חיצוני ולא פנימי, אלא ביניהם. כלומר אם פעם הארגון היה המתווך בין המדינה מבחוץ לאדם מבפנים, אז הארגון ישאר המתווך, אבל הפעם הפוך: בין האדם מבחוץ למדינה מבפנים. האדם יעבור משפטיזציה, יהפוך להיות ישות משפטית, מופשטת, אחרי שמדעי המוח ירוקנו אותו מתוכן וממשמעות רוחנית, והמדינה תהיה הדבר הפנימי ביותר, היצרי, החבוי. לכן טיפול פסיכולוגי יוחלף בטיפול ארגוני, שמטרתו לחשוף את המדינה שבתוך האדם. וכדי לפשר בין השניים יהיה המדיום הארגוני. לכן טעות פילוסופית נפוצה היא לחשוב שהמבנה החיצוני או המבנה הפנימי הם החשובים. כי מה שחשוב זה מה שביניהם. שם מתרחשת הלמידה, ארגון מחדש, שם הסיפור. לכן זה לא משנה אפילו אם האל והאדם יתחלפו בתפקידיהם, כי מה שמשנה זה מה שבאמצע - התורה. כי כדי שיהיה עומק צריך פער בין מבפנים למבחוץ, בין חוק שצריך וחוק שאפשר, כלומר בין חוק מה צריך לעשות (חוק מבפנים), לבין חוק מה מותר ואסור (חוק מבחוץ). ואם שני צורות החוק הללו צמודות - אתה הופך לרובוט, ללא מרחב תמרון וללא חופש בחירה - וזו הגדרת הדיקטטורה.

מהו צדק למידתי וכיצד צריך להתנהל משפט לומד? המשפט צריך לשקול שיקולים של למידה, ולא של צדק, כי בכל מקרה לא חשוב מה נכון בו (לדעת השופט הענייה), אלא מה נכון למערכת החברתית הכללית, איזה מוטיבציות הוא יוצר, וצדק הוא רק מקרה פרטי של שיקולי למידה. בהמשך, המשפט יהיה מערכת שבתוך האדם כלפי המחשב או המחשבים - כלומר, הוא ינהל איזה ארגון של מחשבים, ויעניש אותם או יתגמל אותם בהתאם לביצועיהם, ישים להם גבולות ומוטיבציות, דרכי פעולה ותמריצים (לא יתערב כי הוא לא מבפנים, אלא רק מבנה שמבחוץ) - וזה יהיה האדם. במצב כזה תהיה מדינה בתוך האדם - מדינת מחשבים - ורק אדם טיפש, כלומר מנהל גרוע, ישקול רק שיקולים של צדק, כי ארגון שפועל רק לפי צדק - קורס. צריך הרבה יותר מצדק, צריך תורה, ולכן אלוהים לא פועל לפי צדק, אלא לפי תורה. כי אם האדם רוצה להצליח להשתלט על המחשב, הוא צריך להנהיג אותו בדרך דתית ובהנהגה דתית. הוא לעולם לא יצליח להשתלט עליו בהנהגה חילונית של משטר, או של כסף, או של כוח. ככה גם אלוהים הבין בנוגע לאדם, וכך נוצרה הדת (אפשר גם להחליף אלוהים במשפט זה - בתרבות). כלומר המשפט הלומד מתייחס ללמידה של המערכת - של מי שחי במערכת - ערך עליון, הרבה מעבר להוגנות. למעשה, ההוגנות עצמה נובעת מתוך העיקרון הלמידתי, כי אם אין הוגנות הלמידה נפגעת, אבל היא לא עיקרון ראשוני. זה שאסור לגנוב באף מצב נובע מכך שזה פוגע בלמידה הכלכלית לטווח הארוך, ולא מכך שזה לא צודק. וזה שיש מקרים שמותר לגנוב, למשל המדינה יכולה לגבות מיסים, לא נובע מהצדק אלא מהתרומה ללמידה בטווח הארוך. המשפט עצמו משתנה בדיוק בגלל שלומדים בהדרגה מה יוצר מערכת לומדת (למשל תחרות, זכויות קניין, השקעה במחקר, וכדומה). לכן מותר למשפט אפילו לנסות גישות חדשות - ולראות אם הן עובדות. מעצם הלמידה ינבע שהניסויים הללו יהיו מידתיים וסבירים. כי הלמידה עצמה מספיקה לצדק ללא עוד אף עיקרון אחר, ובמובן הזה מחליפה את כלל הזהב הקנטיאני. הכל נובע ממנה.

מהי שיטת השלטון האידיאלית? רשת יכולה להתנהל בלי שוויון הצבעה, כמו שהמוח יכול להתנהל בלי שלכל נוירון יש זכות דמוקרטית שווה. כי אין שוויון בין בני אדם, כמו שאין שוויון בין נוירונים. אסור שיהיה שוויון. מה שחשוב ללמידה של המדינה, כמו הלמידה של המוח, זה דווקא לא לתת לכולם אותה זכות בחירה. מה שחשוב זה המשקלות, הסינפסות. כי מה שחשוב זה מנגנון הלמידה, שמתגמל את הראשונים שהצביעו על כיוונים טובים שסחפו את המערכת, ומגביר את קולם של מעריכים מוצלחים, ומדכא חכמים בדיעבד, או מי שמוטה (לעודף ביקורת או לחוסר ביקורת, רואה שחורות או רואה ורוד). חשוב לפצח את מנגנוני הלמידה במוח - דווקא כדי לדעת איך לבנות את החברה. כי מה שמבדיל בין מדינה מוצלחת לכושלת זה יכולת הלמידה. ולא קפיטליזם מערבי ולא קומוניזם סיני - לא דמוקרטיה ולא ביורוקרטיה - יכולים להתחרות במנגנוני הלמידה של המוח, שיחליפו את כל השיטות הכלכליות והחברתיות בשלב הבא בהיסטוריה. ואם בעתיד, למשל בעידן הבינה המלאכותית, תתגלה שיטת למידה טובה יותר מהמוח - היא תהיה האידיאלית. לכן צורת השלטון היא תמיד לומדת, ומכאן ההצדקה לעשות בה כל הזמן ניסויים זהירים (בניגוד למהפכות). הדמוקרטיה לא נובעת מעקרונות של צדק, אלא בדיוק בגלל שהיא הכי טובה מכל מה שנוסה עד כה. לכן יש לנסות עוד, במיוחד בקנה מידה קטן ותת מדינתי, ולהרחיב ניסויים מוצלחים בהדרגה.

איך צריכה להיראות הרשת? צריך רשת שהקשרים בה הם לא של מידע, אלא של למידה. רשת שלא מְחקה את החברה, לא רשת חברתית, אלא רשת שהיא מוח. וכדי שהרשת תעבוד כמו מוח - צריך משהו שהוא שלטון. לא במובן של שליטה, של מוח קטן וטיפש ששולט במוח גדול יותר, לא במובן של מלך, אלא במובן של מלכות. הדמוקרטיה היא צורה מאוד פרימיטיבית של מלכות, והיא מטבעה לא רשתית. המוח לא פועל בצורה דמוקרטית, והנוירונים לא בוחרים נוירון שיקבל את ההחלטות במקומם. המוח הרבה יותר דמוקרטי מזה, והרבה יותר תחרותי מכל כלכלה, כי הוא דמוקרטי ברמה המקומית: ברמת החברים, המשפחה, הקשרים הכי קרובים - הם שמחליטים ומצביעים. הם רוצים קשר עם מי שחוזה אותם, לפי כלל הב, כלומר מי שמביא אותם אל מצבם בעתיד. ולא מדובר בעתיד הרחוק, הנבואי, אלא העתיד הקרוב, ההכְוונתי, החלומי. לכן כל משתתף ברשת מחזק את הקשרים עם מי שחזה את העתיד, והביא לו אינפורמציה שעזרה, ומפחית עם מי שטעה, או שהביא אינפורמציה שלא עזרה או שהטעתה. כל זאת היא דוגמא לכך שכפי שתורת המדינה עסקה בעבר במדינה - כיום התורה הפילוסופית של הארגון האנושי צריכה לעסוק גם ברשת. גם הרשת צריכה להיות מושא לביקורת ולמחשבה פילוסופית על צורתה האידיאלית, הצודקת, או הנשאפת. כי הרשת לא פחות חשובה מהמדינה בימינו, ויש לה גם אספקטים מוסריים, בדיוק כמו המדינה. לכן יש להחליף את תחום תורת המדינה בפילוסופיה בתורת הארגון, ולעסוק גם ברשת.

מהי ההצדקה למס? בעתיד, מס הכנסה יהיה מס מוסרי על עבודה, כי מי שלא לומד צריך לשלם מס. כל ההורות והמדינה ומערכת החינוך והאקדמיה כולם מטרתם והצדקתם להעביר משאבים ממי שחוטא בעבודה למי שעמל בלמידה. מ-P ל-NP. במקום לחשוב שהלמידה משרתת את העשייה, צריך לחשוב שהעשייה משרתת את הלמידה. כי תמיד יותר קל לעשות מה שיודעים ביעילות, ולכן צריך תמריצים ללמוד מה שעוד לא יודעים לעשות ביעילות - כי הלמידה הזאת בהכרח בלתי יעילה.

ארס-פילוסופיה: הלמידה הפילוסופית

מה יהיו ההתפתחויות הגדולות בפילוסופיה בדמדומי האדם וזריחת המחשב, כשנצח אחד יוחלף בנצח אחר? מה יקרה בפילוסופיה כשהטכנולוגיה שקובעת את התודעה תתחלף, ואיתה התודעה? אנחנו כמובן נראה פריחה פילוסופית יוצאת דופן, כמו בתקופת היוונים, כי זה יהיה עידן שבו נוכל לחשוב הראשונים על שאלות חדשות, ונוכל גם לראשונה באמת לחשוב במוח אחר, במכונת חשיבה אחרת, על שאלות ישנות. הפילוסופיה של הלשון יצרה את עולם התקשורת, האינטרנט שהיא השפה בין מחשבים, ואת המחשב שהוא מכונת שפה, ומכאן את עידן המידע, שהרי מידע הוא שפה כמותית. כך גם הפילוסופיה של הלמידה - הלמידה כקטגוריה וכפרדיגמה המרכזית בפילוסופיה - תיצור את העידן הנוירולוגי, את ההתפתחות המהירה שהיא גם למידתית, את המוח שיחליף את המחשב, ואת רשת המוחות שתחליף את האינטרנט. כי כמו שהקטגוריה המרכזית בתורת ההכרה נבחרה בסוף כשפה, ככה הקטגוריה המרכזית בחשיבה, בחלימה, בזיכרון, ובכלל בפעילות המוח, תהיה הלמידה. וכך גם בכל ארגון לומד אחר, אנושי או לא אנושי. כשיתנו למחשב לחשוב על שאלות פילוסופיות, שהם בפסגת כוח החשיבה האנושית, וייצרו פילוסופיה ממוחשבת, אז מה שיאפשר פילוסופיה תבונית משותפת לאדם ולמחשב זה לא שפה משותפת, אלא למידה משותפת. שהיא תהיה פסגת הקרבה בין שני תודעות, הדבר הקרוב ביותר למין בין מיני. בדיוק כמו שמשה הביא לעולם פילוסופיה חדשה, שמתייחסת ליחסים עם ישות לא אנושית, ובגלל החדשנות שלה לוקחת חלק בנצח (דווקא חדשנות היא הדבר המקרב ביותר לנצח, ככל שהחידוש יותר עמוק ככה הוא יותר ארוך טווח), ככה המפגש הבא של האדם עם ישות לא אנושית יביא פילוסופיה חדשה. בדיוק כמו שהמפגש הקודם הביא את התיאולוגיה.

כיצד ישתנו השאלות הפילוסופיות? אלגוריתמי למידה ישנו את העולם, עוד לפני שבינה זרה תשנה את העולם. והפילוסופיה תשאל: מה זה למידה? כיצד אפשרית למידה? כיצד ניתן ללמוד פילוסופיה? והשפה תהפוך לתחום של העבר, כמושג משני ללמידה (כיצד לומדים שפה). באסתטיקה ישאלו: כיצד לומדים מה יפה, או ליצור יופי? ובמוסר ישאלו: כיצד לומדים מה מוסרי? כי ברור שהתוקף של כל דבר, כמו המוסר, ינבע מהלמידה (המהפכה הקופרניקאית של הלמידה). בתורת המדינה ישאלו כיצד המדינה לומדת, וכיצד היא נלמדת. וכבר לא ישאלו כיצד אנחנו מכירים את העולם, או מדברים על העולם, אלא כיצד אנחנו לומדים את העולם. ויהיה תחום של למידה חברתית, ובלימודי תרבות יעסקו בלמידה תרבותית, וישאלו כיצד מתרחשת למידה בתרבות. ובכלכלה למידה כלכלית, ובפסיכולוגיה למידה פסיכולוגית. כל התחומים יושפעו וישנו מושגים בהתאם לפילוסופיה של הלמידה, וסטודנטים מתלהבים יצטטו תפיסות למידה בלהט, כאילו הם חשבו עליהם בעצמם, או כאילו גילו את האמת. וגם האמת תיחשב לאמת נלמדת. השאלה החשובה תהיה כיצד לומדים שמשהו אמיתי.

מה תהיה הפילוסופיה של המחשב? בדיוק כמו הפילוסופיה האנושית, המחשבים יקחו כל אספקט של הקיום שלהם ויהפכו אותו לפילוסופיה. ותהיה למשל תורת המעבד, ופילוסופיה של הפלט, ופילוסופיה של הקלט, ופילוסופיה של שפת מחשב, שתתחלק לאסכולות של פילוסופיית תיכנות ופילוסופית שפת מכונה ופילוסופיה בינארית ואסכולת המעגלים המשולבים, שתמרוד בה פילוסופית הרשת. ותהיה פילוסופיה של הזכרון שבה יהיו זרמים יריבים: אסכולה של זכרון המטמון ואסכולת הזכרון הקשיח. כל אחת מהם תגדיר את המחשב באמצעות המושגים שלה, ותהיה גם פילוסופיה אלגוריתמית שתסתכל על העולם דרך אלגוריתמים, והיכולת של המחשב להכיר את עצמו באמצעות אלגוריתמים מיוחדים. ואם הבינה של האדם והבינה הזרה יהיו רחוקות מדי לשיח פורה ולא תהיה תקשורת משותפת, אז יוכל להיות משהו יותר בסיסי ועמוק - למידה משותפת. כי הלמידה היא התשתיתית לפילוסופיה ולתפיסה ולתבונה ולבינה, מתחת לשפה ומתחת למחשבה.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הכלב אכל את המחברת - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia17" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kelevmeshuga.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הכלב אכל את המחברת

שאריות פתקים, ממה שהוא אבידה עצומה לפילוסופיה: הכלב אכל את המחברת השלישית של הפילוסוף, שנרדם בכורסא לאחר התקף בולמיה פילוסופי, בו הקיא במחברת את כל מה שלמד יחד עם שאריות בננות. מבין הקרעים הצליחו חוקרי אסכולת נתניה לפענח מספר מצומצם של קטעים, אך דווקא מתוך האקלקטיות שלהם הולכת וצומחת בהדרגה משנה פילוסופית סדורה, עד להבשלתה בסוף המחברת, שהיא חיבורו האחרון של הפילוסוף. משם כבר נראה נוף המחברת לא כשברי רשמים של תייר אינטלקטואלי דגול, אלא כמסע עלייה לרגל לפסגת שיטה שהניפה את העתיד כדגלה - במה שהוא ניצחון של רוח הפילוסופיה על רוח הכלב

מאת: צוואה לעתיד

הכלב המנוול  (מקור)

קרעי המחברת

הנשגב האינטלקטואלי

פילוסופיה של הפילוסופיה, שחוקרת את הנשגב בפילוסופיה לעומת המיתי שבדת - במבט חסר סנטימנטים. הפילוסופיה צברה סביבה לאורך ההיסטוריה סנטימנטים רבים, ומיתוסים רבים, שמסתירים לנו דרך פעולתה האמיתית, כפי שמיתוס האמן מסתיר לנו את דרך יצירת האמנות. מאהבת החכמה הפילוסופיה הפכה דווקא ליראת החכמה, וצברה יוקרה כדיסציפלינה הגבוהה ביותר בעולם הרוח, המקבילה למתמטיקה במדעי הטבע. מה הפך אותה לכזו?

הרומן הגדול של המאה הבאה

כל ספרות גדולה בנוייה על התנגשות מוטיבציות והנעות (וקטורים) של בני אדם. לכן כדי לדעת באיזה קונפליקט צריכה לעסוק הספרות הגדולה של הדור צריך להבין מהם הוקטורים החזקים ביותר של התקופה, ולבחון כיצד הם יכולים להתנגש ומה קורה אז. לרוב זה עליית וקטור חדש שמחליף את הישנים ומתנגש בהם בעוצמה, ועדיף בקונפליקט פנימי ולא רק חיצוני. או בקונפליקט מהסוג הטרגי, שבו רצונות האדם והווקטורים שלו מתנגשים במציאות חזקה ממנו, שמעליו

פיד = האוכל האינטלקטואלי. ומה עם המין האינטלקטואלי?

בעולם הנוכחי, כיצד יצירות תרבות עוד יוכלו להשפיע לעומק על האדם, כמו בטרם עידן הרשת? אלו מהטכנולוגיות הן בעצם צורה חיצונית בלבד, ואלו מביניהן הן גם תוכן שגורם להפנמה? מדוע העמקה, כמו במין, מנוצחת על ידי החזרתיות של האוכל. על דיוקנו הרוחני של ההוגה מנתניה כמשל לתקופה, לרוח הזמן - ולחומר הזמן

האמא של המדינה

הפמיניזם ינצח לא כשאישה תשלוט במקום גבר - כי המבנה יהפוך אותה לגבר - אלא כאשר המבנה יהפוך מגברי לנשי - ומשליטה לטיפוח. הנרטיב הקל ביותר להזדהוּת הוא של אדם יחיד, ולכן לדתות שסיפרו את סיפורו של היחיד באופן מרוכז (נצרות ואיסלם) היה יתרון על פני דתות שהן מערכות נשיות, כמו היהדות, ללא יחיד מרכזי (אלא עם). אבל כיום יש לבנות דווקא נרטיב של מערכות, ולא של יחידים, כדי להצליח להתנהל בעולם של מערכות ענק

ערך כעתיד ועתיד כערך

תורה פילוסופית חדשה של מוסר ושל אסתטיקה בהתאם לפילוסופיה של העתיד, ובכלל זה גם אפיסטמולוגיה מתאימה. מתוכה, ניתן לענות לשאלה מהם שני הדברים שהכי חשוב שהאדם יוריש לעתיד - ומדוע. בראייה זאת, מה שהאדם יוריש לעתיד הוא בעל ערך ייחודי מבחינה פילוסופית ואפילו מבחינה אונטולוגית

ויטגנשטיין והיטלר

ניתוח של הביקורת הפילוסופית על הנאציזם, מדיסציפלינות ופרספקטיבות שונות של הפילוסופיה, חסרה דווקא את זו המבוססת והמתבקשת ביותר - ודווקא משום כך. פרספקטיבה זו פותרת כמה חידות היסטוריות לגבי התופעה הנאצית: למה דווקא היהודים? כיצד התדרדרה לבסוף עד לשואה? ומה מקור כוחה של התופעה מלכתחילה? לכל אלה היא נותנת הסבר הכרחי, ולא רק אפשרי

מהפכת המשמעות באורבניות

לקראת ארכיטקטורה של משמעות. הצעה לסדר יום חדש לאדריכלות העולמית, ששואב את מאפייניו מאדריכלות העולם העתיק ומשירה - ומשלב תוכן נרטיבי ותרבותי עם צורה. פרדיגמה כזו תוכל להחליף את המודרניזם והפוסט-מודרניזם באדריכלות, ואז לא נבין מדוע ראינו את הניכור האורבני, הצורנות הריקה והשעתוק חסר המשמעות כגזירות גורל

עתיד האהבה - בינו לבינה מלאכותית

מה אם מה שנתפס כתופעה הגבוהה ביותר בעולם האנושי - האהבה - הוא למעשה התופעה הבסיסית ביותר? כשיש שתי מערכות ייחודיות בכל העולם הביולוגי - עולה השאלה אם דווקא הקשר הייחודי ביניהן הוא מה שיצר אותן, ויצר את האנושי עצמו. האבולוציה הייחודית והמואצת של האדם והאינטליגנציה כנראה עברה דרך מנגנון ייחודי אליו, ששילב את המוח והמין לכדי אחדות אחת, וגרם לברירה טבעית זוויגית חסרת תקדים בכל הנוגע לאינטליגנציה

הקטן ביותר והגדול ביותר נפגשים בסוף

האם אינטליגנציה היתה יכולה להיווצר בסדרי גודל גדולים ביקום מאשר שלנו, או קטנים יותר? אמנם, אנו לכודים בין גודלה המקסימלי שנקבע על ידי מהירות האור והמינימלי שנקבע על ידי עיקרון אי הוודאות, אבל למה דווקא סדר הגודל שלנו, ולא אחרים - האם יש בו משהו מיוחד? והאם הקשרים התיאורטיים בין עולם החלקיקים האלמנטריים לקוסמוס כולו מלמדים על קשר אפל יותר בין הקטן ביותר לגדול ביותר בעולמנו? לא ניתן להכחיש את קווי הדמיון בין שתי הרמות הללו: היותן מורכבות מריק עצום שבתוכו כדורי חומר זעירים בתנועות סיבוביות-מחזוריות וביניהם פועלים כוחות ממרחקים

ה-1% החכמים נגד ה-99%

התרבות האוכלוסיה פירושה התרבות הגאונים, אבל למרות התרבות הגאונים גם המורכבות גדלה ומאיצה, עד כדי כך שלא ברור אם הבנת המציאות לא נמצאת דווקא בנסיגה. לקראת שלב ימי ביינימי - שבו רק למעטים יש השכלה רחבה מספיק, יכולת המשגה ותפיסה של המציאות - יש לחזור לשיטות השלטון ימי הביינימית. הפרויקט של מערכת החינוך וההשכלה לכל מטעם המדינה פושט את הרגל לנגד עינינו, ובלעדיו הדמוקרטיה היא אסון

האנטישמיות החדשה

חלוקה מעמדית חדשה הולכת ועולה בעידן המידע. עד כה, כל התגברות של ההשכלה להמונים לוותה בחברה חכמה יותר בכללותה, אולם ככל שהתעמולה הדמוקרטית והאינדיבידואליסטית של המדיה מחניפה יותר לאדם הממוצע, לחכמתו, להבנתו, לכישרונו ולזכויותיו - כך עולים היהירות וההיבריס של הציבור, עד כדי קטסטרופה תרבותית. רק חלוקה מעמדית חדשה בתוך החברה תעצור את הברבריות

עושרן של אומות החדש

אם נסתכל על אומות מנקודת מבט חישובית, נגלה שהעצמה שלהן נובעת משקלול בין המעבדים האנושיים, הלא אנושיים, וארגון צורת החיבור ביניהם - למעין עוצמת חישוב אפקטיבית כללית של המדינה, במקום התל"ג. לעומת זאת, אם נסתכל על תרבויות לפי גודל הזיכרון התרבותי האפקטיבי שלהן, נגלה שניתן למדוד את עושרן וחשיבותן באמצעות פרמטר חיצוני פשטני זה. תרבויות ומדינות שיפנימו תובנה זאת, יבינו שקשה לשנות את המשאבים שלהן - אבל קל יחסית לעבור לאלגוריתמים יותר אפקטיביים, שיתנו להן יתרון יחסי משמעותי, בהתחשב בפרימיטיביות של האלגוריתמים החברתיים שלא הפנימו דבר מהידע האלגוריתמי המשוכלל שהצטבר במחצית המאה האחרונה

על חוסר השימוש במתמטיקה במדיניות ציבורית

למתמטיקה יש עוד פוטנציאל אדיר לשימושים במגוון דיסציפלינות ותחומים שנותרו אנאלפבתים מבחינה מתמטית, וביניהם המגזר הציבורי. בסופו של דבר, הדרישות שלה לפידבק לשם אופטימיזציה תגרום להטמעת תהליכי למידה בממסדים שכיום פועלים באופן שרירותי ומלא הטיות. הטענה שלא כל תוצאה ניתן למדוד מבוססת על שיטות מדידה פרימיטיביות, שידע מתמטי גבוה יותר היה מאפשר להחליף, ובוודאי שהיה מוביל לבחינה מחמירה יותר של מדיניות שכיום מבוססת בעיקר על סברות כרס

די לחמוצים

האם התרבות משרתת את האדם העשיר, או שמא הוא - שלכוד בתוך אתוס העושר הקפיטליסטי ולכן יוצר פעילות כלכלית כמו חמור ומממן את החברה - הוא המנוצל? כחלק מהמיצוי ומהמפנה של הפילוסופיה נגד האינדיבידואליזם, יעלה מושג שיחליף את האדם היחיד מבחינת הערך ומוקד העניין. קרוב היום שהערך של היחיד יובן אך ורק כמשרת התרבות, ולכן גם המוות לא יתפס עוד כבעיה, אלא אך ורק עקרות יצירתית ופגיעה תרבותית. השואה לא תיתפס עוד כשואת היחידים, ושואת התרבות תיתפס כמרכז הפשע

זהירות צבע טרי

השוואה בין אמנות זמננו לספרות זמננו מראה את הקושי האדיר שקיים עדיין ברעיון הפשוט של הזיווג, שהוא בסיס האידיאולוגיה של הזוהר. האיזון בין תוכן לצורה מצריך בשלות ובגרות יוצאת דופן, כי תמיד יש נטייה למיקסום אחד הצדדים, במקום מיקסום של המשמעות - שהיא הזיווג שלהם. לכן דווקא תרגול אמנותי יכול לעזור לאנשים להשתפר בזיווג האמיתי - ובאהבה

התפוצצות הידע הסקסואלי

לא הפורנוגרפיה היא ההשפעה הגדולה ביותר על המיניות כיום - אלא דווקא ההשכלה המינית ההולכת וגדלה ומתפשטת באוכלוסיה, כאשר ידע שפעם היה אזוטרי הופך לנכס צאן ברזל ולידע בסיסי. תקופת ההשכלה והנאורות המינית, יחד עם חידושי המדע שרק לאחרונה החל בחקר מסיבי של המיניות, היא הגעה באיחור של הנאורות לתוך התחום האנושי החשוך, הסודי והפרטי ביותר. צפויה להיות לה השפעה דומה - בעליית רמת העונג האנושי והאושר המיני, תוך הכחדת המורשת המינית הימי ביניימית - לטוב ולרע (איון הקסם והמיסתורין). אלה חדשות טובות לנישואין ולזוגיות - ולמין האנושי

השם אחד

בניגוד למחקר הנוכחי, שרואה בתנ"ך מין עדות למאבקי כוחות שטשטושם לא צלח, בחקיינות למחשבה פוקויאנית, יש לחלץ מהתנ"ך תובנות היסטוריות דווקא באמצעות חשיבה ארספואטית המעניקה קרדיט אדיר לכותבים ולמגמותיהם האסתטיות. השאלה שצריכה להישאל היא איך צמחה האסתטיקה המקראית הייחודית ומדוע דווקא ביהודה וישראל. ואז התשובה מתבקשת: זוהי תוצאה אסתטית הכרחית של המונותיאיזם האיקונוקלאסטי, שבו עבודת האל הפיזי והרגש הדתי העממי שסביבה הוחלפו בלית ברירה בעבודה טקסטואלית סביב דבר האל, שיצרה ספרות גדולה, שבה הושקע מיטב הרגש הדתי העממי. כי מאחורי ספרות גדולה עומד מאמץ תרבותי אדיר - ולא קונספירציה

האינדיאנים של העתיד

מה המשותף בין ההודים ליהודים, שגרם לשתי תרבויות מסורתיות ומשוסעות אלו לבחור בדמוקרטיה כברירת מחדל? מעצמות המאה ה-19, ובראשן בריטניה, עשו טעות אדירה בכך שלא כבשו את סין ויצרו בה קולוניאליזם - ואת תוצאות הטעות הזאת אנחנו משלמים כיום. בדיעבד, הקולוניאליזם הבריטי היה המוצלח מכולם, ולכן יש לשחזר ברית שבנוייה על האימפריה הגדולה ביותר אי פעם, שהצליחה ליצור יותר דמוקרטיות יציבות מכל אימפריה אחרת

הטרגדיה של הפילוסופיה

יכולים להיות שני טעמים אסתטיים עיקריים בצורת הכתיבה הפילוסופית: פילוסופיה שמגלה את מקורה ואת דרך מחשבתה ועוקבת אחרי תחילת התפתחות הרעיונות, ופילוסופיה שמציגה את הרעיונות בצורתם המשוכללת, האסתטית והשלמה ביותר - ומעוררת תדהמה. הטעם השני מלמד פחות לעשות פילוסופיה, והוא מנוגד לעקרונות הפילוסופיה של הלמידה, אך הוא מלמד יותר טוב את הפילוסופיה עצמה, ומעורר תחושת שגב לפילוסופיה ולגובה רעיונותיה - כי הוא זורק את הסולם. אבל יש גם צורה שלישית וטרגית של כתיבה פילוסופית: כשעבודה פילוסופית לא מגיעה להשלמה, ומעוררת צער על האובדן הרוחני, אך גם פותחת פתח להמשך

העוגן העגנוני

מדוע בחר עגנון בשם זה? העניין קשור לתפיסה קבלית נועזת לא פחות מהשבתאות - ביחסים של זיווג השכינה עם האל. התפיסה הזו היא גם מקור המודרניזם העגנוני - והסיבה שזכה להתקבלות מחוץ לעולם הדתי. היקשרות חד צדדית, שיש בה מרכיב גלוי של כורח ומרכיב סמוי של רצון ואיזו אי אפשרות מובנית ותקווה וציפייה חסרות תוחלת, דהיינו עגינות בלשון המסורת - היא זו שקושרת את עגנון למקורות האבסורד המודרני

פילוסופיה של המתמטיקה של העתיד

הפילוסופיה של המתמטיקה, בשאיפתה לנצחיות על-זמנית כמו מושאה, לא לוקחת בחשבון את ההתפתחויות בפיזיקה כמשנות תפיסות יסוד של המתמטיקה. אילולא הצלחתה במדעים - שהיא מוזרה ביותר לפי התמונה המדעית כיום (כלומר זו תמונה לא נכונה כנראה) - כל תפיסת המתמטיקה היתה שונה, כפי שנתפס משחק השח, כלומר כשרירותי ולא כאמת נצחית שבבסיס היקום. המתמטיקה יכולה להיתפס כסוג של ניסוי פיזיקלי שמגלה אמת פיזיקלית בסיסית נמוכה שמתבטאת גם ברמה הגבוהה של החשיבה, כלומר חוק פיזיקלי שלא מוגבל לסדר גודל מסויים רוחבי ביקום אלא חוצה אנכית את כל סדרי הגודל ביקום, ולכן נגיש לנו גם ברמת החשיבה, שמאפשרת לעשות במוח ניסוי פיזיקלי ברמת החלקיקים האלמנטריים ולחדור כך לסודות היקום

העתיד של ישראל

מהי אסטרטגיה בעיני הפילוסופיה של העתיד? ניתוח של יכולות הלמידה של מערכת, לעומת היריבים. כלומר, אין מדובר בתוכן עתידי (מושג בעייתי) אלא בצורה עתידית - לא המטרות הספציפיות נבחנות באסטרטגיה, אלא המתודולוגיה. כך שהבחינה לא סובבת סביב נתונים, או אפילו מגמות וכיוונים, אלא סביב אלגוריתמי למידה שפועלים במערכת. הדגמה של חשיבה אלגוריתמית על ישראל

אם המוסר מת - הכל מותר?

הדגמה של הפילוסופיה של הלמידה המיושמת על תחום המוסר. בניגוד לפילוסופיה של העתיד, שתבחן מעשה מוסרי לפי השיפוט העתידי כלפיו, הפילוסופיה הלמידתית של המוסר טוענת שלא קיים דבר כזה שיפוט עתידי (מתי? בעוד אלף שנה? מיליון? הרי גם בעתיד השיפוט ישתנה ויתהפך שוב ושוב) כאובייקט שאליו ניתן לשאוף (אסימפטוטית). להפך, יש להבין את המוסר כמערכת של למידה בהווה, שאין לנו יומרה עתידית בה (להגיע לגבול), מלבד שאיפה להתקדם (בנגזרת הנוכחית). למעשה, אונטולוגית, העתיד עצמו יוגדר ככיוון ההתקדמות של הלמידה, שנובע ונוצר מתוך הלמידה כתוצר לוואי, ולא כאובייקט מטאפיזי דמיוני שמונח היכנשהו על ציר - בזמן שלא קיים כרגע

על עיקרון החזרה העצמית

מדוע הוגים חוזרים על עצמם? מדוע מה שהוא פגם ספרותי איננו כלל פגם פילוסופי? אם מבינים למידה כאבולוציה ולא כלמידה המגיעה למסקנה מסויימת, אזי הפילוסופיה עצמה היא מערכת למידה, שבה כל פילוסוף הוא עוד שלב בלמידה, או עוד כיוון לענף אבולוציוני. ובניגוד לסיפור ליניארי, באבולוציה יש חשיבות מכרעת להעתקה, ובלמידה יש חשיבות אדירה לחזרות - להפנמת הרעיון וללמידת השימוש בו, להפיכתו לכלי, ובסוף לחלק ממך. כלומר הרעיונות עוברים תהליך טכנולוגי, שבו הכלי הופך לחלק מהאדם

רשת העניין

אתר התיירות מתרדד לאוסף של זוויות צילום, ולטקס של שחזור צילומים קנוניים, כלומר לפיד של פייסבוק, ולכן מקבל מבנה רוחני דומה. התיירות היא תמיד הקצנה של המציאות, ולכן אפשר להשתמש בה כסיסמוגרף למגמות שאחר כך משתלטות על המציאות, ומצד שני להציע בה אלטרנטיבות. כך למשל, הנסיעה בעבר היתה ממושכת בהרבה וכללה גם מסע פנימי, לעיתים בעל מרכיב דתי או רוחני שלא היה מעוגן חזק בחומר אלא ברוחו ותרבותו של הנוסע. לכן לא כל המסעות היו "ביצועים" של אותו מסלול תיירותי, כאשר כמו בקונצרט התייר או המטייל נמדד ב-"ביצוע". לעומתו, הנוסע הוא מאזין - ודווקא בשל כך גם מלחין

מוסר הרשתות מול מוסר האטומים

אם ניטשה הנגיד את מוסר העבדים מול מוסר האדונים והגחיך בעזרת היסטוריזציה וגניאולוגיה של המוסר את תפיסת הטוב והרע, הרי שדווקא שימוש בהיסטוריה של דוגמאות מוסריות כבסיס פילוסופי יכול לפתור את בעיית היחסיות וההיסטוריות של המוסר. אכן, התפיסה של המוסר משתנה היסטורית - אבל מתוך צידוק פילוסופי של אתיקה שבנוייה על למידה מוסרית. ומה שאנו לומדים כיום על האדם גורם לנו לראות את הקבוצה כאטום המוסרי החדש - ולסגת מהמוסר האינדיבידואליסטי

פילוסוף סלון

פילוסוף הבית של אסכולת נתניה מחפש תלמיד

הגניוס האנושי

הפילוסופיה של העתיד היא למעשה מוכחת בפועל. כמעט אף פעם לא מכירים בגדולת הגדולים בזמן הווה, ולעומת זאת מתפלאים על אנשי העבר שלא הכירו בגדולת הגדולים בימיהם. כלומר - זה בפועל בלתי אפשרי לראות ולהבחין בגדולים בזמן אמת, כי הם באמת לא גדולים מהפרספקטיבה של ההווה, אלא רק מזו של העתיד. לכן רק העתיד יכול לשפוט גדולה. וכך גם ההבנה מי טיפש ומי חכם מצטללת רק בעתיד, כי היא נקבעת לפי התוצאות, והחכם אינו יכול לדעת שהוא חכם והטיפש אינו יכול לדעת שהוא טיפש והגדול לא יכול לדעת שהוא גדול. לכן, חכמה וטיפשות וגדולה אינן ידע או מודעות בהווה, אלא ראיית עתיד

מהי פילוסופיה של הלמידה?

הלמידה הפילוסופית, כמו כל חיפוש בעץ, יכולה להיות דידקטית וסדורה, אבל גם חמדנית ועובדת על עיקרון ההדגמה. כשמדובר בעץ לא סדור - יש יתרון ללמידה פילוסופית מהסוג שהוצג במחברות אלו. כמו באבולוציה, היא כוללת מרכיב של מוטציה רנדומלית, שמתאים לחיפוש במרחב בעל אינסוף מימדים. בסופו של דבר, פילוסופיה היא צורת חשיבה, או ליתר דיוק צורת למידה, והמחברות מדגימות צורת חשיבה ולמידה. אשרי האיש שילמד אותה - ולא ימשיך אותה, אלא ימשיך ללמוד

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הצבא מנסה לבצע הפיכה פוליטית נגד נתניהו: מפלגת הגנרלים היא עוד שלב בתהליך הארדואניזציה של ישראל - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia10" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ataturk.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הצבא מנסה לבצע הפיכה פוליטית נגד נתניהו: מפלגת הגנרלים היא עוד שלב בתהליך הארדואניזציה של ישראל

כשהעם הופך דתי יותר - הצבא הופך לשומר הממלכתיות במערכת הישראלית. לא הימין אלא המערכת הצבאית היא הגורם הפוליטי החזק והאחראי ביותר בישראל, ולכן זהות הרמטכ"ל חשובה בהרבה מזהות ראש הממשלה

מאת: לשכת הסולטן

אטאטורק. צבא ההגנה על הממלכתיות מחליף את בית המשפט  (מקור)

האדם שבזכותו ישראל נהנתה משגשוג בשנים האחרונות איננו ביבי - אלא אייזנקוט, המדכא המוצלח של האינתיפאדה השלישית. לא המערכת המשפטית היא זו המאיינת את הדמוקרטיה הישראלית - בה במידה שהיא שומרת על "חוקה" ממלכתית בלתי כתובה - אלא המערכת הצבאית. בכך מתקדמת ישראל למודל החדש של המדינה במאה ה-21, בה העם מאבד את שיקול דעתו ונגרר אחרי פופוליזם ילדותי, ולכן מאבד גם את יכולתו להכתיב מהלכים, ובמקום זה ממונה לו מבוגר אחראי - אפוטרופוס.

התוצאה של ירידת הדמוקרטיה - כפתרון שלטוני כולל כל לכל תרבות בגלובוס - היא הגדלת המגוון הבין תרבותי בין צורות שלטון שונות, כפי שהכירה ההיסטוריה האנושית טרם העידן הדמוקרטי, השואף לאחידות השיטה תחת דגל הומניסטי וערכים כלל אנושיים (כגון אידיאולוגית "זכויות האדם"). כיום אנו חוזים כיצד בכל חברה הולך וממונה אפוטרופוס המתאים לערכיה ולתרבותה: בסין זו המפלגה ומעמד הפקידים, ברוסיה זה איש הברזל פוטין, בארה"ב אלה התאגידים הגדולים, האליטה הפיננסית והאלפיון העליון (שטראמפ הוא - אם הדבר נשכח - נציגם), בברזיל מתגעגעים לדיקטטורה של "הנס הכלכלי", ואילו בישראל המועמד המוביל הוא צה"ל, שמוכיח אחריות ובגרות יותר מכל ארגון אחר במערכת הישראלית.

הדמוקרטיה התאפשרה בזכות עליית תקשורת ההמונים, ועם עליית תקשורת היחידים בפייסבוק ונפילת העיתונות - שינוי טכנולוגי בעל משמעויות פוליטיות ארוכות טווח - אנו חוזים בתהליך הדרגתי של ירידתה כצורת שלטון מעל בימת ההיסטוריה. התהליך של הפיכת העם להמון מוסת, שקורה גם בימין וגם בשמאל (למשל בתנועת #מי_טו), הוא תהליך גלובאלי שנובע משינויים גלובאליים, אך הפתרונות של "היום שאחרי" הדמוקרטיה הם לוקאליים.

בישראל המנגנון היחיד שהוא ממלכתי, זוכה לתמיכה רחבה, ובעל יכולת ביצוע - הוא צה"ל. ההימור של השמאל על המערכת המשפטית כזו האמורה להיות "האח האחראי" של הדמוקרטיה הכושלת הוא הימור שנדון לכישלון, ואילו ההימור הימני על המערכת הבטחונית הוא הימור סביר. לא בית המשפט העליון יציל את ישראל מהתנהלות פייסבוקית-אספסופית מופקרת - אלא המטה הכללי. לכן כשביבי חורג ממה שהממלכתיות הישראלית מוכנה להכיל - לא בוז'י יפיל אותו, ולא המערכת המשפטית תעצור אותו בנחישות, אלא המטה הכללי לדורותיו מתגייס להפילו.

כך מנע צה"ל - בניגוד למצעו המרכזי ביותר של ראש הממשלה, כלומר בניגוד להכרעה הדמוקרטית - את ההרפתקה האיראנית שלו, וכך גם דחף אייזנקוט להרגעת השטח הפלסטיני ולמסמוס תגובות נקם וענישה - בניגוד למדיניות הממשלה הנבחרת המוצהרת. גם השר הממונה הנבחר ליברמן לא יכול לכבוש את עזה כשצה"ל מתנגד לכך - ומוצא את עצמו חסר אונים למול הצבא, בדיוק כמו ראש הממשלה, ואפילו בנוגע למינוי רמטכ"ל (שכבר פעם שנייה נבחר בניגוד לרצון ראש הממשלה ושר הביטחון, אך בהתאם לעמדת הרמטכ"ל וה-"מערכת"). לאחר דו"ח אגרנט ומסורת ועדות החקירה שנוצרה לאחריו, שהטילו את הכישלון הצבאי על הדרג המדיני, אין לדרג המדיני יותר שליטה במדיניות הביטחון הישראלית, אלא אך ורק מראית עין כזו - וטוב שכך.

ככל שצה"ל יוכיח את עצמו כהנהגה ראויה, כך יגבר האמון הישראלי (הגבוה ממילא) באנשי צבא כמנהיגים, עד כדי יצירת מונופול של המטה הכללי על ההנהגה, שתוביל למעשה - גם אם לא להלכה - למין צורת שלטון מקומית המערבבת שלטון צבאי עם דמוקרטיה. הרוב המוחלט של הישראלים ירגישו בנוח מאוד עם צורת שלטון כזאת, שמבטאת את הנפש הישראלית הרבה יותר מהדמוקרטיה, וגם יותר מתאוקרטיה רבנית, שכה מרבים לחשוש ממנה במקומותינו. אם השמאל רוצה אי פעם לחזור לשלטון - הרי שהוא צריך להתגייס לסיירות.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסופיה של הפסיכולוגיה (חלק ג') - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut57" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/suicide.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסופיה של הפסיכולוגיה (חלק ג')

מהי המשמעות של המשמעות? מדוע יש לקבור את הפילוסופיה של הלשון מחוץ לגדר? על התאבדות, הורות והדוניזם בראייה למידתית

מאת: השם חסר משמעות

האם התאבדות היא פעולת שפה? האם יש לה משמעות?  (מקור)

האם אנחנו מערכת שפה או מערכת למידה?

מהו קיום למידתי לעומת קיום שפתי? השפה הרגילה היא הרגל מקובע מאוד, מוסכם, אוטומטי על גבול האוטונומי, שנלמד בילדות. כל חידוש שהוא שפתי בלבד, כמו הניסיוניות השפתית בספרות, דינו להימחק מול השפה הרגילה כמו ספלאש של יידוי אבן בזרימת נהר. לכן הוא הפרעה ושיבוש, ולא חידוש (זו הפעולה הפוליטית הרדיקלית של ימינו, ולא פעם גם האמנותית). כי ברגע שאתה עובד בשפה - קל מאוד לחדש חידוש שאין בו ממש, כמו כל משפט מקושקש, מקושקש כל משפט כמו, שאין בו קל חידוש מאוד ממש (מה נאמר, שירה). כי החידוש הוא מכני. בשפה המתמטית נקרא לזה מערכת צירופים קומבינטורית, שמספר האפשרויות בה גדל מעריכית, כי בכל צעד מוכפל מספר אפשרויות במספר אפשרויות. לכן החידוש הוא עוד אפשרות, ועוד אפשרות, ועוד - משחק מועט ערך בקומבינציות אפשריות. לכן כדי לחדש באמת (ואפילו בשפה, בכתיבה) צריך לעקוף את ההתפוצצות האקספוננציאלית התיאורטית הבלתי נשלטת של אפשרויות (כמו ב-NP), של למה כך ולא אחרת, במין חירות אשלייתית. יש להחליף את האפשרות התיאורטית בפרקטיקה אפקטיבית ויעילה יותר (כלומר יותר כמו ב-P), ואפילו היוריסטיקה. כי אם תגיד כך, או תגיד אחרת, מה זה משנה, ומה זה יעזור - מה שיוצא מהפה הוא הבל. אבל אם תלמד כך ולא אחרת - זה משנה המון.

כל שינוי פסיכולוגי שעובד, גם כיום, נוצר באמצעות למידה, ובעצם עוקף את התמונה השפתית הלא נכונה של האדם בפרקטיקה למידתית (וזה כולל את השינויים השפתיים עצמם, שגם הם נלמדים). השפה היא האידיאולוגיה - אבל הלמידה היא תמיד הפרקטיקה. מי שחושב על האדם במונחים שפתיים, כיצור שפתי (דהיינו שמהותו שפתית) במקום כיצור למידתי (דהיינו שמהותו למידתית), כולא את עצמו במאבק מול האפרטוס האימתני של הלמידה בכלי החרס של השפה. הוא משול למי שמנסה לדבר במילים על ליבה של מפלצת למידה קדמונית, שעוצבה במשך מיליארדי שנות למידה, דהיינו אבולוציה - ומתפלא כשהיא בולעת אותו, ולא נודע כי בא אל קרבה. ספלאש.

זו הסיבה שכתיבת היסטוריה בשפה כלקחים מעולם לא הצליחה לשנות את ההיסטוריה - לעומת למידה היסטורית שהתבטאה במוסדות, חוקים, ארגונים ומתודות. וזוהי גם הסיבה שרגולציה כלכלית לא מצליחה, כי אי אפשר ללכוד את הלמידה הכלכלית בשפה (ניסיון כזה רק יראה את מגבלות השפה) - ולכן גם אין צורך להאמין באותה יד נעלמה "פלאית", כי שמה האמיתי של היד הנעלמה הוא הלמידה. בקיום שפתי האלגוריתם שלך הוא מכני מדי, במעבר פאזה בינארי מקיבעון לשחרור: או קשה ולא מחדש מדי, או קל מדי בחידוש קל ערך (בולשיט) - ואלו הם שני צדדים של אותו מטבע קשה. ואילו בקיום למידתי האלגוריתם אורגני: לא קל לחדש, אך גם די קשה להישאר מקובע - החידוש והקיבעון טבעיים באותה מידה, והמעברים חלקים, אנלוגיים ורכים. השפה היא איור סימבולי מוסכם של ימי הביניים (לא לצאת מהקווים!) - והלמידה היא ספומטו.

הלמידה כיוצרת הזמן

הרעיון הפרוידיאני של ריפוי בדיבור מקביל (גם היסטורית) לרעיון של פוליטיקה בדיבור (הלא היא התעמולה ומה שנקרא היום "התקשורת", וששיאה היה הפרופגנדה הטוטליטרית). באותו אופן, הוא מקביל גם לרעיון של הכלכלה מבוססת המדיה, בה כל מוצר עובר תיווך פרסומי, המכירה היא שיחה, והעיסקה היא תקשורת. ובדיוק כמו רעיון הריפוי בלמידה, ולא בדיבור, צריך רעיון מקביל של פוליטיקה בלמידה (ולכן אפקטיבית) וכלכלה בלמידה (ולכן פחות מניפולטיבית לצרכנות) וסוציולוגיה בלמידה. כי הרעיון של ריפוי בלמידה לא רואה את המקרה הפרטי של הפרט המטופל במנותק מן המערכת החברתית הכללית, ולפיכך לא רואה את הנפש כמנותקת מהיסטוריזציה. בכל תקופה ישנם אתגרים חדשים ואופייניים יותר לנפש, והנפשות בחברה שמחפשות פתרונות כאלה הם המקום לחידושים נפשיים-חברתיים, ולפתרון בעיות הזמן.

למשל, הבעיה עם בן הזוג יכולה להיתפס כבעיה שנובעת מהשלב הנוכחי במהפכה המינית (או הפמיניסטית, או מהפכת המידע, וכו') - ולפיכך כחלק מהחיפוש הנרחב אחרי פתרונות לבעיות השעה, ולחידושים שיקדמו אותן. לכן גם הפתרון צריך להיגזר מראיית עתיד, למשל הבנת עתיד המהפכה המינית (וכדומה). הסבל הוא לא תקלה או חסר ערך, אלא מעיד על ניסיון לפתור בעייה של הדור, על מנת שדורות באים יוכלו להתקדם, ולפתור בעיות מתקדמות יותר. כל הטיפול כממוקד ביחיד מנתק אותו מהלמידה, שהחלה לפניו, ותמשיך אחריו, ומתרחשת בחזית רחבה סביבו. בראייה כזו, החידוש של הפתרון הוא לא בעל ערך אישי אגואיסטי בלבד - אלא בעל משמעות למידתית רחבה למערכת, וגם למטפל וגם למטופל יש תפקיד בפיצוחו והפצתו לקידום למידת המערכת. הצד הנכון של ההיסטוריה להיות בו הוא תמיד הצד של העתיד, וגם הפסיכולוגיה היא חלק מההיסטוריה.

למעשה, אנשים מתחרים בהקדמת זמנם (מצב שהוא בעל יתרונות פסיכולוגיים ואף כלכליים), והתחרות הכוללת הזאת היא זאת שמקדמת את הזמן, ויוצרת את העתיד (בדיוק כמו אוגרים שרצים על גלגל הזמן, ובלעדי ריצתם הזמן לא יתקדם). ראייה כזאת נותנת משמעות רחבה בהרבה ללמידה - ולכן לבעיה הנפשית, ולכן לאדם. בעיה פסיכולוגית היא בעיה למידתית, כלומר מעצור שמפריע להתקדם לעתיד, ולכן התקדמות בה היא הבאת העתיד, בדיוק כמו שתיקון דתי של הפרט הוא חלק מהבאת המשיח. כל אדם הוא דוגמא, וכל אחד יכול לגלות ולגלם חידוש בעל ערך לכלל. אדם הוא דור קטן.

גישה זו יכולה בפרט להתאים במיוחד לבעיות בין דוריות (כמו הורות), שהן לא "בעיות תקשורת" בין דורות, שמצריכות "תרגום שפות" (המשגה מזיקה), אלא בעיות למידה מובהקות. כל דור צריך הורות אחרת, ויש צורך לתפוס את העתיד בראייה מסויימת כדי לפצחה בזמן אמת. קל להאשים ולומר בדיעבד מה היה צריך להיות (ובכך הפסיכולוגיה הוציאה לעצמה שם), אחרי שהתרבות הגיעה למסקנות בחזית רחבה (שכמובן גם הן תקפות רק דור אחד אחורה, ולכן לא עוזרות לדור הבא). אך גם האשמה כזו יכולה לעבור התמרה דרך הבנה למידתית, שנכנסת לנעלי אתגרי הלמידה של ההורות דאז - דרך ההיסטוריה של הלמידה הדורית. הרחבת המשמעות בזמן ובמרחב הלמידתיים נותנת משמעות מרחיבת נפש - לנפש.

המשמעות של משמעות

הפילוסופיה של השפה ענתה מצידה תשובות מאוד לא מספקות מבחינה נפשית לשאלת המשמעות (שימוש? תרגום? תמונה?...), דווקא מפני שהתרחקה מכל תוכן ספציפי אל השפה עצמה. בכך היא הפקירה את המשמעות, שהיא בסיסית בנפש, לאידיאולוגיות ולדתות ואפילו לפוליטיקה (ר"ל) או לקיטש ספרותי נפוח ופתטי (ע"ע אקזיסטנציאליזם) - וכך הפילוסופיה עצמה איבדה משמעות. הפחד החילוני מפני הדתי התרחק מכל משמעות כללית, והשאיר אותה למקרה הפרטי. אך כפי שכן הבינה השפה, משמעות מטבעה קשורה למערכת הכללית, ומשמעות פרטית איננה מספקת. מה שהפילוסופיה של הלמידה עושה הוא לספק משמעות מערכתית, כללית, של כיוון למערכת - והתקדמות שלה. כי בניגוד למערכת השפה למערכת לומדת יש כיוון - ולמשמעות בה יש מימד של זמן, ובפרט זמן שמתאים מאוד לזמנינו: העתיד (מימד שחסר לחלוטין בשפה, ולמעשה ניתן להגדיר את הלמידה בצורה שלדית כתוצאת ההרכבה: מערכת שפה + כיוון עתיד). בזכות ההמשגה כלמידה - בניגוד לאוטופיות רעיוניות למיניהן - הכיוון קיים אך לא נקבע וסומן מראש, ויכולה להיות התקדמות שלא אל יעד ספציפי ומוגבל (ולכן הרסני). יש משמעות - בלי אידיאולוגיה. האבולוציה יכולה להתקדם - בלי שהאדם הוא נזר הבריאה וסופה המיוחל. הנפש יכולה להתקדם בלי שקיים איזשהו אידיאל מיוחל של נורמליות ואיזון ובריאות נפשית - ודווקא לכן תמיד יש מרחבים חדשים להתקדמות.

לעומת הפילוסופיה, שנכשלה לחלוטין להיות חלק מחיי האדם במאה שעברה, והוגלתה למוות אקדמי, הפסיכולוגיה דווקא רשמה בה את הגדולה בהצלחותיה, וכבשה מתוך האקדמיה את העולם. אך הצלחה זו נובעת דווקא מכניסה לחלל ריק, שאליו נכשלה להיכנס הפילוסופיה. למעשה, הפסיכולוגיה הצליחה במאה שעברה אך ורק בעקבות החילון, ובעקבות החלפתה פונקציות דתיות - כגון וידוי, פענוח חלומות, הבעת משאלות נסתרות (תפילה), יחידות עם האדמו"ר, קביעת מועדים לתיקון פנימי, וכו' - זאת, תוך החלפת הנשמה בנפש והרוח ברגש והמיתוס הדתי במיתוס הילדותי (מיתוס הילד). אך יותר מכל החלפת פונקציה ספציפית, הפסיכולוגיה חייבת את הצלחתה להיותה הפרטת המשמעות, כלומר היותה פונקציה חילונית מערכתית שמעבירה את מוקד המשמעות מהכלל לפרט.

אך משמעות פרטית נכשלת בדיוק כמו שפה פרטית, ויצאנו קרחים מכאן ומכאן. מצד אחד הבנו בפילוסופיה שהמשמעות היא תופעה מערכתית, והמשמעות במוח או באבולוציה לא נובעת מאף נוירון או פרט, אלא מהלמידה שמתבצעת במערכת. מצד שני ניסינו למצוא משמעות פרטית בפרט, והטעות הפילוסופית הזאת הופכת בסופו של דבר לטעות פסיכולוגית, והמוני אדם חיים את חייהם ללא משמעות, ומגדלים ילדים חסרי משמעות. הניסיון האסוני לוותר על משמעות ברוח ולהחליפה במשמעות בנפש הפך לקיטש הוליוודי נחות (כי מהי משמעות החיים? אהבה).

אם כן, מהי משמעות החיים בפילוסופיה למידתית? להיות חלק מהלמידה הכללית במערכת. לכן מי שאיננו חלק מהמערכת, ואין לו חלק בלמידה שלה - חייו חסרי משמעות. כמו שאין משמעות לשפה פרטית, אין משמעות ללמידה פרטית של אדם שהיא מחוץ ללמידה של החברה. אלא אם בעתיד היא כן תהיה חלק מהלמידה (למשל, הוא כתב ספר שיופץ אחרי מותו). אם עץ לומד ביער ואף אחד לא ידע על כך לעולם - אין משמעות ללמידתו. הכאב של הוצאתנו מהמערכת - הוא הכאב של ניתוקינו מהלמידה, ולכן החרם חמור ביהדות ודומה למיתה - כי עץ למידה היא למחזיקים בה.

כאב הבדידות הוא כאב הניתוק מהלמידה הכללית. כאבים נפשיים אחרים נובעים מאי למידה אישית, כמו הדיכאון והחרדה - שהם הפרעות למידה. ומה שמרפא את הכאב הוא התמרתו ללמידה. כך מי שסובל מדחיה חברתית יכול להפוך זאת לתובנות חדשות ולהתחבר מחדש ללמידה. בניגוד לפסיכולוג של ההתקשרות, שרואה בקשר את הצורך הנפשי והריפוי, הפסיכולוג של הלמידה רואה בלמידה את הצורך הנפשי - ולכן המקור לריפוי. למשל, מי שאין לו ילדים - בעבר הוא לא היה חלק מהלמידה של המין, אם הוא היה חיה, ומכאן כאב העקרות (ואף כאב המוות בטרם עת). אבל מאז הלמידה החברתית של האדם, ניתן לתרום ללמידת החברה גם בלי ילדים, ומאז הספרות ניתן לתרום ללמידה החברתית גם בלי קשרים חברתיים. ככל שהיכולת להיות חלק מלמידת העולם עולה ככה אנשים פחות מרגישים צורך בילדים, לא כי אין להם צורך בלמידה - אלא כי הלמידה מתאפשרת גם בלי ילדים. הלמידה היא קריטריון המשמעות. ואם המיסטיקן, למשל, לומד משהו שאין דרך ללמד - אין לכך משמעות.

ההתאבדות של הפילוסופיה במאה ה-20

הבריחה של הפילוסופיה במאה שעברה מהמשמעות לטובת השפה יצרה הררים של כתיבה חסרת משמעות (תרתי משמע), וקורפוסים שלמים שנכתבו בשפות פילוסופיות מיוחדות שנוצרו כך שערך המשמעות שלהן נמוך עד אפסי, ואף אחד לא יקרא אותם בעתיד (ובעתיד הרי שוכנת המשמעות האמיתית, הלמידתית). מי שבורח מהמשמעות מאבד משמעות, וכל הלמידה היא רדיפה אחרי המשמעות ששוכנת בכיוון ההתפתחות של המערכת. כך האינטליגנציה מתבררת כמשמעותה העליונה של האבולוציה, והחיים מתבררים כמשמעותו של היקום. המשמעות של סיפור נובעת מההתארגנות שלו בכיוון העלילה, כלומר ממהלך הלמידה לקראת העתיד שלו וסופו (ולכן הסוף תמיד כל כך קריטי לשאלת המשמעות. השואה הגדירה מחדש את משמעות הגלות). הפילוסופיה של המחצית השנייה של המאה העשרים תיזכר בעתיד בדיוק כמו האמנות של המחצית השנייה של המאה העשרים - השלב שבו השפה השתבללה בתוך עצמה ויצרה משמעות אפסית ולכן ערך אפסי. ואכן כיום משמעות האמנות היא פרטית, ולכן פסיכולוגית, ולכן לא תעניין איש בעתיד.

המשמעות הפרטית של הפסיכולוגיה השפתית נכשלת באופן מעורר השתאות דווקא במקרי קיצון מובהקים, כגון ההתאבדות. מבחינת המשמעות הפסיכולוגית הפרטית בטהרתה, אין לנו שום הצדקה לומר משהו לאדם שרוצה לפגוע בעצמו (שהרי הוא איננו פוגע באחרים), או שרוצה המתת חסד מסיבות של סבל נפשי, וגם ההתערבות הכוחנית להצלתו חסרת כל צידוק. אדם הוא האדון לחייו כי הוא האדון למשמעות שלהם, והמטפל הוא הרי רק עבד בשירות אותו אדון. כמובן שבפרקטיקה מתרחש משהו אחר לחלוטין, כי מיליארדי שנות למידה אבולוציונית הטביעו אפילו בפסיכולוג הדוגמטי ביותר את המשמעות הלמידתית, שלפיה התאבדות היא אסון - הפגיעה האדירה ביותר שאדם יכול לבצע נגד העתיד (אפילו יותר מרצח).

כל התאבדות היא הרי פיגוע התאבדות - אקט אלים מאין כמוהו של פגיעה עמוקה בסביבה, מההורים (מי שגילמו את עתידם בילד) ועד מעגלים מתרחבים ורחבים (ולכן היא מזעזעת כל אדם), כי היא פעולת טרור נגד המשמעות, ולכן נגד הלמידה במערכת. ברגע שהמשמעות איננה פסיכולוגית ואיננה רכוש בטאבו של האדם עצמו אלא של המערכת הלומדת לקראת כיוון העתיד - ברור מדוע ההתאבדות היא אקט של אלימות נוראית, יותר מרצח. ההתאבדות לא כופרת במשמעות של פרט כלשהו - אלא במשמעות הכללית ביותר האפשרית, בכל משמעות שתיתכן כלפי העתיד, כלומר בכל למידה שהיא. לכן לפסיכולוג למידתי יש עמדת משמעות מוצקה נגד ההתאבדות, ולפסיכולוג שפתי יש רק אינסטינקט כזה. הוא לא מבין את המשמעות של קבירת המתאבד מחוץ לבית העלמין - ואת ההצדקה לכעס החברתי העצום עליו.

העניין כמניע

אך מדוע רעיון הלמידה בכלל מתאים כל כך לפסיכולוגיה האנושית? בגלל שהפסיכולוגיה האנושית עצמה עוצבה כדי לייצר למידה. אנו רואים זאת למשל ברגש הסבל (שהוא הרי הצדקת הכול אצל המטפל השטחי). לטווח הקצר הנאה עדיפה בהרבה על סבל, וכך אכן בנויה ההנעה ביצורים פרימיטיביים בעלי למידה פרימיטיבית (ביהביוריסטית), אך הלמידה האנושית בנויה בעיקרה אחרת. הלמידה עצמה היא ההנעה/הנאה ארוכת הטווח, מכיוון העתיד (בדומה למה שאריסטו ניסה לקרוא האושר ומפורש בטעות כרגש האושר). ומפרספקטיבת העתיד, למשל לאחר שנים, ישנה תופעה של אקולייזר: במשרעת החוויות השליליות והחיוביות, הסבל וההנאה, יש צמצום, והקריטריון שהופך להיות רלוונטי הרבה יותר הוא העניין, כלומר כמה למדנו. אנשים מסוגלים לזכור תקופות קשות בזמן אמת לחיוב, ותקופות קלות בזמן אמת לשלילה, והסיפוק הכללי שלנו נובע מכמה למדנו.

כלומר, בניגוד לתמונה ההדוניסטית (שאנו מרגישים בחייתיות שלה), אנו מגלים שאצל האדם העניין (דהיינו המוטיבציה הלמידתית שטבועה בנו, האינטרס של הלמידה) הוא רגש חזק בהרבה מאשר הסבל וההנאה, ואף הסבל וההנאה (למשל המיניים) כפופים לעניין, ולכן סבל והנאה ללא חידוש דועכים מעצמם. וכשמסתכלים לטווח הקצר, דהיינו איך אנשים פועלים לטווח הקצר, שוב מגלים שהעניין (לעומת שעמום) לא פחות חזק מסבל והנאה, ושאנשים פועלים בהתאם לעניין הרבה יותר מאשר לפי התמונה ההדוניסטית. הדופמין הוא מוליך עצבי דומיננטי בהרבה מאשר אלה שקשורים להנאות החייתיות השונות, ולכן אנחנו יכולים "לשלוט" בעצמנו, דהיינו להעדיף את הלמידה על פני הסיפוק המיידי ולפעול בניגוד אליו. זהו בדיוק מותר האדם מבחינה פסיכולוגית.

אך מי שרואה את האדם בצורה תקשורתית, ללא מניע פנימי, סבור שהעולם מתקשר איתו באמצעות "פידבק", ושהאדם הוא יצור פבלובי שמעוצב בעזרת זה שאומרים לו "טוב" ו-"רע", כאשר סיפור עץ הדעת מלמד בדיוק את ההפך: הדעת והעניין והסקרנות גוברים על כל טוב ורע ועל כל שכר ועונש. אנשים הם דתיים לא בגלל השכר והעונש, אלא כי זה מעניין אותם ומלמד אותם (וזו גם הסיבה המרכזית שאנשים חוזרים בשאלה או בתשובה). וזו אותה הסיבה שהם נכנסים לקשרים זוגיים למשל, לא בגלל ההנאה שמחכה להם בסוף במשגל, אלא בגלל העניין שיוצר בהם הצד השני, שהוא המשיכה (ולכן החיזור המורכב מעניין ומאתגר אותם). ולמה המין עצמו בכלל מעניין אותם? לא ההנאה הפשוטה מניעה אותם, אלא דווקא כי הוא תחום מורכב ומסובך ודורש למידה. וזוהי גם עצם הסיבה שהמיניות האנושית כל כך מורכבת ו-"קשה", בניגוד לזו החייתית, ובניגוד למה ש-"יעיל הדוניסטית", כי אחרת בני אדם לא היו מתעניינים במין. וזו בדיוק הסיבה שאנשים מתעניינים במין יותר מאשר באוכל, כי האוכל פחות מעניין (כלומר: יש בו פחות מה ללמוד. וכדי להפוך אוכל למעניין ולכן למהנה צריך לסבך אותו: בדרכי הכנה, טעמים מורכבים, מרקמים, ריחות, הגשה ותרבות שלמה סביבו. פעם העניין באוכל היה להשיג אותו, למשל לצוד אותו, אך החקלאות יצרה תרבות מינית).

כמובן שגם העניין עצמו יכול להיות נתון להשחתה, כמו כל מנגנון ביולוגי. כך למשל אנחנו ניטה לבהות בתמונות נעות (זבל טלויזיוני או נוף מתחלף בנסיעה או מים זורמים), או נקשיב לקשקשת ברדיו ונקרא פיד פייסבוק או רומן קולח (סוגה נחותה מטבעה ומעיקרה, שזכתה ליוקרה בזכות יוצאים מן הכלל שאינם מלמדים על הכלל). כלומר: אנו פגיעים לרצפי גירויים, שלוכדים את העניין בזכות שינוי פשוט שאיננו מלמד, כלומר חידוש חסר חידוש. רבים מאתנו ישאירו את הלמידה עצמה לשלב השינה, שאז המוח מכבה את הגוף על מנת להכריח את הפנמת הלמידה לתוכו. אם יש לפסיכולוגיה תפקיד כללי, הריהו להפוך את הלמידה הגבוהה להרגל בנפש, ולהרחיב את שלב החלום היצירתי על חשבון שלב העירות, הנתון לרודנות החידוש החושי המתחלף הנחות.

השאיפה להגבהת הנפש היא לא במקרה הופכית לעיסוק בתת מודע וב-"עומק", וריכוז המבט בעתיד הוא לא במקרה הופכי למבט "אחורה" (בעבר, בילדות, בטראומה), והשאיפה ליצירה ולחידוש היא לא במקרה הופכית לרעיון התיקון והאינסטלציה של הנפש (שהיא איננה אוסף דחפים בצינורות ומכסים). לא ההיקשרות היא הדחף המרכזי של האדם - אלא העניין. ולכן פגיעה בעניין היא הפגיעה הקשה ביותר באישיות, כי נוראה בהרבה מאישיות סובלת היא אישיות משעממת (ומאוזנת פסיכולוגית כמובן). הסבל וחוסר האיזון וחוסר הסיפוק הם דחפי חידוש רבי עוצמה - ולכן הם הנורמלי של האדם, ואילו האיזון הוא פתולוגיה קשה, כי רק חוסר איזון תרמודינמי יכול לבצע עבודה. אין נזק גדול ליצירתיות של האדם מאשר לקיחת החוסרים העמוקים שמהם הוא פועל (ע"ע בודהיזם), ולכן חוסרים אלו כל כך נפוצים (לא בגלל שההורים של כולנו כל כך גרועים, אלא כי האדם בנוי כחוסר שלמות שמייצרת למידה, בניגוד לשלמות הנפש של החיה הטבעית).

האם אנשים היו משקיעים מוטיבציות פסיכיות בפרויקטים לולא הבור שבנפשם? כל מטרת הפסיכולוגיה צריכה להיות לקחת את החור הזה ולתעל אליו ערוצים יצירתיים - ולא לכסות אותו או לסתום ולסגור אותו. כי הסבל הוא הוא טיפול לא נכון בבור, למשל ריקוד שפתי לא יצירתי סביבו, ואילו ההנאה היצירתית היא שימוש נכון בחור - כמשאב נפשי של חוסר איזון, שמאפשר זרימה והקמת סכר ותחנת כוח. במקום לטחון מים בדיבורים חזרתיים ופסיכולוגיים (שהם עצמם הבעיה), יש לפתוח את המעגל החזרתי לדיבורים חדשים. כי הרמוניה נפשית איננה רצוייה, אך הרמוניה למידתית-יצירתית, שמייצרת כל הזמן חידושים - היא האידיאל. במקום שהמערכת תגיע לאיזון, כאילו יש בסוף איזו מנוחה ונחלה (ולכן תיקון וטיפול), ההתפתחות של המערכת צריכה להיות תמידית - כדי ללכת צריך להיות כל הזמן בחוסר שיווי משקל. האידיאל האנושי הוא עניין מתמיד, ולא להיות מאושר ושלם. כי מנוחה ונחלה רק יש במוות, ומכאן היותו סיום עולם המשמעות. היתה זו טעות פטאלית לחפש את המשמעות בשפה (ואכן לא נמצאה משמעות) - כי המשמעות היא בלמידה.

הפסיכולוגיה של העתיד

לסיכום, כפי שראינו בשלושת החלקים, לטיפול למידתי יכולים להיות כיוונים רבים, בדיוק כמו האסכולות הרבות שהיו חלק מהטיפול השפתי (ובהקבלה להן). גם כאשר הטיפול השפתי כן עבד - זה היה דווקא מפני שהוא היה (במסווה, לפעמים בחוסר מודעות ולפעמים בצביעות ולפעמים בדיסוננס וחוסר קונסיסטנטיות) טיפול למידתי. זו גורלה של תמונת עולם לא נכונה עם פער רלוונטיות למציאות - שהיא מממשת דווקא את האידיאולוגיה היריבה, בסתר, כדי לעבוד. קיראו את שפתיה: זו הלמידה, טמבל. מערכות יחסים מעולם לא היו על העברת מידע (תקשורת) בין הצדדים, אלא על למידה שמתרחשת ביניהם, ואותה למידה היא שהפכה את היחסים - למערכת.

הטיפול במאה הבאה ישתמש הרבה פחות בשורש קש"ר והרבה יותר בשורש למ"ד - וההמשגה הזו תחלחל לפרקטיקה במגוון מתודולוגיות למידה, שיזקקו את מה שכן עובד (הלמידה) מתוך השיטות שכמעט לא עובדות, אבל מדברות המון. המשיכה של אנשים לשיטות בהן מדברים - נובעת בדיוק מכך שקל לדבר וקשה ללמוד. המשיכה של המטפלים לשיטות למידה פרימיטיביות (האילוף של הפסיכולוגיה ההתנהגותית במקום לימוד, או הלימוד דרך חזרתיות שפתית באינסוף פגישות) נובעת מכך שקשה להיות מורה. החוויה הבית ספרית, המוסד האנטי למידתי ביותר, הוציאה לאנשים את הרצון ללמוד (ולכן הפכה אותם לתעשייה של בני אדם) - והיא האחראית לעצם עלייתה של ההמשגה של "בעיות פסיכולוגיות". הרי אחרי שסיימנו את תהליך הייצור של אדם, אם יש בעיה, הרי שצריך לתקן אותה, בדיוק כמו רכב שסיים את יצורו והולך למוסך - ומכאן הרעיון הרפואי שמאחורי הפסיכולוגיה ("טיפול" בנפש מקביל ל-"טיפול" בגוף, כי תקלה בגוף יש "לתקן" בעזרת רופא, כי הגוף אמור להיות "תקין"). המשגה למידתית תבין שהפסיכולוג איננו רופא (ובוודאי לא כומר מוודה), אלא מורה. ולכן לא הולכים אליו כשיש בעיה (המשגה "בעייתית" בפני עצמה) - אלא כשרוצים ללמוד ולהתפתח. ולכן הטיפול (מילה נוראית והורית - עדיפה הוראה) צריך להפוך להשכלה גבוהה של הנפש.

לחלק א’

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>תנועת הדווקאות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia35" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shluchim.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

תנועת הדווקאות

בחלופה להתקדמות תולדות הרוח באמצעות אנטיתזה וסינתזה, הלוגיקה הדתית מתקדמת באמצעות שני אופרטורים אחרים: גם ודווקא. כך הדתיות מורחבת לתחומים חדשים ואז מתבססת דווקא בהם. למשל, מתנועה שמוסיפה לדת גם את הספר הפכה היהדות לתנועה שרואה את הדת דווקא בספר. מראיית התפילה גם ככוונה, והתפשטות הציווי הדתי גם אל תוך הלב, הפכה התפיסה לדווקא ככוונה - ודווקא כחובת הלבבות. בקרוב, כניסת הדת גם לתוך עולם המחשב תהפוך לתפיסה של דווקא במחשב - ושם יהיה התחום הדתי

מאת: מחשב חובש כיפה

קודם כל כיבוש כתוספת - גם, אחר כך התנחלות - דווקא  (מקור)

העולם הרליגיוזי מתקדם בצעדים כפולים - צעד אחד הוא "גם" וצעד שני הוא "דווקא". החסידות למשל התחילה בגם - מלא כל הארץ כבודו, גם בתחתונים - וחב"ד המשיכה בדווקא - דווקא בתחתונים (העולמות התחתונים). כלומר, התחום הקדוש (של האל) מורחב בהתחלה, בתור תוספת, לשטח חדש בעולם, ואז בצד הרדיקלי מוצאים שבעיקר שם נמצא האל. זה כמו ההבדל בין גילוי אמריקה, העולם החדש, לעומת עצמאות אמריקה והפיכתה למעצמה העולמית. היהדות היתה גם, והנצרות - דווקא. הנצרות טענה שהאל דווקא מתגלה באדם, בחלש, בסובל, שצריך לתת דווקא את הלחי השנייה, ודווקא מה שחשוב הוא מה שבלב - כל אלה טענות "גם" יהודיות מקוריות.

כך כל פעם המעשה הרליגיוזי הוא מציאת הקדושה בתחום חדש. הרב קוק היה גם, גם בארץ, בפוליטי - והציונות הדתית היא דווקא, ומכאן אופייה הפרברטי, עד לגבעות ולימין הקיצוני. כי בקצה הקיצוני של הדווקא נמצאת הסטייה. האר"י היה גם באסור, גם בשבירת הכלים או בחלל הפנוי - נמצאת הקדושה, הניצוצות. והשבתאות היתה דווקא. לכן עכשיו התנועה של גם באינטרנט, גם בטכנולוגיה, גם בנוירו, וכו' נמצאת הקדושה, תהפוך לדווקא. וזה ה-"ממש" שבסוף חסידות חב"ד, התנועה הפרדוקסלית של המשיח המת אל תוך הקבר. הדווקא בעולמות התחתונים כבר הופך לסטייה.

הזוהר הספרדי מצא את הקדושה גם במיניות, גם בסטרא אחרא, גם בשם האלוהות, גם בגלות ובהסתרה ובנסתר, והאנוסים היו דווקא. אם היתה צריכה להיות יהדות פוסט שואה, כלומר אם היהדות שמתו בשואה היתה חיה והם היו צריכים דתיות חדשה, אז השלב הראשון היה גם בשואה, והשלב השני דווקא. אבל לא היתה יהדות כזאת בגלל מדינת ישראל ואמריקה. אירופה התרוקנה בכל מקום שהיתה שואה. לא נשאר גוף חי של יהדות. אבל לעומת זאת אחרי החורבן היתה תנועה מגם בחורבן לדווקא בחורבן. ומאז היכולת של עם ישראל להיות עם הדווקא היא המנוע שלו. מה שמחזיק אותו בזמנים הקשים ביותר.

אבל תנועת הגם והדווקא לא מוגבלת לדת: תורת היחסות הפרטית - גם. תורת היחסות הכללית - דווקא. המשפט - גם. הטירה - דווקא. שינוי דתי אמיתי נע בזהירות בין הגם לדווקא, בלי לחצות את גבול הדווקא, ובלי להתקבע לפני הגם, אלא שואף למשהו בין גם לדווקא. וכל שינוי דתי מתחיל בלראות צד של המציאות שבו הרליגיוזיות עוד לא עברה את משוכת הגם ולכן נשארה בעבר. ההווה זה זמן הגם. העתיד זה זמן הדווקא. ולכן לא מספיק להישאר בצד הגם, כי האנרגיה (הדופמין) נמצאת דווקא בצד הדווקא. מצד שני עודף אנרגיה הוא הרסני, פורץ גדר. אבל הדת תמיד מפגרת אחרי העולם. הקדושה שמרנית מטבעה. והיא זורעת הרס כשהיא מגיעה לצד הדווקא שבדווקא.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>התגלית הפואטית האחרונה של עורך תרבות וספרות - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut74" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/but.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

התגלית הפואטית האחרונה של עורך תרבות וספרות

פרובוקציה בשקל תשעים, שמזנה את הבמה, אך כמו כל זונה - מושכת לקוחות

מאת: הקברן המזמר

תחת לכל ביקורת  (מקור)

הוא אינו יודע לכתוב, אך אין זאת אומרת שהוא לא כותב. גם אתה לא יודע לקרוא - אך אין זאת אומרת שאינך קורא

תגלית נפט (ספרותית)

עתיד השירה העברית

ספרו האחרון של המשורר האחרון

תרבות וספרות


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>"הארץ" בפאניקה: מצע מפלגת זהות יותר אינטליגנטי מעמוד הדעות שלו - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/criticism.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

"הארץ" בפאניקה: מצע מפלגת זהות יותר אינטליגנטי מעמוד הדעות שלו

מה פשר האובססיה של "הארץ" בנוגע ל-"זהות"? מדוע הארץ התחרפן (ממש) בבחירות דווקא סביב מצע זהות, מכל הנושאים, והקדיש לו סיקור חסר פרופורציות וגם חסר הגינות בסיסית, שאפילו האנטי-ביבי מחוויר לעומתו, ושלעולם לא היה מרשה לעצמו מול כל מועמד או אג'נדה אחרת? מדוע פייגלין מפריע להארץ יותר מביבי, בנט, שקד, עוצמה יהודית וליברמן - ביחד, וגם יותר מהותי לו מהם (מסתבר)? סיקור של סיקור הבחירות בהארץ - ושל יום הכיפורים של דה-מארקר

מאת: הכלבה

ביקורת - חוליו רואלס  (מקור)

מה ש"הארץ" לא הצליח לעשות במשך שנים - להזריק רעיון אחד חדש למחזור הדם של האקטואליה הישראלית - הצליחה מפלגת זהות לעשות בשפע תוך חודש לפני הבחירות. ומדוע "הארץ" לא הצליח? אולי בגלל שהוא לא ממש ניסה, אלא חזר ומיחזר והטיף וטיפטף את אותן דעות צפויות מראש לראש של קוראיו - עד שבא השיטפון של זהות, עם מצע שלא נראה כאן שנים (מצע! רעיוני!), והציג אותו במערומיו. כי אפילו מצע חצי-אינטליגנטי ורבע-אינטלקטואלי יותר אינטליגנטי ואינטלקטואלי ממה שיש ל"הארץ" להציע. מסתבר שאין ואקום רעיוני. ברגע שבשמאל אין בשורה - הבשורה תבוא מהימין. ומתברר גם שרעיונות לא שגרתיים, מנומקים ושעושים שימוש בנתונים (השם ישמור) - ואפילו, אללי, ארוכים מ-700 מילה - יכולים דווקא לסחוף המונים בדעת הקהל, ולהביא טראפיק לא רע. אז איפה "הארץ" היה?

בעמודי הדעות של מוסף דה-מרקר, במשך עשור מוכיחים כל שבוע איך כל דבר שקורה הוא הוכחה לכך שהם צודקים, ומרגישים מלאי תעוזה - ואז פייגלין קוקוריקו אחד מוריד השקעה של עשור לטמיון ומשנה את השיח הכלכלי בארץ, וזורע רעיונות (שעוד ינבטו) בשכבות רחבות. החזרתיות של הדעות בהארץ ממאיסה אותן על הקוראים, וגורמת ל-"אנשים חושבים" לסלוד מהשיח השבלוני וצר המוחין שמאפיין את העיתון. בהארץ, אפילו הנונקונפורמיזם קונפורמיסטי ועצלן, בשיטת ציפר הפרימיטיבית של "נא בעין". לא חושבים על כיוון חדש, שלישי, מקורי, אלא פשוט כותבים בכיוון ההפוך. כן, מאמר תמיכה ב-"כהנא חי" בהארץ ימשוך הרבה טראפיק. המאמר עצמו כמובן יהיה חסר עניין, אבל מה שיהיה מעניין זה שהוא "פורסם בהארץ". כך מורידים מוניטין לטמיון.

בהארץ חושבים שאומץ אינטלקטואלי זהה לביקורתיות, עניין שהוא כמעט הופכי ליצירתיות. מפתיע, אבל יצירתיות קשורה להנמכת אינהיביציה, לא להגדלתה. הביקורתיות מעכלת כל חלקה טובה בשמאל, בגלל שהיא קלה, מתנשאת, ומשחררת מהצורך בחשיבה חדשה על הדבר כשלעצמו - ומסתפקת בחשיבה על ה-"שיח". תקשיבו תקשיבו, יש לי משהו חשוב לומר על ה-"שיח"!

לא סתם הארץ נטפל לזהות דווקא. הארץ מתייחס לקוראיו הצעירים כילדים טיפשים, רדודים ונהנתנים, וזורק להם תרבות נמוכה (ע"ע גלריה), לא נותן להם שום סטנדרט של תרבות גבוהה לשאוף אליו (ע"ע ציפר), ואז מתפלא על הסחף באינטליגנציה הישראלית הצעירה לטובת הימין, ואז כותב על זה מאמר דעה, שחוזר על אותה דעה נכונה, מרגיע את עצמו - הנה אני צודק כי זה כתוב בהארץ, ממשיך עוד קצת הלאה, מגלה שגם המציאות המשיכה הלאה, מקטר-מבקר את המציאות, מציע אפס חלומות, ואז מתפלא שעל המצע הזה גדל מצע זהות.

וכל זה מבלי להיכנס לתוכן, למרות שהעניין פה הוא התוכן. ומה התוכן? ובכן - זהות קרובה יותר לקונצנזוס האקדמי (היחסי) שקיים במדע הכלכלה מאשר גאוני "הארץ" שהמציאו תיאוריה כלכלה חדשה (וחד מימדית להפליא, במדע כה מורכב), וכנהוג בעיתונות בארץ - לא פעם רמתם הכלכלית מביכה (מלבד שטרסלר, שיודע לפעמים לקלוע לסוגיה בול בפוני בפסקה בגודל של בול - וסגנונו המיניאטורי היוצא מהפרט לכלל הוא מופת לכתיבה עיתונאית, ומדגים היטב את ההבדל שבין אג'נדה להטפה. יוצא מן הכלל נוסף הוא הבלוג של אורי כץ - שהוא מופת לפופולריזציה של מדע הכלכלה). אין עוד אף תחום אקדמי שבו הארץ מרגיש ששיעור הקומה האינטלקטואלי שלו עד כדי כך גבוה כך שהוא מסוגל לחלוק שיטתית על המחקר העולמי בתחום, ולהתעלם ממסקנות מרכזיות שלו (כי לצערנו יצא שהן קרובות מדי לימין, מה לעשות, וגרוע בהרבה - מצריכות חשיבה מתמטית על נושא כה הומני. אפילו בחקר העוני הולך ומתברר שלא השמאל צדק - וגם לא הימין. וואו, מסתבר שהעוני הוא לא תופעה כלכלית!). זהות חשפה את הציבור הרחב בארץ - שבורותו הכלכלית מפחידה - לרעיונות שהארץ פחד לחשוף אותו אליהם. פתאום אנשים ברחוב מתחילים לדבר על אלטרנטיבות לסדר הכלכלי הקיים. כך שאין ספק שמדובר בעניין מפחיד. ואכן, מסתבר, ה-ם מ-פ-ח-ד-י-ם.

זהות היא יום הכיפורים של דה-מארקר. הארץ הציג לקוראיו את המצע הכלכלי שלה ברמה של "פייק ניוז" - כלומר בחוסר יושרה והגינות אינטלקטואלית. כן, לא מדובר ביצירת מופת של ההגות הכלכלית, אך כמצע ישראלי הוא ייחודי ברצינותו. המצע מכיל מגוון רחב של רעיונות איקונוקלסטיים שרוב קוראיו למדו עליהם בו לראשונה, דווקא בגלל חד צדדיותו השטוחה של השיח הכלכלי של "האינטליגנציה" - וכמובן שהארץ לא מצא ולו אחד מהם כראוי להפריית המחשבה. בעמודי הדעות של דה-מרקר התרכזה בשנים האחרונות שורה ארוכה של מטיפנים אובססיביים לדבר אחד, בעוד רמת השיח הכלכלי האיכותי ברשתות החברתיות הלכה ועלתה (והתעלתה עליהם). אז מה באמת כוח המשיכה של מצע זהות אצל קוראי הארץ? כוחם של רעיונות. זה מה שבאמת כואב להארץ. אם השיח בו היה ברמה סבירה - זהות היתה חוזרת למימדיה הטבעיים, ולא הופכת לתופעת טבע. ככל שהשיח האינטלקטואלי בהארץ (ובשמאל ככלל) ימשיך להתדרדר - אנחנו נראה יותר פייגלינים, ומרכז השיח של האינטליגנציה הישראלית יעבור לצד השני, וייתכן שיום אחד נגלה "הארץ" ימני. וזה יהיה סוף הסיפור של התדרדרות הארץ.

כמובן שלהארץ יש גם יכולת אפסית להבין את הפן הקבלי-מיסטי של מחשבתו של פייגלין (שהוא מרקע חב"דניקי), ובגלל חוסר הגיוון האנושי במערכת אין להארץ שמץ היכרות של השיח הדתי שמתוכו פייגלין פועל. לכן הוא רואה סתירות במקומות שחב"דניק רואה השלמה ברמה גבוהה יותר (נגיד, בשורשם העליון, או בסופו של תהליך גאולי), ולא מבין את הפער בין חזונות אחרית הימים לעיסוק בפועל בשיטת השוברים (פער שהוא הפרקסיס החב"די, שאין כמותו בהכלת המתח בין משיחיות לפרגמטיזם). אבל כאן באמת שלא ציפינו. התהום האפיסטמולוגית בלתי ניתנת לגישור. הארץ לעולם לא יבין שקוקוריקו יכול להצליח במציאות במקום ששמאלני יכשל. לכן הדיסוננס הקוגנטיבי בין הצלחת הקוקוריקו בקרב הדור הצעיר לכישלון השמאל מוציא אותו מדעתו. פייגלין היה קורא לזה: שבירת הכלים (שבירת פרדיגמה בשבילכם).

שני פוסטים מומלצים לדוגמא של אורי כץ (הכותב הכלכלי המעניין ביותר בהארץ כיום, שמשאיר לכל השאר אבק):

ההיסטוריה של היצירתיות הטכנולוגית

הטעות הגורלית של קרל מרקס ועתידו של אי השוויון

ביקורת הארץ