text:
התדרדרות הארץ

חלום הבריחה מהנאצים

חלום חוזר לאורך החיים הוא לבסוף חלום מתפצל, בו כל פעם אתה חוזר מהסיום אחורה, ומנסה דרך אחרת להימלט מהסיום. חלומו האחרון של עיגול שחור, בו הוא נפרד מעולם הכתיבה, אך גם מסמן אפשרות ספרותית חדשה. וכמו בספרו האחרון, גם כאן כנראה אלגוריתם החיפוש לעומק הוא הדרך המעמיקה ביותר לנבירה בעץ האפשרויות - בפרידה לאין קץ

מאת: עיגול חוזר בעולם

בחזרה לדעת: העץ כמבנה הפרוזה שיחליף את הספר, האפשרות את הליניאריות, וההתחלה את הסיום (מקור)

חלמתי שאני בלילה במיטה והם דופקים בדלת.והאישה שלידי לופתת אותי בפחד, ואני נלפת בפחד כולי כי ממתי יש לי אישה במיטה.ואני לא יודע מה לעשות כי אני ישן ולא יכול לזוז.
ואני מבין שאני כנראה לא במיטה שלי.והאישה מתנהגת כאילו היא מכירה אותי, שלא לומר אשתי, והיא בוכה הילד בוכה אתה חייב לחנוק אותו שלא יסגיר את כולנו אני לא מסוגלת.
ומי יודע אם הגרמנים לא באו בכלל לחפש מישהו אחר ומצאו אותי. ואני רץ החוצה ותופס את הילד שלא שלי, ואיכשהו אני ברחוב (לאן נעלמו הגרמנים), ואני רץ ורץ בין הבתים להציל לפחות את הילד היהודי הזה מהשואה, ואז אני רואה את האמא מאחורה רצה צורחת: תעצרו אותו, הגרמנים, הוא גנב לי את הילד!ואני נמלט כל עוד נפשי בי, לפני שיגיעו הסירנות. מטומטמת!ואני קורא לה: אהובתי, זה אני, אני!
אבל עכשיו הילד התעורר מהצרחות של אמא שלו ומתחיל לבכות, ואני לא יודע מה לעשות, איך מטפלים בילד (ואני מבין שאני אפילו לא יודע שצריך לקרוא לו תינוק ולא ילד), איך מחליפים לו חיתול. ואני נכנס ליד פח אשפה אחד, מלא חתולים, ומנסה למצוא בפח איזה חיתול משומש שאוכל לשים לילד (סליחה, תינוק) שמלכלך אותי לגמרי, חייבים להרגיע אותו לפני שהגרמנים ישמעו באמצע הלילה, כי יש שקט מוחלט בעולם, ושומעים כל פיפס. ואני מנסה לפתוח את מכסה הצפרדע של הפח בשקט שלא ישמעו, אבל היא חורקת כמו מסור, והגרמני אומר בקול הגרמני הצורמני שלהם: מה אתה מחפש בתוך הפח? ואני אומר: את האמא. והוא אומר: אמא? ואני אומר: יש פה איזה ילד שאמא שלו נטשה אותו בתוך הפח. והוא אומר: מה, חשבתי שזה חתול מיילל, תראה לי אותו, אתה משקר. ואני מראה לו את התינוק החמוד, והוא מתרכך ואומר (עדיין מנסה לשמור על קשיחות): צריך להחליף לו חיתול. ואני כבר מבין מה הולך לקרות,ואומר: לא, לא. כרגע החלפתי לו.ומשתין בעצמי במכנסיים.
והוא אומר: אתה לא מריח? ואני מרחרח: זה הריח של הפח. והוא מגחך: רואים שאתה לא יודע לטפל בילדים, ושמעולם לא היו לך ילדים (ואני שותק כי אני לא רוצה לספר לו על הילד שהיה), והוא לוקח את הילד, מוריד את החיתול במיומנות, נזהר שהילד לא ישתין עליו, ופתאום הוא צועק: יהודי! והוא לא יודע מה לעשות, ומרגיש מגוחך מאוד, אז הוא לוקח את הנשק, דורך אותו, ואשתו אומרת מהחלון: תגיד להם שיסתמו שם, אני לא נרדמת. והוא אומר: תוך רגע אני מטפל במפגע מתוקה, כמו שאני הורג לך ג'וק. והיא רק שומעת ג'וק ומסתכלת על הגיבור שלה (מחזיקה את המחשוף שנפל לה בכתונת, עם שדיים מלאים, יצא לי להבחין אפילו במצב כזה), והיא רואה את התינוק וצווחת: השתגעת? והוא אומר: יהודי. חסר לו ה-... והיא מזדעזעת: אתה דפוק? היית יורה בחתול? אני מכירה אותך בכלל? והוא מגמגם: לא, לא חתול. עכבר. אבל כבר מבין שהוא לא יִרה. והיא שואלת אותו: אויש, מאיפה גנבת את המתוקי הזה? והוא אומר: אמא שלו נטשה אותו באשפה. הוא מילדי העבריים (הוא מצטט לה מהברית הישנה הגרמני הזה! למד משהו בכנסייה הנאצית שלהם). בטח באו לתפוס אותה והיא חשבה שהוא יותר בטוח בוכה בתיבת הזבל. ואולי ינצל כך - מתייפח בפח. והיא אומרת לו: מיד תביא אותו הביתה, והחייל מהסס, מפחד, אבל מציית (כנראה שהוא יודע מי המפקד העליון). והוא לוקח את הילד בידיים החזקות ובא לעלות, ורק אז נזכר בכלל בקיומי אני, שמנסה להסתתר בצל של הפח - ולהישכח. והוא אומר: אתה! אתה לא במקרה אבא של הילד?... ואני: אדוני? והוא: אה, אב השנה, הא? אתה נטשת את הילד. ואני אומר: מה פתאום, אף פעם לא הייתי אבא, ומעולם מעולם לא היה לי ילד. והוא שואל: אז מה אתה עושה כאן, אתה מבין שזה נראה לגמרי לא מקרי, כל הסיפור הזה עם הילד? ואני אומר: סתם קבצן שמחפש אוצרות בזבל, ומצא לכם את האוצר הזה. נכון שהוא מתוק, המתוק? והוא אומר: תוריד בבקשה את המכנסיים, ואת, אשתי, תכסי את העיניים. והיא סוגרת את החלון ואני מוריד והוא רואה והוא יורה. והוא זורק את הגופה לאשפה ואומר לה: אז מי עכשיו האבא?

והגרמני שואל: גם אתה צריך שיחליפו לך חיתול? בוא, תוריד בבקשה את המכנסיים, אני רוצה לבדוק משהו. ואני משאיר את הילד מאחור, ומזנק לתוך החושך של הפחים. והגרמני אחריי. ואני בכוונה רץ דרך המקומות הכי מלוכלכים ומסריחים, שגם אם הוא ישיג אותי בסוף, שלפחות לא יהנה מהדרך. וכל פעם שאני רואה חתול אני תופס אותו בזנב ומשליך אותו לאחוריי בחושך ושומע יללות וצרחות ושריטות וקללות בגרמנית, וכך אנחנו רצים בתוך איזו מזבלה של סוף העולם, שזרקו בה כל מה שנשאר מהעולם, ולכן למעשה היא די דומה לעולם, רק שהכול זבל. יש פה הכול כמו בבית בפנים, ספרים וארונות וכורסאות ומנורות וחלונות ודלתות ואפילו קירות שלמים, כאילו כל העיר הופצצה בזמן שהתחבאתי בבית ורק הבית של שרד, ולכן הגרמנים דפקו לי בדלת. ומפוזרים גם אינספור בגדי ילדים חדשים וצעצועים ומשחקים ומארזי חיתולים שלמים ועריסות, בין ההריסות, שהאמהות זרקו של ילדים ותינוקות שכנראה כבר מתו בהפצצה, והן לא היו מסוגלות לראות אותם יותר, וזרקו אותם מהבית, ומדי פעם שומעים בחושך עוד תינוקות שאמא שלהם זרקה אותם לתוך הפח, או שהאמא מתה, והם נשארו בהריסות. וכל פעם אני מרים איזה צעצוע וזורק אחורה לכיוון המשוער של הגרמני, ובכך מעכב אותו אבל הרעש גם מסמן לו את הדרך בחושך, כי יש לי תחושה עמומה שאני יודע לאן אני הולך, לאן כל זה צריך ללכת. ויש לי גם כל הזמן תחושה שאני צריך להשתין. אבל אם אעצור עכשיו להשתין הוא בטוח ישיג אותי. וכל הזמן במקום לחשוב על הבריחה אני חושב אולי פה להשתין לשנייה אחת, או אולי מאחורי הערימה שמה, או עוד יותר רחוק אני אוכל לרגע שלא יראו אותי, וככה מתקדם ורץ יותר ויותר מהר מרוב שצריך שירותים. ובסופו של דבר אנחנו הולכים ומעפילים, אולי לאיזה הר, והמזבלה שהיתה רחבה מאופק לאופק והולכת ונהיית צרה, ואני כבר מבין שלכדתי את עצמי במין מלכודת, אבל לשם צריך. ובסוף אני מגיע לאיזו פסגה צרה, צרה צרורה, שאולי ממשיך ממנה עוד גשר צר מאוד, אבל הרגליים שלי כבר לא מסוגלות למצוא אותו, אלא רק מרגישות תהום, ופה מאוד צריך להיזהר בחושך. ואני כבר שומע את הגרמני מתנשף ושואף מאחורי, זה באמת גבוה ואני קצת מרחם עליו, כי מילא אני פה נמלט על חיי, אבל מה לעזאזל הוא עושה פה בראש המדרון, מניין האמביציות. אבל הנשימות שלו ממש קרובות, בחושך הוא יכול להיות במרחק פחות ממטר, ואני בקושי אזהה אותו. ואז אני מזהה את המתכת השחורה מבריקה, האקדח בחושך, ומשער שהוא מאחוריו, כלומר ממש מאחוריי, כאן, ואני מסתובב אליו כולי כי אין לי לאן לברוח, ומחכה לרפליקת הסיום שהוא בטח הכין לאורך כל הדרך. אבל הגרמני רק מצווה: תוריד בבקשה את המכנסיים! ואני רועד, מוריד מראש הפסגה את המכנסיים, ממש בגובה מול העיניים שלו - ומשתין לו לתוך הפנים. והוא רואה ויורה, ואני רואה חושך.

ומגיש לה את הילד והיא לגמרי מתבלבלת, לרגע לא בטוחה שזה הילד שלה, בודקת. והנה יש על הילד שריטה. והיא שואלת: מה עשית? ואני אומר: מתוקה, בבקשה, לא לפני אנשים. והיא מאדימה: איך החזקת אותו? ואני אומר: לא ברחוב, זה לא הזמן ולא המקום. והיא בפאניקה: מה קרה לו, זה לא אותו הילד, משהו קרה לו. ואני אומר: אנא, השכנים, הגרמנים! והיא נסערת: אני רואה על הפנים שלו שעשית לו משהו, הוא בהלם ממך. ואני אומר: אם לא נברח עכשיו יתפסו את שנינו. והיא אומרת: אתה לא זז מפה, או שאני אתחיל לצרוח לכל השכנים. תסביר לי על המקום מה עשית לו. כאילו החלפת אותו בילד אחר. ואני אומר: מה פתאום ילד אחר, את לא מזהה את הילד שלנו? פרי אהבתנו? והיא מסתכלת עליי, בוחנת אותי, ומתחילה לבכות. מה רוצה ממני המשוגעת הזאת? למה דווקא אני התחתנתי איתה, ולא מישהו אחר ברחוב? ואני מתחנן: הגרמנים ישמעו! והיא כמו ילדה: שישמעו, לא אכפת לי. רק הגרמנים הגרמנים מעניינים אותך. אז שיבואו הגרמנים. אף פעם לא אכפת לך. ואני כבר עונה כמו אוטומט: אף פעם? והיא מתייפחת כך שכל הרחוב מהדהד, ואני כבר רואה את האורות שנדלקים מאחורי התריסים: אף פעם לא אכפת לך ממני! אני יודעת שאתה רוצה שאני אהיה בשקט רק בגלל הגרמנים. ואני לא יודע איך לענות להאשמות הללו, אין דרך לצאת מזה.אז אני אומר: תחשבי לפחות על הילד. מה חטא הילד?אז אני אומר: את בדיוק כמו הגרמנים.
והיא אומרת: די, שיבואו הגרמנים, שיקחו אותנו ואז יגידו שמתנו בשואה, ולא שהייתי צריכה להתגרש מאחד כזה, ואף אחד לעולם לא ידע - שהיית אחד כזה. ממילא יהרגו את כולנו, אז בשביל מה, אבל אם לפחות היית אוהב אותי. איך כולם יחשבו איך לקחו את המשפחה היפה האוהבת והמאושרת הזאת - ורק אני אדע ואנצור בלבי את האמת. ואני מלגלג: את מה האמת, בואי תגלי לי, גברת אמת? והיא אומרת: שאתה מעולם לא אהבת אותי באמת. אפילו בשואה לא אהבת, אפילו מול המוות - לא הייתי נאהבת. ששם הבחורות הכי מכוערות אהובות, נותנים להן הרגשה טובה, אפילו מרחמים, ואתה אפילו רגע לפני הסוף לא מסוגל להסתכל לי בעיניים ולומר לי פעם אחת שאתה אוהב אותי. הנה, עכשיו עוד רגע, כל רגע, יגיעו הגרמנים, אתה מסוגל? ואני אומר לה: מטורפת אחת, באמת קשה לי פה בסיטואציה הזאת, באמצע הרחוב, באמצע השואה (!), לייצר רגע רומנטי. אבל זה לא בגלל שיש לי לב של אבן. זה בגלל שהלב שלי נסגר בגלל כל החבטות, ואז אם דופקים בדלת, אני מרגיש שזה הגרמנים. את מבינה? את מבינה מילה של אמת? כי אני - ותכף זה הרי גם בא - בנאדם מת. והיא אומרת בעצב: כן. ושנינו סופסוף שותקים, ממתינים בשקט, כששומעים מרחוק את החיילים הגרמנים סופסוף מדביקים אותנו במבוך הרחובות, צועקים הנה הם, ויורים בנו.

רודפים, רודפים, ואין דרך לצאת מזה, כל הדרכים סוגרות עליך, וגם אתה סוגר על עצמך, ועכשיו גם את סוגרת עלי. והגרמנים באמת באים, וכל אחד מאתנו בורח לכיוון אחר, לרגע אחד אחרון אני מסתכל עליה, בורחת עם הילד ביד, ומחליט שעדיף להתפצל, ויודע שזה המבט האחרון שנחליף בינינו, ואני רואה שם משהו בעיניה, ואולי גם היא רואה בעיניי, אבל אני לא יודע מה זה, וכבר אנחנו נעלמים האחד לשנייה. ואני עושה קולות קוקוריקו למשוך את הגרמנים אליי, במחווה אבירית אחרונה, שהיא לא תשמע לעולם, ואולי גם הם לא, כי אני בכל זאת בורח כמו משוגע, ואיכשהו, בלי לשים לב, אני מבין שזה כבר לא רחובות, לא שמתי לב איך נכנסתי, אבל הנה לרחובות האלה יש תקרה, והבתים צמודים אחד לשני ללא הפסק ומדי פעם יש דלת ואין אף פעם חלונות, ולא משנה לאן אני פונה, אני מבין שאני רץ בתוך מסדרונות, והמקום הזה דומה מאוד לישיבה, רק שאין תלמידים, כולם הלכו הביתה, השאירו אותי כאן, ואני מנסה לרוץ לחדר האוכל כדי שלפחות אוכל להצטייד באוכל, אם אגיע ליערות השלג ולפרטיזנים, אבל נדמה לי שכדי להגיע מהישיבה לשלג צריך לקחת מטוס, ואני מבין שעדיף לי להסתתר פה בין הספרים, ואיזה מזל שאף אחד לא פה, כי כנראה לקחו את כולם ונשארתי אחרון ונעול בפנים ואף אחד לא יחפש פה, וגם אם כן מישהו יסתקרן, איזה חוקר גרמני של מדעי היהדות שיחפש ספרות יהודית, אז אולי פשוט כדאי לי להיכנס ולחיות בסודי סודות בתוך איזו ערימה גדולה של ספרים שאף אחד לא קורא בספרייה, וגם לבחור לי כמה ספרים מעניינים ואניגמטיים שיעבירו לי את הזמן של השואה ולא אתפתה לצאת החוצה, גם לא מסקרנות, לראות מה קרה. וככה אשאר - עד שהסכנה תיגמר. אבל אני יודע שהתוכנית שלי תלוייה בדבר אחד - אספקה, והרעב ממשיך להציק לי בבטן, ואני מרחרח באוויר ומתחיל להריח את העשן התמידי מהמטבח, אש התמיד של הטבחית, כי אם אין לחם אין תורה, ותופס שיש לי מזל, שבטח נשאר קצת אוכל על הגז, ואולי החמין קצת נשרף כי אף אחד לא אכל אותו, אבל בסיר אחד כזה יש קלוריות לחודשים. וככל שאני מתקדם במסדרונות אני קולט כמה המקום נטוש והספרים זרוקים בכל מקום על הרצפה, ואני מרים תנ"ך אחד לנשק אותו שלא יהיה ספר קודש על הרצפה, אבל מבין שככה לא אתקדם מטר עם כל הספרים שעפו פה בבהלה, ומתחיל לרוץ ואפילו לדרוך על הספרים ללא אבחנה לעבר העשן מהמטבח, שצריך לסגור את הגז, שלא תהיה שריפה, עם כל הספרים פה זה מסוכן פי כמה, ואני פותח את הדלת של המטבח ויש עשן סמיך ואני בקושי מתקדם למקור הלהבות בחושך, ואז אני נוגע ורואה שזה ארון, הארון, שאני לא במטבח ליד הכיריים אלא ליד הדוכן באמצע בית הכנסת, שכולו עולה באש, שמתפשטת עכשיו כמו אש, ועוטפת אותי כמו טלית לבנה וזוהרת, ומבין למה כולם ברחו הביתה והישיבה נטושה, זה התאריך - ליל הבדולח.

ואני לא יודע על איזה ילד היא מדברת, יכול להיות שיש לי ילד ואני לא זוכר? שכחתי את הילד של עצמי?ואני קם לחפש את מקור הבכי בחושך.
אבל היא בוכה בהיסטריה תחנוק אותו תחנוק אותו ואני לא יודע מה לעשות אז אני חונק אותה והדפיקות בדלת הולכות ונחלשות, רק לעיתים יותר נדירות יש איזו דפיקה, ובסוף איזו דפיקה אחרונה מנומסת מאוד, ונדמה שאחר כך הם הלכו. ואני חייב לברוח עכשיו, דווקא זה הזמן, כי ברור לי שהם יחזרו עם תגבורת, כי לא נראה לי שהגרמנים הם כמו מחזר מאוהב שדופק בדלת והיא לא פותחת והוא חוזר מאוכזב. הם לא יודעים מה זה לא, ומה זה דלת. לכן דווקא עכשיו אני חייב לפתוח את הדלת - ולהסתער החוצה ולהיעלם בעולם. ואני פותח את הדלת, והשוטרים עומדים שם מחכים, מה זה הצעקות האלה, רבת עם אשתך? השכנים שמעו משהו...ואני אומר: שכנים תמיד שומעים משהו, הם שכנים.ואני מנצל את התנופה ומתגלגל יחד אתם במדרגות, כאילו לא הצלחתי לעצור את עצמי.
והם אומרים: ומה אשתך אומרת, אפשר לשמוע מה היא אומרת. ואני אומר: לא, אי אפשר לשמוע. כי היא כבר לא בבית. והם אומרים: אז מה שמעו השכנים? ואני אומר: זה כלום, סתם היו פה הגרמנים, חשבו שיש פה יהודים והלכו. והם אומרים: אפשר להיכנס לשתות תה? אנחנו נחכה לאשתך שתחזור. ואני אומר: אין בעיה שתחכו בסלון, היא תכף תחזור, אבל אני - חייב לצאת. והם אומרים: למה אתה כל כך ממהר. ואני אומר: אני... לגרמנים. יש לי עסק לא נעים. אתם יודעים. איך זה עם גרמנים. והשוטרים מתעניינים: איך זה עם גרמנים? ואני אומר: נו, הם - עם שלא מבין מה זה נו. כמו שאנחנו לא מבינים מה זה לא, אתם מבינים? אז אצלם - נו. והשוטרים צוחקים: נו, אז תשב איתנו קצת בסלון ותספר לנו. לא? ואני אומר: לא, אין מה לספר, תקראו ספר, ותבינו מה זה גרמנים. עם שהולך תמיד לפי הספר. לכן הם מחפשים את עם הספר. הם אוהבים, כמו בספר, שורות ישרות, התקדמות לפי הסדר, עמודים ממוספרים, מי שבאמת הפנים מה זה ספר - מבין מה זה גרמנים. הם מאוד אוהבים לקרוא, האחרונים שקוראים ספרות! והשוטרים אומרים: נדמה לנו שאתה מסיח אותנו מהנושא. ואני אומר: מה הנושא? והשוטרים מחייכים: כמו תמיד בחיים. נשים. ואני אומר: עליתם עלי הפעם, אבל אנא, אני מתבייש, אל תלחצו שם. והם לא מבינים, כי איך באמת אפשר להבין דבר כזה, ואני לוחש: אשתי התעסקה עם איזה גרמני, ואני לא יודע מה לעשות. והשוטרים מחליפים מבטים, נדמה שהם מרחמים עליי, ומקללים בלב את הגרמנים. ואז אני מחייך בעצב: מה אתם אומרים, לרצוח אותה, או לרצוח אותו? מה עושים. ואחד משני השוטרים, השמן, שכבר מזמן היה בעדי, אומר: אני הייתי רוצח את שניהם - ואז מתאבד. והרזה החשדן שלידו אומר לו: אתה היית מתאבד - ואז רוצח את שניהם. אני חושב שהגרמנים דווקא היו יורים בעשרה אנשים ברחוב - אם מישהו רוצח גרמני, וזה לא משנה להם שזה על רקע רומנטי ולא על רקע לאומני. אתה מבין? ואני אומר: אני מבין, ארצח אותה אחרי המלחמה. אם לא אמות קודם. והם שואלים: למה שתמות, אתה יהודי? ואני צוחק: מה פתאום יהודי, אבל אני לוקח ללב, ולא ישן בלילה. וכאן אני מפהק, וגם השוטרים מבינים שכבר מאוחר והאישה לא תחזור, אולי היא בכלל אצל הגרמני, והם ממהרים פתאום לרדת כי הם שומעים מגפיים עולים, אולי הגרמני עולה עם האישה, והנה באמת עולה הגרמני, אבל בלי אישה. והם מתבוננים למטה מהמדרגות איך הוא עולה בכעס, כשהוא מבחין בי, ואומר: אה, אתה, זה אתה. למה האחרונים תמיד בסוף? אתה חושב שאתה יותר טוב? ואני אומר: אתה יותר טוב, אדוני. והוא שואל: אני לא מאמין, אתה גר פה? ואני אומר: אני. והוא אומר: אתה - הגבר שלה? שעליו היא מדברת? ואני אומר: מה פתאום אני, רק אתה. והגרמני הנעלב, שאהבתו נכזבה, אומר לי: אז תסביר לי אתה, תגלה לי למה אתה יותר טוב. למה היא מעדיפה אותך במיטה? רק בגלל הברית מילה? ואני אומר: כן, זה לא חשוב השרירים והבלונד, אלא לעשות מה שהן רוצות. וכמה שהן רוצות. אני פשוט מחזיק מעמד בפנים. והוא יורה בי בפנים. והשכנים צורחים, והילד בבית מתעורר ומתחיל לבכות.

ואני ממשיך לרוץ ברחובות לאיפה שגרתי פעם, לפני השואה, כשהייתי ילד, שם אני מכיר הכי טוב את כל הסמטאות ושם יש לי יתרון על כל המבוגרים, השוטרים והגרמנים. ואני שומע את הניידות מאחוריי, הולכות ומתרחקות, ורץ ברחובות ולא מצליח למצוא את הבית הישן שלי, בכל פינת רחוב עומד גרמני, מסתכל עלי מתחת לקסדה, למה אני מתנשף ולמה אני שואף ולמה אני נושם, ואני מתחיל לשרוק לי, או לזמזם, או בדיוק לחפש משהו בכיסים, והגרמני שואל מה יש לך בכיסים, כל כך תפוחים, תרוקן! נשק? ואני קצת מתבייש במה שיש, מראה לו אינספור ניירות מתפוררים מלאי נזלת, של ממחטה משומשת, וכאילו כדי להתנצל מקנח, ומושך בתרועה רמה את האף היהודי, והוא ממשיך להרים את האף הגרמני. וכמו נזלת שהממחטה כבר לא מקבלת ונוזלת בין האצבעות, מה שאני לא עושה אני לא מצליח לצאת מזה, להימלט, מין שילוב מוזר בין מחבואים לתופסת, רק שאתה הוא העומד. ואני רץ מהר מהר לרחוב אחר ויש שם שוטר, ומסתובב לסימטא אחרת ויש שם שומר, ומסתובב למבוא אחר ויש שם חייל אחר, ושוב מסתובב לברוח, חוזר לאותו מקום - ומגיע לאיזשהו מקום, ומגלה ששם הבית - של הילדה הישנה שאהבתי. כי שינו את כל הרחובות, אבל איכשהו הבתים נשארו במקום. ואז אני מנסה לחשב את הדרך בין הבית שלי לבית שלה, שהייתי מכיר בעיניים עצומות, ואני חושב שדווקא אם אסתכל זה יבלבל אותי, בין כל הדברים החדשים, ודווקא אם אתקדם בעפעפיים סגורים אז אדע מתוך אינסטינקט, מבפנים, איפה זה, הרגליים שלי מוליכות אותי לבד, בדרך הישנה שכבר אף אחד לא הולך בה בשכונה, וככה אני גם לא רואה את הגרמנים, ולא מעורר חשד בחשש שלי, ואני הולך הביתה, מה יותר פשוט מללכת הביתה? (אני נזכר בפעם שבה הלכתי לאיבוד, ולא מצאתי את הבית, ודפקתי בדלת באותה קומה באותו מסדרון באותו מקום בבניין זהה, ופתחו לי אנשים שהם לא ההורים שלי - ופרצתי בבכי). ואני סומך על עצמי (תמיד הייתי נמוך בביטחון עצמי, למרות שזה מה שבחורות אוהבות, כולל ילדות), ואני הולך הולך, בהתחלה לאט וכמו עיוור, ובהמשך כשאני רואה שאני יודע את הדרך במהירות בלי לעצור, בלי לחשוב, כי דווקא אז אתבלבל, אלא פשוט צריך להמשיך ואז זה ימשיך לבד, מעצמו, ואני הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך - וטראח נופל לתוך הבור. ומת בשואה.

ומוצא את דוד שלי שמת בשואה ואומר לו תפסיק לבכות כמו תינוק. והוא אומר אני מפחד, ואני אומר אין לך מה לפחד, גורלך כבר נגזר, אתה מתת, תן לי לפחות לחיות, צווה לי את החיים ותהיה בשקט. והדוד הזה, שתמיד סיפרו לי איזה מלאך הוא היה, מתברר כדוד נודניק: תבטיח לי שתתחתן, כי אתה כבר מזדקן אז מתי תתחתן, ותקרא לילד על שמי, שיהיה ילד בעולם שנשמתי תמשיך דרכו, איכשהו, שלא ישכחו את הדוד מהשואה. ואני אומר: אל תדאג כל הזמן מדברים עליך, איך שהיית דוד דון ז'ואן וכל הבנות מתו עליך, וכך שרדת כל השואה - במיטה. סבתא שלי תמיד סיפרה בגאווה נסתרת (כי לכאורה זה סופר קצת בבושה, במבוכה, בחיוך) איך קפצת ממיטה למיטה והעברת את השואה בסבבה, עד שנבלה אחת שאהבה אותך הסגירה אותך כנקמה. והוא אומר: אני? ואני אומר: כן, זה סיפור כל כך טוב שאל תקלקל לי אותו עכשיו, למרות שתמיד חשדתי שזה יותר מדי טוב מכדי להיות אמיתי, אז אני לא רוצה לדעת. והוא אומר: אתה לא רוצה? ואני אומר: לא, גדלתי עליך, האמת לא חשובה, אל תהרוס. והוא אומר: אני בכלל לא מתתי ככה. ואני אומר כאילו אני יודע: אני יודע, אני יודע. אבל בשביל הילדים, בשביל הדורות הבאים. והוא מתרגז: הבאים? אני מתתי כמו כלב! לא כמו מאהב. ואני אומר: נכון, היית צדיק. הנה אני רואה שיש לך כיפה. אתה מתת על קידוש השם. והוא צועק: קידוש השם? אני מתתי - כמו כלב!! ואני מתחנן: נכון, כלב כלב, כלב טוב, שהגרמנים לא ישמעו אותך, די, מספיק לנבוח. והוא מיילל: כלב, כלב בן כלב! ואני מלטף לו את הראש: נכון, סבתא סיפרה שקרים, אני ידעתי שהיא משקרת כדי לכסות על משהו יותר גרוע. תדע לך שאף אחד לא האמין. זה נשמע כמו סיפור. לא אמיתי. והוא אומר: הגרמנים שמו לי קולר ורצועה. ואני אומר: מה? והוא אומר: מה שאתה שומע, כל אותם הימים היו מטיילים את היהודי ברחוב. והיו אומרים לי תשתין פה, תשתין שם. אתה לא מאמין? הוא מרים את הקול. ואני מנסה ללחוש לו: בטח שאני מאמין. והוא אומר: אני רואה שאתה לא מאמין לי. כמו שלא האמנת לסבתא. לסבתא שלך! ואני אומר: לא, לך אני מאמין כי זה סיפור רע. והוא אומר: שקרן! משפחה של שקרנים, אתה וסבתא וסיפורי הסבתא שלך. ואני מתרגז: ואתה, אתה לא שייך למשפחה? ודוד שלי קם ותופס אותי בצווארון: בגללך, בגללך תפסו אותי. ואני אומר: אני? אני בכלל לא הייתי. לא זכור לי שומדבר כזה. והוא אומר: כן אתה, בגללך, אתה בכית, הוצאת אותי מהכלים! מול כל העיר ברחובות, הכלב היהודי, ואתה כבר שכבת לך מת, ואותי האכילו כל היום עצמות, עצמות של יהודים כמובן. אותך נבלה, אותך אני אכלתי! ואני מסתכל על המטורף הזה, שחושף לעברי שיניים. אז זה מה שהסבתא הסתירה! הוא צועק כהלום קרב. והגרמנים פורצים לדלת, יורים בי - ולוקחים אותו.

מצד אחד אני לא יכול לברוח - ומצד שני אני לא יכול לפתוח, ואני לא יודע אם האיזון השברירי הזה מספיק, והאם דווקא לישון זה מה שיציל אותי.אבל נדמה שהדלת עומדת להישבר פנימה, ומתוך אותו איזון גם הדלת בצד השני, הדלת של החלום עומדת להישבר החוצה.כי מעולם לא שמענו על מישהו שהתחמק בשואה כי הוא הלך לישון.
וכך אגיע למה שמאחורי המוח, מאחורי החלום, המקום שבאמת מאחוריי, שכמה שאני לא אסובב את הראש במהירות, באופן לא צפוי, הוא יסתובב כצפוי מאחוריי ותמיד יקדים אותי בצעד אחד להיות מאחורה. ואני מנסה להזיז את הראש שכנראה נתקע בכרית הרכה שעוטפת אותי - ומתעורר, בין שני גושי שומן חמים, ונבהל לגלות שהראש שלי בין שדיים של אישה! יש לי אישה עירומה במיטה, איך יכול להיות, ואני מסתכל למעלה ורואה שזו אשתי לשעבר, שאומרת אני מתה מפחד ואני אומר מה את עושה פה אחרי כל מה שקרה והיא אומרת עכשיו בשואה זה רגע האמת, איפה אני אהיה אם לא איתך, ואני אומר את בטוחה שאת בסדר, אשתי לא היתה מדברת ככה, והיא אומרת עכשיו בשואה אני יותר בסדר מפעם, זה מוציא את זה מאנשים, בוא אני רוצה להרגיש אותך כמו פעם, פעם אחרונה. ואני מרים את הראש שלי מהשדיים שלה שחונקים אותי בתוכם, וחושב ממילא כולנו נמות, למה באמת שהגרמנים בדלת לא יתפסו אותי לפחות באמצע סגירת מעגל במשגל סוער, שיהרגו אותי עם סטייל, עירום בין שדיים חמים ולא בתא גזים קר ומנוכר, מוות על קידוש המיטה, והיא אומרת מה קורה לך שם, אני השתניתי ונדמה שדווקא אתה לא השתנית, ואני אומר מצחיק שאת אומרת את זה כי זה בדיוק המשפט שהיית אומרת אז, והיא אומרת תמיד יש לך כשרון לפספס את הרגע, והרגע זה הרגע - האחרון.ואני אומר: נו, ואת תמיד את עושה דרמה כאילו יש צופים להצגה, אפילו כשזה רק שנינו במיטה את מדמיינת את הקהל ורוצה שימחא לך כפיים, יאהב אותך ויהיה בעדך, אבל אם היינו רק שנינו כאן היינו עושים אהבה כל הלילה האחרון כמו בלילה הראשון, את לא מבינה?ואני מרגיש שהרגע כבר התפספס, שלמעשה אנחנו אחרי הרגע האחרון, ואומר: כבר מאוחר.
והיא מסתכלת עליי, כמעט צופה בי, ואני נרעש: את לא זוכרת? וכך כל אחד מאתנו נכנס כמעט בניגוד לרצונו לשני התפקידים המוכרים ואנחנו מתחילים להחליף עקיצות ואז ממש לריב איך זה שאני הורס את הלילה האחרון בחיים ואיך זה שאפילו עכשיו היא מאשימה רגע לפני מה אכפת לך תקבלי אותי פעם אחת כמו שאני כי ממילא אין טעם לתקן ואין מקצה שיפורים זה אני אני אני, והגרמנים עומדים בדלת משתאים על הזוג שמרביצים עירומים במיטה והם יורים לה בלב בין השדיים ואני צועק לה מהר אני אהבתי אותך מפגרת אבל היא כבר לא שומעת והם יורים לי בפה וסופסוף נהיה שקט.

והיא שולחת את היד שלה ותופסת אותי באשכים בכל הכוח, אני רוצה לצעוק אבל יודע שלצעוק זה מוות, כי הגרמנים, וגם יודע שהיא יודעת ומתחשק לי לצעוק דווקא אבל יודע שהיא יודעת שאני יודע שלא אצעק, ואכנע לה כמו תמיד במיטה. והיא לוחשת אתה תעשה מה שאני רוצה? ואני אומר כן, כן. והיא רק מגבירה את האחיזה ואומרת כל מה שאני רוצה, תמיד גם מחוץ למיטה? ואני מהנהן, אבל לא מבין מה היא רוצה, ממילא כל רגע יפרצו את הדלת, אולי היא רוצה עונג אחרון בשבילה, או כאב אחרון בשבילי? או שהיא פשוט משחזרת את המין דאז, בלי שום קשר למציאות? והיא לא לגמרי עוזבת, רק משחררת שם ומלטפת, ומשתחרר איזה עונג חריף שקשה להבדיל בינו להקלה מהכאב, והיא לוקחת את הירכיים הענקיות והחזקות שלה, מעבירה רגל אחת לצד השני של גופי, אך לא מתיישבת איפה שרציתי, אלא על החזה שלי, ואני בקושי נושם, מרוב כובד, ומרגיש איך הצלעות הרזות שלי מחוצות מתחת לישבנים העצומים, והלב שלי מתחת לתחת שלה - פועם בעוצמה. והיא אומרת: למה התגרשנו? ואני אומר: אני לא יודע, מעולם לא הסברת לי למה. והיא שואלת באיזה כעס, או עוצמה: ל-מ-ה-ה-ת-ג-ר-ש-נ-ו? ואני מבין שהיא מצפה ממני לדעת משהו, להוציא איזו אמת, אולי האמת של חיי או של חייה, או לפחות של חיינו, אבל לא ברור לי למה היא מתכוונת, מה היא רוצה לשמוע, ואני אומר: אני מעולם לא ידעתי, הכול היו דברים שאמר העורך הדין שלך, ששנינו יודעים שהיו שקר. והיא צוחקת: הכול היה שקר? ואני לא מספיק לענות, והיא מתרוממת ממני, משנה מקום ישיבה, אבל לא לאחורה, איך שהיא הייתה רוכבת עליי כמו סוסה, אלא על הפנים. והאשכים שלי כמעט נתלשים ואני מתקפל כמו עיגול, אבל מבין מה היא רוצה ומה אני אמור לעשות עכשיו, כמו בכל בוקר שהתחשק לה להתחיל את היום בצעקות, ואני חושב שאני יכול לנשוך אותה שם עד זוב דם, אבל אז היא תתלוש אותי, ומחליט להתמסר פעם אחרונה כמו אז, כשהיא הייתה מלטפת אותי שם למטה (וברור לי שזה מה שיקרה), וכך נסיים את חיינו במעגל עונג במקום במעגל אלימות. ואני מלקק כמו כלב, והיא מלטפת את זנבי כמו כלבה, וכבר מתחילות הנביחות הקטנות והמתוקות שלה, ואני חושב אוי ואבוי עוד רגע כלבי האס-אס נכנסים ויראו אותי בתוך משגל סוטה ומשפיל שכזה וכך אסיים את חיי. אך לפתע הריגוש בי גובר, כשאיברי מוחזק חזק בין ידיה האמונות, וראשי מוחזק חזק בין רגליה השריריות (כי בכל זאת לסחוב כזה משקל זה לא קל), ואני מתחיל אולי להרגיש שהתמונה הזאת דווקא מגרה מאוד, וגם יאה מאוד, כמין סיכום של מערכת היחסים החשובה בחיי (והגרועה שבהן, אך למרות שאני רוצה אני לא יכול להכחיש את חשיבותה המעצבת), וכמין השפלה אולטימטיבית ומרגשת במיוחד. ומכיוון שפניי קבורות ועיניי עצומות ואני לא נושם שם - אינני רואה כלום מתחתיה, אך האקדח שמעלי יורה בי בראש, ולעולם לא אדע אם זה הגרמנים שכבר בפנים, או גרושתי רגע לפניהם.

אבל דווקא, בדיוק בגלל שהשואה מצריכה מקוריות, להתחמק בדרך שלא חשבו עליה אפילו, אולי זו תהיה ההצלה הפעם. ואז גם יהיה לי סיפור לספר לנכדים, ככה לפני השינה. סבא פשוט ישן כל השואה, הלכתי לישון כשהתחילה השואה, ואז התעוררתי בוקר אחד - והשואה כבר נגמרה. ואין לי מושג (וגם לא יכול להיות) איך ניצלתי, אני יכול רק לספר מה חלמתי - אבל עובדה. עובדה שאני פה, ומדבר אתכם, ושיש לי נכדים. וכל מי שהיה ער - מת. ואיך זה יכול להיות?אולי דווקא מתוך שינה אני יכול להצליח ללכת דרך החלון, מה שבחיים לא הייתי מצליח בעירות.וברור לי שהגרמנים ירימו את השמיכה, אבל אני חושב אם יש דרך שהם ירימו אותי יחד עם השמיכה, ואז לא ימצאו כלום מתחתיה.
ואני עומד סהרורי על אדן החלון, ואולי זה אדן החלום, בחושך המוחלט הזה, אבל אם לא היה חושך הייתי מת מהפחד, אבל עכשיו שבאים הגרמנים זה הזמן להעיז מה שלא הייתי מעיז בחיים.ואני מנסה למשש החוצה בחושך, ויש שם איזה חור, ואני מכניס וממשש אולי אמצא שם משהו שיעזור, אבל אוי זה המרזב, והיד שלי נתקעת בתוכו.
לנסות לקפוץ לבניין ממול? הרי איך יתכן שדווקא כשאין יותר מה להפסיד, אז מתרחשים הניסים? כי המעז מנצח, ככה זה תמיד במבצעים מיוחדים. אבל אז אני מביט לתוך החושך למטה למטה ולמטה ונדמה לי שזה עוד הרבה יותר עמוק ושחור משזכרתי, ואני פתאום לא באמת בטוח כמה קומות יש בבניין שאני גר בו. ואז נדמה לי שאני נזכר, ששמעתי איזשהו משהו שהשכנות מרכלות, מתישהו כשעליתי במדרגות, שהוסיפו עוד כמה קומות, ועוד כמה שכנות, וזה כבר נהיה מסוכן מאוד. ואני חושב שמספיק שאגיע לחלון ליד, בבניין שלי, ואכנס להם ואהיה בבית אחר, של השכנה הגויה. היא הכי טובה, רואים עליה (למרות שאני לא באמת מכיר אותה). ואני מנסה ללכת על איזה מעקה צר מאוד מאוד, שיווי המשקל עדין עד בלי די, לאט לאט עם הגוף דבוק ללבנים עקב בצד אגודל בלי תנועות פתאומיות לקחת את כל הזמן שבעולם זה לא שווה את הסיכון, ממש נצמד כמו חילזון לבניין ומרגיש כמה שלד הבניין הקשה בעצם מנסה לדחוף אותי בכוח נגדי של ניוטון למטה, ואני לא מצליח להיזכר בחוק הטבע הזה, למה לא הקשבתי בפיזיקה, ומקווה שאני לא עושה טעות אבל מחבק את הקיר כאילו מנסה להיטמע לתוכו, מלטף את חריצי הלבנים, כמעט טועם את האבן מרוב שהשפתיים שלי צמודות אליה, וטעם הגיר נוגע בי, כאילו ליקקתי את כל המילים על הלוח בשיעור כדי למחוק הכול, ולבסוף אני שומע מהחלון ליד קולות שאין לטעות בהם. וסצינת מין סוערת נגלית לפניי, פתאום באמצע השואה, פורנו אמיתי, מציצני, לא מזויף, עכשיו סופסוף אפשר יהיה לדעת איך באמת אחרים עושים את זה, ולא כהצגה לאחרים, פעם ראשונה בחיים. אדם לא מכיר את השכנים שלו באמת, עד שהוא בורח מהנאצים. ומאחר שאסור לי להיכנס כל עוד הם ערים, אפילו בשעות הכי קטנות (זה מה שהם עושים!), אז אני חייב להישאר דבוק לחלון בחושך - רואה ובלתי נראה - אפילו נגד רצוני, ולכן זה ממש בסדר. זו אפילו חובתי המוסרית להישאר שם כדי לשרוד, ועיניים סגורות זו פריבילגיה שאני במצבי לא יכול להרשות, אז הנה - אפילו בלי רגשי אשמה. מותר, מותר! פורנוגרפיה שהיא פיקוח נפש. ואני רואה את האישה העירומה השיקסע משתגעת שם מהנאה באמצע השואה, השדיים הכבדים עפים לכל הכיוונים במחול מהפנט, כאילו מסמנים לי משהו שאני לא יכול לפענח, מאייתים לי בחשאי שפה של אותיות עגולות ורודות מנוקדות אדומות עם הפטמות שהן דווקא קלות ואווריריות עד שהן כמעט מעופפות וקשה לעקוב, אחרי הלשון הזו שלא נועדה לי, ושלעולם לא אדע ולא אבין, למרות שאני כל כך רוצה, כאילו חיי תלויים בזה. והוא מנסה לסגור לה את הפה שלא ישמעו, אבל אני שכל כך קרוב גומע את הקולות הנפלאים, והאיבר שלי מתחיל להתקשות ללא שליטה, במין זינוק פראי כזה דווקא כי זה כזה לא נצפה ולא צפוי, שככה העניין יסתיים, והוא בוקע מתוכי בכוח חיים עצום וזה כואב וגם נעים והוא מזדקר כמו חייל בהקפצה באמצע הלילה ודוחף אותי עוד ועוד מהחלון אחורה ואני מאבד את שיווי המשקל השברירי - ונופל ומת בשואה.

ולא יוצאת. ואני אומר חבל על היד אבל עוד יותר חבל על הגוף, עדיף לאבד יד, וקופץ דרך החלון. והמרזב התקוע מתחיל להתנתק להתמוטט מהקיר בגניחות נוראיות שבטח הנאצים שומעים, ואני לא מתאפק למרות שזה לא הגיוני ואומר לו ששש, ששש, אולי הם יחשבו שזה השכנים, ובאמת גם השכנות צועקות ששש, ששש, מי פה מעיר באמצע הלילה, ואני והמרזב משלימים חצי סיבוב, והופ אני עף שוב דרך החלון, מתחת, אבל הפעם בחזרה לתוך הבניין, ונוחת נחיתה רכה לתוך המיטה של הבת השמנה של השכנים שגדולה ממני, שאני תמיד מסתכל עליה במדרגות והיא בטוחה שאני מסתכל עליה ועושה לי עיניים כי אני היחיד שמסתכל עליה למרות שבחיים לא הייתי מעז לעשות כלום מחשש שיראו אותי עם לווייתן כזה ולא אדע איפה לקבור את עצמי, ובקיצור יש בינינו מתח לא פתור שאני אפילו לא בטוח שהוא הדדי, ועכשיו יש בינינו גם מרזב. והיא מיד מבינה (טיפשה היא לא), אתה היהודי מלמעלה נכון? והיא להפתעתי במקום לצעוק דווקא רוצה להסתיר אותי (!), מוכנה להסתכן בשבילי, אויש היא כל כך חסידת עולם ומתוקה עכשיו שזכיתי להכיר אותה אני כולי מרגיש אסיר תודה ומלא רגשות חיבה חמים בשבילה, למרות שהדבר היחיד הוא שהיא מחבקת אותי במשמניה, או שאני לפחות מונח בהם (זה כל כך רך שקשה לדעת), כי מסתבר שהגברת הולכת לישון עירומה בקיץ, בטח חם לה בלילות, או לפחות אני לא מוצא את הבגד בין כל הקפלים - של השומן. והיא מסתכלת לי בעיניים לא צריך לומר מילה היא מבינה ושמה לי יד על הפה: ששש, הגרמנים למעלה. והיא קמה וסוגרת את החלון ונועלת את הדלת של חדרה במפתח כי ההורים שלה בבית ואני מוגן והיא אומרת (היא כנראה יודעת מה לעשות): אני אוסרת עליך לצאת, ומעכשיו תעשה כל מה שאני אומרת, מבין? ואני מהנהן בתודה ומבין שאני תלוי בה לחלוטין, ומנסה לחשוב מה מושך בה כי ברור לי שעכשיו אסור להיות בררן ושכל חיבה שאעורר בה תפעל לטובתי וככל שזה יהיה אמיתי מצידי זה יעבוד יותר טוב להציל אותי ותכלס אני כבר ממש יכול להרגיש את המשיכה, ואני נשכב לידה ומתכסה והיא אומרת: אל תפחד, אף אחד לא יכנס.ואני אומר: איזה מצחיק זה שככה זה קרה, הייתי חולם על זה בלילות.ואני אומר תודה גבירתי, זה בסדר שאני אקרא לך בשם הפרטי?
והיא פותחת עיניים: באמת? ונראה שזה מרגש אותה מאוד שמישהו חולם עליה בלילות, והיא שואלת מה היה קורה בחלומות, ואני אומר אני מתבייש, והיא אומרת זה ישאר בינינו סוד, ואני אומר שזה סוד אפילו מעצמי, אבל בעיניי אין דבר יפה יותר, שתדעי לך שאת כמו צלמית ונוס, את ונוס - מווילנדורף. והיא אומרת מה, מה זה צלמית, מאיפה אמרת? ואני אומר שפעם היו יודעים, הקדמונים, זה הטעם הטבעי של האדם, והכול היום זה רק שטיפת מוח, אבל אין דבר יפה יותר, מושך יותר (ובראש אני משלים: מהבת של השכנים). והיא קרובה מאוד במיטה וחמה מאוד מתחת לשמיכה שם אנחנו מסתתרים ובוערים ומתלחשים ללא תנועה, והיא נוגעת לי ברוך במרזב שלי ושואלת: מה הכוונה, ממה אין מושך יותר? ואני לוחש לה בתנוך אוזן העבה שלה (קשה למצוא את החור, ועוד בחושך), מאחורי הסנטרים: מנשים מלאות. והיא נדהמת, לא מאמינה, צורחת: מה, מה? עוף לי מהחדר חצוף, עכשיו מהחלון החוצה! ואל תשכח להחזיר את המרזב העלוב שלך לקיר. ואני מתחנן על ברכיי: מה? מה? מה אמרתי. והיא צועקת באמצע הלילה, שהשכן נכנס לה מהחלון באמצע החלום, והגרמנים במדרגות שומעים ופורצים את הדלת, והם מסתכלים עליה עירומה והיא אומרת: היהודי הזה חילל את כבודי, ילדה תמימה שכמוני (מה ילדה? את יותר מבוגרת ממני, ואף אחד לא התחתן איתך!). והגרמני לא יודע מה מצופה ממנו לעשות בסיטואציה, הוא קצת נבוך מהשומן הנשפך לעומת הרזון המצמית שלי, זה באמת נראה זיווג שלא כדרך הטבע (או שהפכים נמשכים?), והוא מנסה להיזכר מה אומרות הפקודות במצב כזה, אולי אמרו בזמן שהוא לא הקשיב, ובסוף הוא מרגיש קצת מובך מגוחך, אבל זה דווקא יורה בו זיק של שובבות ילדותית, ולכן הוא מחייך אליי - ויורה לי באשכים המאוכזבים. ואני לא רואה כלום בעיניים מרוב כאבים, רק חושך, ולכן לא יודע אפילו שהוא ירה לי אחר כך בין העיניים, וחושב שאני מת מהכאב ביצים, ושזו דרך מאוד מקורית למות בשואה, למרות שמיתתי בנאלית לחלוטין.

והיא מחייכת: לא, גבירתי זה בסדר. אל תתבלבל. אני יודעת שאנחנו נמצאים בסיטואציה מבלבלת. ואני אומר: אני באמת מתבלבל, גבירתי. והיא העניינית אומרת: אז לא. עכשיו אתה תגדל בתוך החדר שלי, בלי שתצא מכאן, עד לסיום המלחמה. ההורים שלי כמעט לעולם לא נכנסים לחדר הפרטי שלי, ואתה תתחבא כשאני לא כאן - בתוך המזרן. וכשאני אהיה בחדר, אביא לך אוכל. ההורים שלי רגילים שאני אוכלת בחדר, ותאמין לי שאף אחד לא ישים לב שאני אוכלת יותר, ואולי זו אפילו תהיה דיאטה טובה בשבילי להאכיל עוד פה. וככה תשרוד את המלחמה. ורק בסופה אתה תצא מהדלת - אחרי שנכנסת מהחלון. ואני נפעם מהמעשיות ומההקרבה שלה, ולא יודע איך להודות לה. והיא אומרת: אתה תודה לי אחר כך. ואני אומר: אעשה הכול! והיא צוחקת: הכול? ואני אומר, בכנות, מתמסר כולי למצילה שלי, שבחסדיה אשרוד: הכול הכול. והיא חושבת על הכול: אני אביא לך ארגז חול, שבו תוכל לעשות צרכים, ומדי פעם אכניס מתחת לשמלה שלי עוד שקית חול, או אוציא שקית שתאסוף מהחול, ככה תוכל לחיות בבית כמו חתול בית גדול. ואני מיילל: מיאו, גבירתי. והיא מרוצה, אבל מזהירה: אתה לא תהיה חתול שובב, אלא מאולף, כי אני צריכה להתפשט ולהתלבש בחדר, וגם לעשות את כל הדברים של אישה. אז אתה תתרכז בקערת החלב שלך, שאביא לך עכשיו שהם ישנים, ממה שנשאר מארוחת הערב. והיא קורצת: אתה אוהב ללקק, נכון? כל רווקה מזדקנת צריכה אחד כזה, תמיד רציתי חתול - לא קיוויתי שאקבל כזה גדול! - אבל ההורים שלי לא הרשו (אתה עוד תכיר את אמא שלי, ותשמע איך היא רודה באבא שלי, אז תהיה מוכן לצעקות). ואני רועד מרוב התרגשות, איזה מין לילה, שבו כל החיים שלי התהפכו והפכתי מיהודי לחתול, וממת מהלך לבעל חיים. והיא מרגישה את הרעידות במיטה ומחבקת אותי חזק: אוי, אתה כזה קר, אתה יכול להפסיק לרעוד, אל תדאג יהיה בסדר, אני אדאג לך כמו אחות, כמו הבת שלך, כמו אמא שלך. נתחבק ביחד גם בחורף הקשה ולא יהיה לנו קר בלילות. ואני מרגיש איך אני נמס בזרועותיה החמות, ולא מבין איך יכול להיות בכלל קר ליצור כזה, ומנסה באמת לתפוס איזה מין יצור זה (זה קשה בגלל שהיא גדולה ממני פי שניים), כי אם מסתכלים על פניו, בלי הסנטרים ומה שלמטה, בתאורה העמומה הזאת, הוא ממש עדיין בחורה צעירה, שלא ברור למה לא התחתנה אף פעם. ואני מתמלא ברחמים כלפי המצילה המפתיעה שלי, פתאום מבין שדווקא היא מבינה מהם רחמים, ושאם הייתי נופל לחלון של בחורה נחשקת - הייתי מסיים אצל הגרמנים. ואני מחבק אותה חזק (היא אמנם כבר סידרה את הכתונת מעל השדיים, אבל בגודל הזה לא ניתן שלא להרגיש אותם), ואומר נרגש: אני לא יודע מה לומר, את נפלאה, ממש! והיא אומרת: תמיד רציתי אח קטן, או ילד לדאוג לו, אבל לא היה לי, אז אולי זו ההזדמנות שלי. אתה יודע שאני אחות במקצועי, נכון? ואני אומר לה אחותי, ומרגיש שנוצרת בינינו ברית שאין להפר, ושהיא באמת תדאג לי, הרי היא מצילה חיים. והיא מחבקת ואומרת: אתה כזה קטן, אל תפחד, אני אוהבת אותם קטנים. ואז קורה האסון, אני צמוד אליה מאוד ואין דרך להסתיר זאת, כי הקטן מתעורר, מתחיל להתקשות, והמבט שלה עצמה מתחיל להתקשות, ואני לא יודע אם היא מבינה, אבל הוא בשלו, מזנק באיזה רצון חיים עצמאי, הולך ותופח כמו עצם חדשה שנוספה לי בגוף, והיא קולטת פתאום, ודוחפת אותי, מתפרצת בצעקות באמצע הלילה: איכס, מגעיל אחד! זה מה שאתה חושב? גברים! תתבייש, גם את הסיטואציה הזאת אתה מנסה לנצל? שאני הייתי מוכנה להציל אותך? היית גם אונס אותי פה בחדר בסוף? תסתדר לבד, היא אומרת ומסתכלת על עצמה ועליי, מזועזעת מהעירום החלקי, מכך שהיא נגעה בי, מהאמון שהיא נתנה בי, כל כך בקלות קל לנצל אותה (היא יודעת), ומצווה בקור מקפיא: חתול מנוול, קפוץ מהחלון כמו שנכנסת, מקומך ברחוב. ואני שומע שההורים שלה כבר באים לדפוק, ומתבייש בעצמי מולה ומולם, אפילו שאני לא מכיר אותם, אפילו יותר משחושש מהגרמנים, שבוודאי יבואו אחריהם, ומבין שיש רק דרך אחת אחרונה להציל את כבודה, ולהשיב טובה וחסד ורחמים למי שאולי לא לגמרי מגיע לה, אבל גם הכוונה חשובה, ולרגע אחד היא באמת היתה לי אם ואחות, וככה גם אשיב בעיניה את הכבוד. הרי ידוע לי, ממילא אני אבוד בעצמי, הסוף כבר נקבע ומשנה רק הדרך, אז למה לא לפחות להתנהג באבירות, כמו גבר, ולסיים את זה יפה. ואני צועד כמו חייל גרמני - אל מחוץ לחלון.

כי לחפש מתחת למיטה הם בטוח יחפשו, זה קלאסי יהודי שמסתתר מתחת למיטה. גם בתוך הכרית הם יחפשו, ואת המזרון הם ידקרו וידקרו ויחפשו אם דם מתחיל להכתים את המיטה, וכל הזמן הזה אני אהיה בתוך השמיכה. כשהגרמני יגיע אני אתן זינוק עם הרגל בדיוק ברגע שהוא מתחיל להרים את השמיכה בזעם, וככה אני אעוף יחד איתה והוא לא ירגיש שזה כבד לו, וכל הזמן הזה שהם יחפשו אותי במיטה אני אהיה מקומט בצד בתוך השמיכה, ואולי אפילו אמשיך לישון, כי אחרת אתחיל לרעוד מרוב פחד, והכלב של הגרמני יתחיל לרחרח, והוא יכניס פנימה את האף הרטוב שלו, שידגדג אותי עם השפם...לא, אני חייב להתעורר.אני חייב לא לצחוק תוך כדי שינה, כי מי יודע אם אני לא עכשיו מתחת לשמיכה שם חולם את זה, ולכן אני חולם חלום כזה עם דיגדוגים, כי באמת הכלב מתעניין בי.
חייב חייב חייב לומר לעצמי להתעורר!לפחות לנסות.
כי מתוך שינה אני מסוגל לעשות קולות ותנועות ללא שליטה, והם ישימו לב, ואני מנסה להתעורר ולא מצליח, מה שאני לא עושה, החלום ממשיך, ואני מנסה לחשוב איזו סכנה איומה זה, שאני ממשיך לישון, שהגוף יתעורר, אבל אני לא מצליח לצאת מזה, החלום לא נגמר, ואני בתוכו, ואני לא מבין איך זה יכול להיות, יכול להיות שיש סיבה שאני עוד חולם? שזו לא הסיטואציה שדמיינתי, שקרה משהו הרבה יותר נורא, שאני לא מדמיין, ואז אני קולט, שככה זה כנראה באמת - ואני מבין שאני מת.

ולהציל את עצמי מהחלום. כי בשואה הזאת, זה סיוט בתוך סיוט, ולכן צריך הצלה כפולה, קודם להציל את עצמך בחלום - לפני שאתה מציל את עצמך במציאות. אחרת אתה אבוד אבוד. אני לא נמצא שוב בישיבה, שאז אם אני חולם שאני מתפלל במקום להתעורר לתפילה, אז מקסימום יכעסו, כאן הונאה עצמית חלומית יכולה לעלות לי בחיים. אם הם באמת דופקים - ואני חולם שהם דופקים, אז זהו, אני - נדפקתי. אני חייב לצאת, להתמודד עם החיים, עם העולם. דבר ראשון בבוקר - אחרי דבר אחרון בלילה, מייד, מייד אחרי שאצליח סופסוף לצאת מהעולם הפנימי, מעצמי, אין לי זמן, הגרמנים. ואני לכוד כאן בפנים, כמו הודיני, פעמיים, ארון בתוך ארון, במלכודת עכברים בתוך מלכודת חתולים, מוח בתוך גוף (נשמה בתוך גופה?), וצריך להשתחרר (וצריך להשתחרר (וצריך להשתחרר (מהר!))). כי אם איבדתי את הקונקרטי, את העולם, אפילו בתוך החלום, כבר לא תהיה דרך חזרה, לא יהיה פתיל להתחיל למשוך - ולצאת מהמבוך. זה לא רק המכונה הנאצית, שאי אפשר להימלט ממנה, אלא המכונה היהודית - בתוך המכונה הנאצית (חלום לא מציאותי בתוך סיוט לא מציאותי - זה השילוב השואתי, הקטלני). רק שהעייפות, כל כך, מכל הרדיפות (אחרי מי?), שבא לי רק לוותר, לוותר לעצמי, לוותר על הבוקר - להישאר בלילה ולא להתעורר. ואני אומר (למי?): אין דבר מסוכן יותר. מוות בטוח. להשתבלל בתוך עצמי - לנצח. לכן אני קודם כל חייב לפחות לנסות לשלוט בחלום של עצמי - אני לא יכול לקבל את הסוף הזה - ולחזור אחורה, לחפש איזה כיוון לעתיד (תמיד התעניינתי בעתיד!), משהו שלא חשבתי עליו, משהו שהם לא חשבו עליו, שאף אחד לא חשב, למצוא איזה מוצא מהללא מוצא, גם אם אין יותר ימין ושמאל, והכול חסום - להוציא את עצמי מהמבוי הסתום בתוך המבוי הסתום.ומתוכו - לפנות למעלהומתוכו - לפנות למטה

הרי לא יכול להיות שהנאצים מדגדגים אותי עם נוצה תוך כדי שינה? אני חייב לחשוב על משהו עצוב מאוד, נורא, שיגרום לי לא לצחוק, כמו בטקס הזיכרון, אני חייב לחשוב על השואה, איך אני נלקח לאושוויץ. אבל אז דבר ראשון שעובר לי בראש זה דווקא הבטן שלי, שלא עשיתי דיאטה עכשיו שצריך לפני כולם להיות עירום, או בעצם מזל שלא עשיתי כי אני צריך להפוך למוזלמן, או שאיפכא מסתברא יהפכו אותי לסבון כי אני לא נראה כל כך ספורטיבי בסלקציה, ואיך תמיד יש לי חיוך מטופש, לא משנה מה, אפילו אחרי התאונה שבא השוטר, ואפילו כשהודיעו שאמא מתה, וניסיתי להסתיר אותו מאח שלי, בכל פעם שקורה משהו, אפילו בשואה אני מחייך, אפילו באושוויץ, זה פשוט הפה שלי וזה לא אשמתי שהוא מסבך אותי בצרות כי לא משנה מה אני עושה אני נראה מחייך.והמפקד הגרמני אומר: תגיד לי, מה אתה מחייך?והכלב מלקק לי את הפרצוף המחייך.
ואני אומר מה פתאום מחייך. והמפקד צועק: מה אתה חושב שאני לא רואה שאתה מחייך כשאתה אומר שאתה לא מחייך, מה אתה חושב שאתה פה בקייטנה באושוויץ, מה מצחיק אותך בסיטואציה? ואני אומר לו שום דבר באמת, המפקד, אתה לא רואה כמה אני רועד ממך, בחיי שאני ממש מת מפחד, הייל המפקד. והוא מאדים כמו עגבניה: בפקודה - תגלה לי, אני רוצה לדעת, אפילו עכשיו, אתה צוחק עלי או מה? ואני אומר: מה פתאום צוחק ממך? בשיא הרצינות, אני רוצה לחיות. והוא צורח: שוב, שוב הוא עושה לי את זה וחושב שאני אידיוט! כל מה שאני עושה לכם ועדיין רואה את החיוך בקצה הפה, וכמה שמתעללים בגללך בכל האסירים ואפילו אני הגרמני התעייפתי מלהריץ אתכם מסביב למשרפות, אז תספר לנו עכשיו מה מצחיק, שכולנו נצחק, או שאני אראה לך מה מצחיק. ואני מתפרץ זה הפרצוף שלי זה פשוט הפרצוף המצחיק שלי אפילו עם בחורות במיטה! הן מתלוננות שזה מצחיק אותן והן לא מסוגלות ליהנות כי פשוט אי אפשר לקחת אותי ברצינות, גם כשאני רציני עד מוות בבקשה ככה נולדתי זה הפרצוף הפרצוף, וכולם כולם (אפילו כל מי שחשבתי שהם חברים שלי) מסתכלים וצוחקים - והמפקד יורה לי בפרצוף. ועוברת בראשי מחשבה אחרונה שבטח גם במותי עדיין ישאר לי החיוך שעלה לי בחיי, וכולם שוב יצחקו והמפקד יתחרפן, ואני לא מצליח שלא לחשוב בשאריות המוח המושפרץ שזה ממש מצחיק - מבחוץ. כי המוח כבר לא מרגיש את הכאב, כי אין בו עצבים - והוא עף מחוץ לראש, ולא מסוגל שלא לשעשע את עצמו מבפנים, המוות הוא בדיוק כמו בחלום.

ואני מתעורר, ורואה שזה הכלב שלי, והגרמנים בדלת. ואוי ואבוי אני מכיר את הכלב האידיוט הוא ינבח עליהם והם ידעו שיש מישהו בבית. אבל הוא ממשיך ללקק לי את הפנים, כדי שאתעורר לקחת אותו לטיול לילה כי אני נרדמתי והוא חייב שירותים. ואני לוקח את הכלב הרע הזה, שנדמה לי שנדרס בכלל כשהייתי ילד, לטיול, ואיכשהו אני כבר במדרגות, למרות שאני לא זוכר שפתחתי את הדלת, ולא מבין לאן הלכו הגרמנים, והנה הם עדיין למעלה אבל הכלב כבר מושך אותי למטה להשתין, ואני רואה שהרצועה שלו הסתבכה ברצועת הנשק של האס האס ואם הוא ימשיך למשוך הגרמני יתגלגל במדרגות, ולכן אני משחרר אותו ומתחיל לרוץ אחרי הכלב, והרחוב מלא בחיילים ואני קורא לו בגרמנית שלא יחשבו שאני יהודי שבורח (אלא שאני רודף אחרי הכלב (ולכן שיש לי כלב (ולכן ממש לא חשוד כיהודי))): הייל כלב, תעצור. ועוצר אותי עם הפיג'מה אחד החיילים ומבקש לראות תעודות ואני אומר הכלב הכלב גנב לי את הארנק, והגרמני מסתובב ואני גונב לו מהמכנסיים מהכיס האחורי את הארנק שמציץ, והוא מסתובב מייד, ואני לא יודע איך להסביר לו מה הארנק שלו עושה לי ביד, אז אני זורק את הארנק לכיוון הכלב רחוק רחוק והגרמני מסתובב לראות לאן נזרק הארנק שלו וכל המטבעות מתפזרות והוא מסתובב אליי והכלב הצדיק שלי, שרוצה להגן על בעליו, בא ונושך אותו בתחת, והוא מסתובב אליו, ואני בורח ואני לא מאמין שלא קורה לי כלום ומחכה כל רגע לשמוע את הירייה בגב אבל הנה עוברות השניות ואני יודע שיש לי רק כיוון אחד, לברוח, ואין לי חלקיק שניה לבזבז להסתכל אחורה אבל אני פשוט לא מאמין איך זה קורה וחושב מה אני לא אדע את סיפור ההצלה של עצמי זה לא הגיוני אף אחד לא יאמין לי אבל הנה זה באמת מצליח ואני מתרחק ואני אומר שזהו זה הרגע האחרון להציץ אחורה להבין מה קרה ברגעים הקריטיים של חיי לפני שאני נעלם ואני לא מתאפק ומסובב אחורה את הראש - והגרמני יורה לי בפנים.

חיי לילה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חלום הבריחה מהנאצים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor88" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/forest.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חלום הבריחה מהנאצים

חלום חוזר לאורך החיים הוא לבסוף חלום מתפצל, בו כל פעם אתה חוזר מהסיום אחורה, ומנסה דרך אחרת להימלט מהסיום. חלומו האחרון של עיגול שחור, בו הוא נפרד מעולם הכתיבה, אך גם מסמן אפשרות ספרותית חדשה. וכמו בספרו האחרון, גם כאן כנראה אלגוריתם החיפוש לעומק הוא הדרך המעמיקה ביותר לנבירה בעץ האפשרויות - בפרידה לאין קץ

מאת: עיגול חוזר בעולם

בחזרה לדעת: העץ כמבנה הפרוזה שיחליף את הספר, האפשרות את הליניאריות, וההתחלה את הסיום  (מקור)

חלמתי שאני בלילה במיטה והם דופקים בדלת.והאישה שלידי לופתת אותי בפחד, ואני נלפת בפחד כולי כי ממתי יש לי אישה במיטה.ואני לא יודע מה לעשות כי אני ישן ולא יכול לזוז.
ואני מבין שאני כנראה לא במיטה שלי.והאישה מתנהגת כאילו היא מכירה אותי, שלא לומר אשתי, והיא בוכה הילד בוכה אתה חייב לחנוק אותו שלא יסגיר את כולנו אני לא מסוגלת.
ומי יודע אם הגרמנים לא באו בכלל לחפש מישהו אחר ומצאו אותי. ואני רץ החוצה ותופס את הילד שלא שלי, ואיכשהו אני ברחוב (לאן נעלמו הגרמנים), ואני רץ ורץ בין הבתים להציל לפחות את הילד היהודי הזה מהשואה, ואז אני רואה את האמא מאחורה רצה צורחת: תעצרו אותו, הגרמנים, הוא גנב לי את הילד!ואני נמלט כל עוד נפשי בי, לפני שיגיעו הסירנות. מטומטמת!ואני קורא לה: אהובתי, זה אני, אני!
אבל עכשיו הילד התעורר מהצרחות של אמא שלו ומתחיל לבכות, ואני לא יודע מה לעשות, איך מטפלים בילד (ואני מבין שאני אפילו לא יודע שצריך לקרוא לו תינוק ולא ילד), איך מחליפים לו חיתול. ואני נכנס ליד פח אשפה אחד, מלא חתולים, ומנסה למצוא בפח איזה חיתול משומש שאוכל לשים לילד (סליחה, תינוק) שמלכלך אותי לגמרי, חייבים להרגיע אותו לפני שהגרמנים ישמעו באמצע הלילה, כי יש שקט מוחלט בעולם, ושומעים כל פיפס. ואני מנסה לפתוח את מכסה הצפרדע של הפח בשקט שלא ישמעו, אבל היא חורקת כמו מסור, והגרמני אומר בקול הגרמני הצורמני שלהם: מה אתה מחפש בתוך הפח? ואני אומר: את האמא. והוא אומר: אמא? ואני אומר: יש פה איזה ילד שאמא שלו נטשה אותו בתוך הפח. והוא אומר: מה, חשבתי שזה חתול מיילל, תראה לי אותו, אתה משקר. ואני מראה לו את התינוק החמוד, והוא מתרכך ואומר (עדיין מנסה לשמור על קשיחות): צריך להחליף לו חיתול. ואני כבר מבין מה הולך לקרות,ואומר: לא, לא. כרגע החלפתי לו.ומשתין בעצמי במכנסיים.
והוא אומר: אתה לא מריח? ואני מרחרח: זה הריח של הפח. והוא מגחך: רואים שאתה לא יודע לטפל בילדים, ושמעולם לא היו לך ילדים (ואני שותק כי אני לא רוצה לספר לו על הילד שהיה), והוא לוקח את הילד, מוריד את החיתול במיומנות, נזהר שהילד לא ישתין עליו, ופתאום הוא צועק: יהודי! והוא לא יודע מה לעשות, ומרגיש מגוחך מאוד, אז הוא לוקח את הנשק, דורך אותו, ואשתו אומרת מהחלון: תגיד להם שיסתמו שם, אני לא נרדמת. והוא אומר: תוך רגע אני מטפל במפגע מתוקה, כמו שאני הורג לך ג'וק. והיא רק שומעת ג'וק ומסתכלת על הגיבור שלה (מחזיקה את המחשוף שנפל לה בכתונת, עם שדיים מלאים, יצא לי להבחין אפילו במצב כזה), והיא רואה את התינוק וצווחת: השתגעת? והוא אומר: יהודי. חסר לו ה-... והיא מזדעזעת: אתה דפוק? היית יורה בחתול? אני מכירה אותך בכלל? והוא מגמגם: לא, לא חתול. עכבר. אבל כבר מבין שהוא לא יִרה. והיא שואלת אותו: אויש, מאיפה גנבת את המתוקי הזה? והוא אומר: אמא שלו נטשה אותו באשפה. הוא מילדי העבריים (הוא מצטט לה מהברית הישנה הגרמני הזה! למד משהו בכנסייה הנאצית שלהם). בטח באו לתפוס אותה והיא חשבה שהוא יותר בטוח בוכה בתיבת הזבל. ואולי ינצל כך - מתייפח בפח. והיא אומרת לו: מיד תביא אותו הביתה, והחייל מהסס, מפחד, אבל מציית (כנראה שהוא יודע מי המפקד העליון). והוא לוקח את הילד בידיים החזקות ובא לעלות, ורק אז נזכר בכלל בקיומי אני, שמנסה להסתתר בצל של הפח - ולהישכח. והוא אומר: אתה! אתה לא במקרה אבא של הילד?... ואני: אדוני? והוא: אה, אב השנה, הא? אתה נטשת את הילד. ואני אומר: מה פתאום, אף פעם לא הייתי אבא, ומעולם מעולם לא היה לי ילד. והוא שואל: אז מה אתה עושה כאן, אתה מבין שזה נראה לגמרי לא מקרי, כל הסיפור הזה עם הילד? ואני אומר: סתם קבצן שמחפש אוצרות בזבל, ומצא לכם את האוצר הזה. נכון שהוא מתוק, המתוק? והוא אומר: תוריד בבקשה את המכנסיים, ואת, אשתי, תכסי את העיניים. והיא סוגרת את החלון ואני מוריד והוא רואה והוא יורה. והוא זורק את הגופה לאשפה ואומר לה: אז מי עכשיו האבא?

והגרמני שואל: גם אתה צריך שיחליפו לך חיתול? בוא, תוריד בבקשה את המכנסיים, אני רוצה לבדוק משהו. ואני משאיר את הילד מאחור, ומזנק לתוך החושך של הפחים. והגרמני אחריי. ואני בכוונה רץ דרך המקומות הכי מלוכלכים ומסריחים, שגם אם הוא ישיג אותי בסוף, שלפחות לא יהנה מהדרך. וכל פעם שאני רואה חתול אני תופס אותו בזנב ומשליך אותו לאחוריי בחושך ושומע יללות וצרחות ושריטות וקללות בגרמנית, וכך אנחנו רצים בתוך איזו מזבלה של סוף העולם, שזרקו בה כל מה שנשאר מהעולם, ולכן למעשה היא די דומה לעולם, רק שהכול זבל. יש פה הכול כמו בבית בפנים, ספרים וארונות וכורסאות ומנורות וחלונות ודלתות ואפילו קירות שלמים, כאילו כל העיר הופצצה בזמן שהתחבאתי בבית ורק הבית של שרד, ולכן הגרמנים דפקו לי בדלת. ומפוזרים גם אינספור בגדי ילדים חדשים וצעצועים ומשחקים ומארזי חיתולים שלמים ועריסות, בין ההריסות, שהאמהות זרקו של ילדים ותינוקות שכנראה כבר מתו בהפצצה, והן לא היו מסוגלות לראות אותם יותר, וזרקו אותם מהבית, ומדי פעם שומעים בחושך עוד תינוקות שאמא שלהם זרקה אותם לתוך הפח, או שהאמא מתה, והם נשארו בהריסות. וכל פעם אני מרים איזה צעצוע וזורק אחורה לכיוון המשוער של הגרמני, ובכך מעכב אותו אבל הרעש גם מסמן לו את הדרך בחושך, כי יש לי תחושה עמומה שאני יודע לאן אני הולך, לאן כל זה צריך ללכת. ויש לי גם כל הזמן תחושה שאני צריך להשתין. אבל אם אעצור עכשיו להשתין הוא בטוח ישיג אותי. וכל הזמן במקום לחשוב על הבריחה אני חושב אולי פה להשתין לשנייה אחת, או אולי מאחורי הערימה שמה, או עוד יותר רחוק אני אוכל לרגע שלא יראו אותי, וככה מתקדם ורץ יותר ויותר מהר מרוב שצריך שירותים. ובסופו של דבר אנחנו הולכים ומעפילים, אולי לאיזה הר, והמזבלה שהיתה רחבה מאופק לאופק והולכת ונהיית צרה, ואני כבר מבין שלכדתי את עצמי במין מלכודת, אבל לשם צריך. ובסוף אני מגיע לאיזו פסגה צרה, צרה צרורה, שאולי ממשיך ממנה עוד גשר צר מאוד, אבל הרגליים שלי כבר לא מסוגלות למצוא אותו, אלא רק מרגישות תהום, ופה מאוד צריך להיזהר בחושך. ואני כבר שומע את הגרמני מתנשף ושואף מאחורי, זה באמת גבוה ואני קצת מרחם עליו, כי מילא אני פה נמלט על חיי, אבל מה לעזאזל הוא עושה פה בראש המדרון, מניין האמביציות. אבל הנשימות שלו ממש קרובות, בחושך הוא יכול להיות במרחק פחות ממטר, ואני בקושי אזהה אותו. ואז אני מזהה את המתכת השחורה מבריקה, האקדח בחושך, ומשער שהוא מאחוריו, כלומר ממש מאחוריי, כאן, ואני מסתובב אליו כולי כי אין לי לאן לברוח, ומחכה לרפליקת הסיום שהוא בטח הכין לאורך כל הדרך. אבל הגרמני רק מצווה: תוריד בבקשה את המכנסיים! ואני רועד, מוריד מראש הפסגה את המכנסיים, ממש בגובה מול העיניים שלו - ומשתין לו לתוך הפנים. והוא רואה ויורה, ואני רואה חושך.

ומגיש לה את הילד והיא לגמרי מתבלבלת, לרגע לא בטוחה שזה הילד שלה, בודקת. והנה יש על הילד שריטה. והיא שואלת: מה עשית? ואני אומר: מתוקה, בבקשה, לא לפני אנשים. והיא מאדימה: איך החזקת אותו? ואני אומר: לא ברחוב, זה לא הזמן ולא המקום. והיא בפאניקה: מה קרה לו, זה לא אותו הילד, משהו קרה לו. ואני אומר: אנא, השכנים, הגרמנים! והיא נסערת: אני רואה על הפנים שלו שעשית לו משהו, הוא בהלם ממך. ואני אומר: אם לא נברח עכשיו יתפסו את שנינו. והיא אומרת: אתה לא זז מפה, או שאני אתחיל לצרוח לכל השכנים. תסביר לי על המקום מה עשית לו. כאילו החלפת אותו בילד אחר. ואני אומר: מה פתאום ילד אחר, את לא מזהה את הילד שלנו? פרי אהבתנו? והיא מסתכלת עליי, בוחנת אותי, ומתחילה לבכות. מה רוצה ממני המשוגעת הזאת? למה דווקא אני התחתנתי איתה, ולא מישהו אחר ברחוב? ואני מתחנן: הגרמנים ישמעו! והיא כמו ילדה: שישמעו, לא אכפת לי. רק הגרמנים הגרמנים מעניינים אותך. אז שיבואו הגרמנים. אף פעם לא אכפת לך. ואני כבר עונה כמו אוטומט: אף פעם? והיא מתייפחת כך שכל הרחוב מהדהד, ואני כבר רואה את האורות שנדלקים מאחורי התריסים: אף פעם לא אכפת לך ממני! אני יודעת שאתה רוצה שאני אהיה בשקט רק בגלל הגרמנים. ואני לא יודע איך לענות להאשמות הללו, אין דרך לצאת מזה.אז אני אומר: תחשבי לפחות על הילד. מה חטא הילד?אז אני אומר: את בדיוק כמו הגרמנים.
והיא אומרת: די, שיבואו הגרמנים, שיקחו אותנו ואז יגידו שמתנו בשואה, ולא שהייתי צריכה להתגרש מאחד כזה, ואף אחד לעולם לא ידע - שהיית אחד כזה. ממילא יהרגו את כולנו, אז בשביל מה, אבל אם לפחות היית אוהב אותי. איך כולם יחשבו איך לקחו את המשפחה היפה האוהבת והמאושרת הזאת - ורק אני אדע ואנצור בלבי את האמת. ואני מלגלג: את מה האמת, בואי תגלי לי, גברת אמת? והיא אומרת: שאתה מעולם לא אהבת אותי באמת. אפילו בשואה לא אהבת, אפילו מול המוות - לא הייתי נאהבת. ששם הבחורות הכי מכוערות אהובות, נותנים להן הרגשה טובה, אפילו מרחמים, ואתה אפילו רגע לפני הסוף לא מסוגל להסתכל לי בעיניים ולומר לי פעם אחת שאתה אוהב אותי. הנה, עכשיו עוד רגע, כל רגע, יגיעו הגרמנים, אתה מסוגל? ואני אומר לה: מטורפת אחת, באמת קשה לי פה בסיטואציה הזאת, באמצע הרחוב, באמצע השואה (!), לייצר רגע רומנטי. אבל זה לא בגלל שיש לי לב של אבן. זה בגלל שהלב שלי נסגר בגלל כל החבטות, ואז אם דופקים בדלת, אני מרגיש שזה הגרמנים. את מבינה? את מבינה מילה של אמת? כי אני - ותכף זה הרי גם בא - בנאדם מת. והיא אומרת בעצב: כן. ושנינו סופסוף שותקים, ממתינים בשקט, כששומעים מרחוק את החיילים הגרמנים סופסוף מדביקים אותנו במבוך הרחובות, צועקים הנה הם, ויורים בנו.

רודפים, רודפים, ואין דרך לצאת מזה, כל הדרכים סוגרות עליך, וגם אתה סוגר על עצמך, ועכשיו גם את סוגרת עלי. והגרמנים באמת באים, וכל אחד מאתנו בורח לכיוון אחר, לרגע אחד אחרון אני מסתכל עליה, בורחת עם הילד ביד, ומחליט שעדיף להתפצל, ויודע שזה המבט האחרון שנחליף בינינו, ואני רואה שם משהו בעיניה, ואולי גם היא רואה בעיניי, אבל אני לא יודע מה זה, וכבר אנחנו נעלמים האחד לשנייה. ואני עושה קולות קוקוריקו למשוך את הגרמנים אליי, במחווה אבירית אחרונה, שהיא לא תשמע לעולם, ואולי גם הם לא, כי אני בכל זאת בורח כמו משוגע, ואיכשהו, בלי לשים לב, אני מבין שזה כבר לא רחובות, לא שמתי לב איך נכנסתי, אבל הנה לרחובות האלה יש תקרה, והבתים צמודים אחד לשני ללא הפסק ומדי פעם יש דלת ואין אף פעם חלונות, ולא משנה לאן אני פונה, אני מבין שאני רץ בתוך מסדרונות, והמקום הזה דומה מאוד לישיבה, רק שאין תלמידים, כולם הלכו הביתה, השאירו אותי כאן, ואני מנסה לרוץ לחדר האוכל כדי שלפחות אוכל להצטייד באוכל, אם אגיע ליערות השלג ולפרטיזנים, אבל נדמה לי שכדי להגיע מהישיבה לשלג צריך לקחת מטוס, ואני מבין שעדיף לי להסתתר פה בין הספרים, ואיזה מזל שאף אחד לא פה, כי כנראה לקחו את כולם ונשארתי אחרון ונעול בפנים ואף אחד לא יחפש פה, וגם אם כן מישהו יסתקרן, איזה חוקר גרמני של מדעי היהדות שיחפש ספרות יהודית, אז אולי פשוט כדאי לי להיכנס ולחיות בסודי סודות בתוך איזו ערימה גדולה של ספרים שאף אחד לא קורא בספרייה, וגם לבחור לי כמה ספרים מעניינים ואניגמטיים שיעבירו לי את הזמן של השואה ולא אתפתה לצאת החוצה, גם לא מסקרנות, לראות מה קרה. וככה אשאר - עד שהסכנה תיגמר. אבל אני יודע שהתוכנית שלי תלוייה בדבר אחד - אספקה, והרעב ממשיך להציק לי בבטן, ואני מרחרח באוויר ומתחיל להריח את העשן התמידי מהמטבח, אש התמיד של הטבחית, כי אם אין לחם אין תורה, ותופס שיש לי מזל, שבטח נשאר קצת אוכל על הגז, ואולי החמין קצת נשרף כי אף אחד לא אכל אותו, אבל בסיר אחד כזה יש קלוריות לחודשים. וככל שאני מתקדם במסדרונות אני קולט כמה המקום נטוש והספרים זרוקים בכל מקום על הרצפה, ואני מרים תנ"ך אחד לנשק אותו שלא יהיה ספר קודש על הרצפה, אבל מבין שככה לא אתקדם מטר עם כל הספרים שעפו פה בבהלה, ומתחיל לרוץ ואפילו לדרוך על הספרים ללא אבחנה לעבר העשן מהמטבח, שצריך לסגור את הגז, שלא תהיה שריפה, עם כל הספרים פה זה מסוכן פי כמה, ואני פותח את הדלת של המטבח ויש עשן סמיך ואני בקושי מתקדם למקור הלהבות בחושך, ואז אני נוגע ורואה שזה ארון, הארון, שאני לא במטבח ליד הכיריים אלא ליד הדוכן באמצע בית הכנסת, שכולו עולה באש, שמתפשטת עכשיו כמו אש, ועוטפת אותי כמו טלית לבנה וזוהרת, ומבין למה כולם ברחו הביתה והישיבה נטושה, זה התאריך - ליל הבדולח.

ואני לא יודע על איזה ילד היא מדברת, יכול להיות שיש לי ילד ואני לא זוכר? שכחתי את הילד של עצמי?ואני קם לחפש את מקור הבכי בחושך.
אבל היא בוכה בהיסטריה תחנוק אותו תחנוק אותו ואני לא יודע מה לעשות אז אני חונק אותה והדפיקות בדלת הולכות ונחלשות, רק לעיתים יותר נדירות יש איזו דפיקה, ובסוף איזו דפיקה אחרונה מנומסת מאוד, ונדמה שאחר כך הם הלכו. ואני חייב לברוח עכשיו, דווקא זה הזמן, כי ברור לי שהם יחזרו עם תגבורת, כי לא נראה לי שהגרמנים הם כמו מחזר מאוהב שדופק בדלת והיא לא פותחת והוא חוזר מאוכזב. הם לא יודעים מה זה לא, ומה זה דלת. לכן דווקא עכשיו אני חייב לפתוח את הדלת - ולהסתער החוצה ולהיעלם בעולם. ואני פותח את הדלת, והשוטרים עומדים שם מחכים, מה זה הצעקות האלה, רבת עם אשתך? השכנים שמעו משהו...ואני אומר: שכנים תמיד שומעים משהו, הם שכנים.ואני מנצל את התנופה ומתגלגל יחד אתם במדרגות, כאילו לא הצלחתי לעצור את עצמי.
והם אומרים: ומה אשתך אומרת, אפשר לשמוע מה היא אומרת. ואני אומר: לא, אי אפשר לשמוע. כי היא כבר לא בבית. והם אומרים: אז מה שמעו השכנים? ואני אומר: זה כלום, סתם היו פה הגרמנים, חשבו שיש פה יהודים והלכו. והם אומרים: אפשר להיכנס לשתות תה? אנחנו נחכה לאשתך שתחזור. ואני אומר: אין בעיה שתחכו בסלון, היא תכף תחזור, אבל אני - חייב לצאת. והם אומרים: למה אתה כל כך ממהר. ואני אומר: אני… לגרמנים. יש לי עסק לא נעים. אתם יודעים. איך זה עם גרמנים. והשוטרים מתעניינים: איך זה עם גרמנים? ואני אומר: נו, הם - עם שלא מבין מה זה נו. כמו שאנחנו לא מבינים מה זה לא, אתם מבינים? אז אצלם - נו. והשוטרים צוחקים: נו, אז תשב איתנו קצת בסלון ותספר לנו. לא? ואני אומר: לא, אין מה לספר, תקראו ספר, ותבינו מה זה גרמנים. עם שהולך תמיד לפי הספר. לכן הם מחפשים את עם הספר. הם אוהבים, כמו בספר, שורות ישרות, התקדמות לפי הסדר, עמודים ממוספרים, מי שבאמת הפנים מה זה ספר - מבין מה זה גרמנים. הם מאוד אוהבים לקרוא, האחרונים שקוראים ספרות! והשוטרים אומרים: נדמה לנו שאתה מסיח אותנו מהנושא. ואני אומר: מה הנושא? והשוטרים מחייכים: כמו תמיד בחיים. נשים. ואני אומר: עליתם עלי הפעם, אבל אנא, אני מתבייש, אל תלחצו שם. והם לא מבינים, כי איך באמת אפשר להבין דבר כזה, ואני לוחש: אשתי התעסקה עם איזה גרמני, ואני לא יודע מה לעשות. והשוטרים מחליפים מבטים, נדמה שהם מרחמים עליי, ומקללים בלב את הגרמנים. ואז אני מחייך בעצב: מה אתם אומרים, לרצוח אותה, או לרצוח אותו? מה עושים. ואחד משני השוטרים, השמן, שכבר מזמן היה בעדי, אומר: אני הייתי רוצח את שניהם - ואז מתאבד. והרזה החשדן שלידו אומר לו: אתה היית מתאבד - ואז רוצח את שניהם. אני חושב שהגרמנים דווקא היו יורים בעשרה אנשים ברחוב - אם מישהו רוצח גרמני, וזה לא משנה להם שזה על רקע רומנטי ולא על רקע לאומני. אתה מבין? ואני אומר: אני מבין, ארצח אותה אחרי המלחמה. אם לא אמות קודם. והם שואלים: למה שתמות, אתה יהודי? ואני צוחק: מה פתאום יהודי, אבל אני לוקח ללב, ולא ישן בלילה. וכאן אני מפהק, וגם השוטרים מבינים שכבר מאוחר והאישה לא תחזור, אולי היא בכלל אצל הגרמני, והם ממהרים פתאום לרדת כי הם שומעים מגפיים עולים, אולי הגרמני עולה עם האישה, והנה באמת עולה הגרמני, אבל בלי אישה. והם מתבוננים למטה מהמדרגות איך הוא עולה בכעס, כשהוא מבחין בי, ואומר: אה, אתה, זה אתה. למה האחרונים תמיד בסוף? אתה חושב שאתה יותר טוב? ואני אומר: אתה יותר טוב, אדוני. והוא שואל: אני לא מאמין, אתה גר פה? ואני אומר: אני. והוא אומר: אתה - הגבר שלה? שעליו היא מדברת? ואני אומר: מה פתאום אני, רק אתה. והגרמני הנעלב, שאהבתו נכזבה, אומר לי: אז תסביר לי אתה, תגלה לי למה אתה יותר טוב. למה היא מעדיפה אותך במיטה? רק בגלל הברית מילה? ואני אומר: כן, זה לא חשוב השרירים והבלונד, אלא לעשות מה שהן רוצות. וכמה שהן רוצות. אני פשוט מחזיק מעמד בפנים. והוא יורה בי בפנים. והשכנים צורחים, והילד בבית מתעורר ומתחיל לבכות.

ואני ממשיך לרוץ ברחובות לאיפה שגרתי פעם, לפני השואה, כשהייתי ילד, שם אני מכיר הכי טוב את כל הסמטאות ושם יש לי יתרון על כל המבוגרים, השוטרים והגרמנים. ואני שומע את הניידות מאחוריי, הולכות ומתרחקות, ורץ ברחובות ולא מצליח למצוא את הבית הישן שלי, בכל פינת רחוב עומד גרמני, מסתכל עלי מתחת לקסדה, למה אני מתנשף ולמה אני שואף ולמה אני נושם, ואני מתחיל לשרוק לי, או לזמזם, או בדיוק לחפש משהו בכיסים, והגרמני שואל מה יש לך בכיסים, כל כך תפוחים, תרוקן! נשק? ואני קצת מתבייש במה שיש, מראה לו אינספור ניירות מתפוררים מלאי נזלת, של ממחטה משומשת, וכאילו כדי להתנצל מקנח, ומושך בתרועה רמה את האף היהודי, והוא ממשיך להרים את האף הגרמני. וכמו נזלת שהממחטה כבר לא מקבלת ונוזלת בין האצבעות, מה שאני לא עושה אני לא מצליח לצאת מזה, להימלט, מין שילוב מוזר בין מחבואים לתופסת, רק שאתה הוא העומד. ואני רץ מהר מהר לרחוב אחר ויש שם שוטר, ומסתובב לסימטא אחרת ויש שם שומר, ומסתובב למבוא אחר ויש שם חייל אחר, ושוב מסתובב לברוח, חוזר לאותו מקום - ומגיע לאיזשהו מקום, ומגלה ששם הבית - של הילדה הישנה שאהבתי. כי שינו את כל הרחובות, אבל איכשהו הבתים נשארו במקום. ואז אני מנסה לחשב את הדרך בין הבית שלי לבית שלה, שהייתי מכיר בעיניים עצומות, ואני חושב שדווקא אם אסתכל זה יבלבל אותי, בין כל הדברים החדשים, ודווקא אם אתקדם בעפעפיים סגורים אז אדע מתוך אינסטינקט, מבפנים, איפה זה, הרגליים שלי מוליכות אותי לבד, בדרך הישנה שכבר אף אחד לא הולך בה בשכונה, וככה אני גם לא רואה את הגרמנים, ולא מעורר חשד בחשש שלי, ואני הולך הביתה, מה יותר פשוט מללכת הביתה? (אני נזכר בפעם שבה הלכתי לאיבוד, ולא מצאתי את הבית, ודפקתי בדלת באותה קומה באותו מסדרון באותו מקום בבניין זהה, ופתחו לי אנשים שהם לא ההורים שלי - ופרצתי בבכי). ואני סומך על עצמי (תמיד הייתי נמוך בביטחון עצמי, למרות שזה מה שבחורות אוהבות, כולל ילדות), ואני הולך הולך, בהתחלה לאט וכמו עיוור, ובהמשך כשאני רואה שאני יודע את הדרך במהירות בלי לעצור, בלי לחשוב, כי דווקא אז אתבלבל, אלא פשוט צריך להמשיך ואז זה ימשיך לבד, מעצמו, ואני הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך הולך - וטראח נופל לתוך הבור. ומת בשואה.

ומוצא את דוד שלי שמת בשואה ואומר לו תפסיק לבכות כמו תינוק. והוא אומר אני מפחד, ואני אומר אין לך מה לפחד, גורלך כבר נגזר, אתה מתת, תן לי לפחות לחיות, צווה לי את החיים ותהיה בשקט. והדוד הזה, שתמיד סיפרו לי איזה מלאך הוא היה, מתברר כדוד נודניק: תבטיח לי שתתחתן, כי אתה כבר מזדקן אז מתי תתחתן, ותקרא לילד על שמי, שיהיה ילד בעולם שנשמתי תמשיך דרכו, איכשהו, שלא ישכחו את הדוד מהשואה. ואני אומר: אל תדאג כל הזמן מדברים עליך, איך שהיית דוד דון ז'ואן וכל הבנות מתו עליך, וכך שרדת כל השואה - במיטה. סבתא שלי תמיד סיפרה בגאווה נסתרת (כי לכאורה זה סופר קצת בבושה, במבוכה, בחיוך) איך קפצת ממיטה למיטה והעברת את השואה בסבבה, עד שנבלה אחת שאהבה אותך הסגירה אותך כנקמה. והוא אומר: אני? ואני אומר: כן, זה סיפור כל כך טוב שאל תקלקל לי אותו עכשיו, למרות שתמיד חשדתי שזה יותר מדי טוב מכדי להיות אמיתי, אז אני לא רוצה לדעת. והוא אומר: אתה לא רוצה? ואני אומר: לא, גדלתי עליך, האמת לא חשובה, אל תהרוס. והוא אומר: אני בכלל לא מתתי ככה. ואני אומר כאילו אני יודע: אני יודע, אני יודע. אבל בשביל הילדים, בשביל הדורות הבאים. והוא מתרגז: הבאים? אני מתתי כמו כלב! לא כמו מאהב. ואני אומר: נכון, היית צדיק. הנה אני רואה שיש לך כיפה. אתה מתת על קידוש השם. והוא צועק: קידוש השם? אני מתתי - כמו כלב!! ואני מתחנן: נכון, כלב כלב, כלב טוב, שהגרמנים לא ישמעו אותך, די, מספיק לנבוח. והוא מיילל: כלב, כלב בן כלב! ואני מלטף לו את הראש: נכון, סבתא סיפרה שקרים, אני ידעתי שהיא משקרת כדי לכסות על משהו יותר גרוע. תדע לך שאף אחד לא האמין. זה נשמע כמו סיפור. לא אמיתי. והוא אומר: הגרמנים שמו לי קולר ורצועה. ואני אומר: מה? והוא אומר: מה שאתה שומע, כל אותם הימים היו מטיילים את היהודי ברחוב. והיו אומרים לי תשתין פה, תשתין שם. אתה לא מאמין? הוא מרים את הקול. ואני מנסה ללחוש לו: בטח שאני מאמין. והוא אומר: אני רואה שאתה לא מאמין לי. כמו שלא האמנת לסבתא. לסבתא שלך! ואני אומר: לא, לך אני מאמין כי זה סיפור רע. והוא אומר: שקרן! משפחה של שקרנים, אתה וסבתא וסיפורי הסבתא שלך. ואני מתרגז: ואתה, אתה לא שייך למשפחה? ודוד שלי קם ותופס אותי בצווארון: בגללך, בגללך תפסו אותי. ואני אומר: אני? אני בכלל לא הייתי. לא זכור לי שומדבר כזה. והוא אומר: כן אתה, בגללך, אתה בכית, הוצאת אותי מהכלים! מול כל העיר ברחובות, הכלב היהודי, ואתה כבר שכבת לך מת, ואותי האכילו כל היום עצמות, עצמות של יהודים כמובן. אותך נבלה, אותך אני אכלתי! ואני מסתכל על המטורף הזה, שחושף לעברי שיניים. אז זה מה שהסבתא הסתירה! הוא צועק כהלום קרב. והגרמנים פורצים לדלת, יורים בי - ולוקחים אותו.

מצד אחד אני לא יכול לברוח - ומצד שני אני לא יכול לפתוח, ואני לא יודע אם האיזון השברירי הזה מספיק, והאם דווקא לישון זה מה שיציל אותי.אבל נדמה שהדלת עומדת להישבר פנימה, ומתוך אותו איזון גם הדלת בצד השני, הדלת של החלום עומדת להישבר החוצה.כי מעולם לא שמענו על מישהו שהתחמק בשואה כי הוא הלך לישון.
וכך אגיע למה שמאחורי המוח, מאחורי החלום, המקום שבאמת מאחוריי, שכמה שאני לא אסובב את הראש במהירות, באופן לא צפוי, הוא יסתובב כצפוי מאחוריי ותמיד יקדים אותי בצעד אחד להיות מאחורה. ואני מנסה להזיז את הראש שכנראה נתקע בכרית הרכה שעוטפת אותי - ומתעורר, בין שני גושי שומן חמים, ונבהל לגלות שהראש שלי בין שדיים של אישה! יש לי אישה עירומה במיטה, איך יכול להיות, ואני מסתכל למעלה ורואה שזו אשתי לשעבר, שאומרת אני מתה מפחד ואני אומר מה את עושה פה אחרי כל מה שקרה והיא אומרת עכשיו בשואה זה רגע האמת, איפה אני אהיה אם לא איתך, ואני אומר את בטוחה שאת בסדר, אשתי לא היתה מדברת ככה, והיא אומרת עכשיו בשואה אני יותר בסדר מפעם, זה מוציא את זה מאנשים, בוא אני רוצה להרגיש אותך כמו פעם, פעם אחרונה. ואני מרים את הראש שלי מהשדיים שלה שחונקים אותי בתוכם, וחושב ממילא כולנו נמות, למה באמת שהגרמנים בדלת לא יתפסו אותי לפחות באמצע סגירת מעגל במשגל סוער, שיהרגו אותי עם סטייל, עירום בין שדיים חמים ולא בתא גזים קר ומנוכר, מוות על קידוש המיטה, והיא אומרת מה קורה לך שם, אני השתניתי ונדמה שדווקא אתה לא השתנית, ואני אומר מצחיק שאת אומרת את זה כי זה בדיוק המשפט שהיית אומרת אז, והיא אומרת תמיד יש לך כשרון לפספס את הרגע, והרגע זה הרגע - האחרון.ואני אומר: נו, ואת תמיד את עושה דרמה כאילו יש צופים להצגה, אפילו כשזה רק שנינו במיטה את מדמיינת את הקהל ורוצה שימחא לך כפיים, יאהב אותך ויהיה בעדך, אבל אם היינו רק שנינו כאן היינו עושים אהבה כל הלילה האחרון כמו בלילה הראשון, את לא מבינה?ואני מרגיש שהרגע כבר התפספס, שלמעשה אנחנו אחרי הרגע האחרון, ואומר: כבר מאוחר.
והיא מסתכלת עליי, כמעט צופה בי, ואני נרעש: את לא זוכרת? וכך כל אחד מאתנו נכנס כמעט בניגוד לרצונו לשני התפקידים המוכרים ואנחנו מתחילים להחליף עקיצות ואז ממש לריב איך זה שאני הורס את הלילה האחרון בחיים ואיך זה שאפילו עכשיו היא מאשימה רגע לפני מה אכפת לך תקבלי אותי פעם אחת כמו שאני כי ממילא אין טעם לתקן ואין מקצה שיפורים זה אני אני אני, והגרמנים עומדים בדלת משתאים על הזוג שמרביצים עירומים במיטה והם יורים לה בלב בין השדיים ואני צועק לה מהר אני אהבתי אותך מפגרת אבל היא כבר לא שומעת והם יורים לי בפה וסופסוף נהיה שקט.

והיא שולחת את היד שלה ותופסת אותי באשכים בכל הכוח, אני רוצה לצעוק אבל יודע שלצעוק זה מוות, כי הגרמנים, וגם יודע שהיא יודעת ומתחשק לי לצעוק דווקא אבל יודע שהיא יודעת שאני יודע שלא אצעק, ואכנע לה כמו תמיד במיטה. והיא לוחשת אתה תעשה מה שאני רוצה? ואני אומר כן, כן. והיא רק מגבירה את האחיזה ואומרת כל מה שאני רוצה, תמיד גם מחוץ למיטה? ואני מהנהן, אבל לא מבין מה היא רוצה, ממילא כל רגע יפרצו את הדלת, אולי היא רוצה עונג אחרון בשבילה, או כאב אחרון בשבילי? או שהיא פשוט משחזרת את המין דאז, בלי שום קשר למציאות? והיא לא לגמרי עוזבת, רק משחררת שם ומלטפת, ומשתחרר איזה עונג חריף שקשה להבדיל בינו להקלה מהכאב, והיא לוקחת את הירכיים הענקיות והחזקות שלה, מעבירה רגל אחת לצד השני של גופי, אך לא מתיישבת איפה שרציתי, אלא על החזה שלי, ואני בקושי נושם, מרוב כובד, ומרגיש איך הצלעות הרזות שלי מחוצות מתחת לישבנים העצומים, והלב שלי מתחת לתחת שלה - פועם בעוצמה. והיא אומרת: למה התגרשנו? ואני אומר: אני לא יודע, מעולם לא הסברת לי למה. והיא שואלת באיזה כעס, או עוצמה: ל-מ-ה-ה-ת-ג-ר-ש-נ-ו? ואני מבין שהיא מצפה ממני לדעת משהו, להוציא איזו אמת, אולי האמת של חיי או של חייה, או לפחות של חיינו, אבל לא ברור לי למה היא מתכוונת, מה היא רוצה לשמוע, ואני אומר: אני מעולם לא ידעתי, הכול היו דברים שאמר העורך הדין שלך, ששנינו יודעים שהיו שקר. והיא צוחקת: הכול היה שקר? ואני לא מספיק לענות, והיא מתרוממת ממני, משנה מקום ישיבה, אבל לא לאחורה, איך שהיא הייתה רוכבת עליי כמו סוסה, אלא על הפנים. והאשכים שלי כמעט נתלשים ואני מתקפל כמו עיגול, אבל מבין מה היא רוצה ומה אני אמור לעשות עכשיו, כמו בכל בוקר שהתחשק לה להתחיל את היום בצעקות, ואני חושב שאני יכול לנשוך אותה שם עד זוב דם, אבל אז היא תתלוש אותי, ומחליט להתמסר פעם אחרונה כמו אז, כשהיא הייתה מלטפת אותי שם למטה (וברור לי שזה מה שיקרה), וכך נסיים את חיינו במעגל עונג במקום במעגל אלימות. ואני מלקק כמו כלב, והיא מלטפת את זנבי כמו כלבה, וכבר מתחילות הנביחות הקטנות והמתוקות שלה, ואני חושב אוי ואבוי עוד רגע כלבי האס-אס נכנסים ויראו אותי בתוך משגל סוטה ומשפיל שכזה וכך אסיים את חיי. אך לפתע הריגוש בי גובר, כשאיברי מוחזק חזק בין ידיה האמונות, וראשי מוחזק חזק בין רגליה השריריות (כי בכל זאת לסחוב כזה משקל זה לא קל), ואני מתחיל אולי להרגיש שהתמונה הזאת דווקא מגרה מאוד, וגם יאה מאוד, כמין סיכום של מערכת היחסים החשובה בחיי (והגרועה שבהן, אך למרות שאני רוצה אני לא יכול להכחיש את חשיבותה המעצבת), וכמין השפלה אולטימטיבית ומרגשת במיוחד. ומכיוון שפניי קבורות ועיניי עצומות ואני לא נושם שם - אינני רואה כלום מתחתיה, אך האקדח שמעלי יורה בי בראש, ולעולם לא אדע אם זה הגרמנים שכבר בפנים, או גרושתי רגע לפניהם.

אבל דווקא, בדיוק בגלל שהשואה מצריכה מקוריות, להתחמק בדרך שלא חשבו עליה אפילו, אולי זו תהיה ההצלה הפעם. ואז גם יהיה לי סיפור לספר לנכדים, ככה לפני השינה. סבא פשוט ישן כל השואה, הלכתי לישון כשהתחילה השואה, ואז התעוררתי בוקר אחד - והשואה כבר נגמרה. ואין לי מושג (וגם לא יכול להיות) איך ניצלתי, אני יכול רק לספר מה חלמתי - אבל עובדה. עובדה שאני פה, ומדבר אתכם, ושיש לי נכדים. וכל מי שהיה ער - מת. ואיך זה יכול להיות?אולי דווקא מתוך שינה אני יכול להצליח ללכת דרך החלון, מה שבחיים לא הייתי מצליח בעירות.וברור לי שהגרמנים ירימו את השמיכה, אבל אני חושב אם יש דרך שהם ירימו אותי יחד עם השמיכה, ואז לא ימצאו כלום מתחתיה.
ואני עומד סהרורי על אדן החלון, ואולי זה אדן החלום, בחושך המוחלט הזה, אבל אם לא היה חושך הייתי מת מהפחד, אבל עכשיו שבאים הגרמנים זה הזמן להעיז מה שלא הייתי מעיז בחיים.ואני מנסה למשש החוצה בחושך, ויש שם איזה חור, ואני מכניס וממשש אולי אמצא שם משהו שיעזור, אבל אוי זה המרזב, והיד שלי נתקעת בתוכו.
לנסות לקפוץ לבניין ממול? הרי איך יתכן שדווקא כשאין יותר מה להפסיד, אז מתרחשים הניסים? כי המעז מנצח, ככה זה תמיד במבצעים מיוחדים. אבל אז אני מביט לתוך החושך למטה למטה ולמטה ונדמה לי שזה עוד הרבה יותר עמוק ושחור משזכרתי, ואני פתאום לא באמת בטוח כמה קומות יש בבניין שאני גר בו. ואז נדמה לי שאני נזכר, ששמעתי איזשהו משהו שהשכנות מרכלות, מתישהו כשעליתי במדרגות, שהוסיפו עוד כמה קומות, ועוד כמה שכנות, וזה כבר נהיה מסוכן מאוד. ואני חושב שמספיק שאגיע לחלון ליד, בבניין שלי, ואכנס להם ואהיה בבית אחר, של השכנה הגויה. היא הכי טובה, רואים עליה (למרות שאני לא באמת מכיר אותה). ואני מנסה ללכת על איזה מעקה צר מאוד מאוד, שיווי המשקל עדין עד בלי די, לאט לאט עם הגוף דבוק ללבנים עקב בצד אגודל בלי תנועות פתאומיות לקחת את כל הזמן שבעולם זה לא שווה את הסיכון, ממש נצמד כמו חילזון לבניין ומרגיש כמה שלד הבניין הקשה בעצם מנסה לדחוף אותי בכוח נגדי של ניוטון למטה, ואני לא מצליח להיזכר בחוק הטבע הזה, למה לא הקשבתי בפיזיקה, ומקווה שאני לא עושה טעות אבל מחבק את הקיר כאילו מנסה להיטמע לתוכו, מלטף את חריצי הלבנים, כמעט טועם את האבן מרוב שהשפתיים שלי צמודות אליה, וטעם הגיר נוגע בי, כאילו ליקקתי את כל המילים על הלוח בשיעור כדי למחוק הכול, ולבסוף אני שומע מהחלון ליד קולות שאין לטעות בהם. וסצינת מין סוערת נגלית לפניי, פתאום באמצע השואה, פורנו אמיתי, מציצני, לא מזויף, עכשיו סופסוף אפשר יהיה לדעת איך באמת אחרים עושים את זה, ולא כהצגה לאחרים, פעם ראשונה בחיים. אדם לא מכיר את השכנים שלו באמת, עד שהוא בורח מהנאצים. ומאחר שאסור לי להיכנס כל עוד הם ערים, אפילו בשעות הכי קטנות (זה מה שהם עושים!), אז אני חייב להישאר דבוק לחלון בחושך - רואה ובלתי נראה - אפילו נגד רצוני, ולכן זה ממש בסדר. זו אפילו חובתי המוסרית להישאר שם כדי לשרוד, ועיניים סגורות זו פריבילגיה שאני במצבי לא יכול להרשות, אז הנה - אפילו בלי רגשי אשמה. מותר, מותר! פורנוגרפיה שהיא פיקוח נפש. ואני רואה את האישה העירומה השיקסע משתגעת שם מהנאה באמצע השואה, השדיים הכבדים עפים לכל הכיוונים במחול מהפנט, כאילו מסמנים לי משהו שאני לא יכול לפענח, מאייתים לי בחשאי שפה של אותיות עגולות ורודות מנוקדות אדומות עם הפטמות שהן דווקא קלות ואווריריות עד שהן כמעט מעופפות וקשה לעקוב, אחרי הלשון הזו שלא נועדה לי, ושלעולם לא אדע ולא אבין, למרות שאני כל כך רוצה, כאילו חיי תלויים בזה. והוא מנסה לסגור לה את הפה שלא ישמעו, אבל אני שכל כך קרוב גומע את הקולות הנפלאים, והאיבר שלי מתחיל להתקשות ללא שליטה, במין זינוק פראי כזה דווקא כי זה כזה לא נצפה ולא צפוי, שככה העניין יסתיים, והוא בוקע מתוכי בכוח חיים עצום וזה כואב וגם נעים והוא מזדקר כמו חייל בהקפצה באמצע הלילה ודוחף אותי עוד ועוד מהחלון אחורה ואני מאבד את שיווי המשקל השברירי - ונופל ומת בשואה.

ולא יוצאת. ואני אומר חבל על היד אבל עוד יותר חבל על הגוף, עדיף לאבד יד, וקופץ דרך החלון. והמרזב התקוע מתחיל להתנתק להתמוטט מהקיר בגניחות נוראיות שבטח הנאצים שומעים, ואני לא מתאפק למרות שזה לא הגיוני ואומר לו ששש, ששש, אולי הם יחשבו שזה השכנים, ובאמת גם השכנות צועקות ששש, ששש, מי פה מעיר באמצע הלילה, ואני והמרזב משלימים חצי סיבוב, והופ אני עף שוב דרך החלון, מתחת, אבל הפעם בחזרה לתוך הבניין, ונוחת נחיתה רכה לתוך המיטה של הבת השמנה של השכנים שגדולה ממני, שאני תמיד מסתכל עליה במדרגות והיא בטוחה שאני מסתכל עליה ועושה לי עיניים כי אני היחיד שמסתכל עליה למרות שבחיים לא הייתי מעז לעשות כלום מחשש שיראו אותי עם לווייתן כזה ולא אדע איפה לקבור את עצמי, ובקיצור יש בינינו מתח לא פתור שאני אפילו לא בטוח שהוא הדדי, ועכשיו יש בינינו גם מרזב. והיא מיד מבינה (טיפשה היא לא), אתה היהודי מלמעלה נכון? והיא להפתעתי במקום לצעוק דווקא רוצה להסתיר אותי (!), מוכנה להסתכן בשבילי, אויש היא כל כך חסידת עולם ומתוקה עכשיו שזכיתי להכיר אותה אני כולי מרגיש אסיר תודה ומלא רגשות חיבה חמים בשבילה, למרות שהדבר היחיד הוא שהיא מחבקת אותי במשמניה, או שאני לפחות מונח בהם (זה כל כך רך שקשה לדעת), כי מסתבר שהגברת הולכת לישון עירומה בקיץ, בטח חם לה בלילות, או לפחות אני לא מוצא את הבגד בין כל הקפלים - של השומן. והיא מסתכלת לי בעיניים לא צריך לומר מילה היא מבינה ושמה לי יד על הפה: ששש, הגרמנים למעלה. והיא קמה וסוגרת את החלון ונועלת את הדלת של חדרה במפתח כי ההורים שלה בבית ואני מוגן והיא אומרת (היא כנראה יודעת מה לעשות): אני אוסרת עליך לצאת, ומעכשיו תעשה כל מה שאני אומרת, מבין? ואני מהנהן בתודה ומבין שאני תלוי בה לחלוטין, ומנסה לחשוב מה מושך בה כי ברור לי שעכשיו אסור להיות בררן ושכל חיבה שאעורר בה תפעל לטובתי וככל שזה יהיה אמיתי מצידי זה יעבוד יותר טוב להציל אותי ותכלס אני כבר ממש יכול להרגיש את המשיכה, ואני נשכב לידה ומתכסה והיא אומרת: אל תפחד, אף אחד לא יכנס.ואני אומר: איזה מצחיק זה שככה זה קרה, הייתי חולם על זה בלילות.ואני אומר תודה גבירתי, זה בסדר שאני אקרא לך בשם הפרטי?
והיא פותחת עיניים: באמת? ונראה שזה מרגש אותה מאוד שמישהו חולם עליה בלילות, והיא שואלת מה היה קורה בחלומות, ואני אומר אני מתבייש, והיא אומרת זה ישאר בינינו סוד, ואני אומר שזה סוד אפילו מעצמי, אבל בעיניי אין דבר יפה יותר, שתדעי לך שאת כמו צלמית ונוס, את ונוס - מווילנדורף. והיא אומרת מה, מה זה צלמית, מאיפה אמרת? ואני אומר שפעם היו יודעים, הקדמונים, זה הטעם הטבעי של האדם, והכול היום זה רק שטיפת מוח, אבל אין דבר יפה יותר, מושך יותר (ובראש אני משלים: מהבת של השכנים). והיא קרובה מאוד במיטה וחמה מאוד מתחת לשמיכה שם אנחנו מסתתרים ובוערים ומתלחשים ללא תנועה, והיא נוגעת לי ברוך במרזב שלי ושואלת: מה הכוונה, ממה אין מושך יותר? ואני לוחש לה בתנוך אוזן העבה שלה (קשה למצוא את החור, ועוד בחושך), מאחורי הסנטרים: מנשים מלאות. והיא נדהמת, לא מאמינה, צורחת: מה, מה? עוף לי מהחדר חצוף, עכשיו מהחלון החוצה! ואל תשכח להחזיר את המרזב העלוב שלך לקיר. ואני מתחנן על ברכיי: מה? מה? מה אמרתי. והיא צועקת באמצע הלילה, שהשכן נכנס לה מהחלון באמצע החלום, והגרמנים במדרגות שומעים ופורצים את הדלת, והם מסתכלים עליה עירומה והיא אומרת: היהודי הזה חילל את כבודי, ילדה תמימה שכמוני (מה ילדה? את יותר מבוגרת ממני, ואף אחד לא התחתן איתך!). והגרמני לא יודע מה מצופה ממנו לעשות בסיטואציה, הוא קצת נבוך מהשומן הנשפך לעומת הרזון המצמית שלי, זה באמת נראה זיווג שלא כדרך הטבע (או שהפכים נמשכים?), והוא מנסה להיזכר מה אומרות הפקודות במצב כזה, אולי אמרו בזמן שהוא לא הקשיב, ובסוף הוא מרגיש קצת מובך מגוחך, אבל זה דווקא יורה בו זיק של שובבות ילדותית, ולכן הוא מחייך אליי - ויורה לי באשכים המאוכזבים. ואני לא רואה כלום בעיניים מרוב כאבים, רק חושך, ולכן לא יודע אפילו שהוא ירה לי אחר כך בין העיניים, וחושב שאני מת מהכאב ביצים, ושזו דרך מאוד מקורית למות בשואה, למרות שמיתתי בנאלית לחלוטין.

והיא מחייכת: לא, גבירתי זה בסדר. אל תתבלבל. אני יודעת שאנחנו נמצאים בסיטואציה מבלבלת. ואני אומר: אני באמת מתבלבל, גבירתי. והיא העניינית אומרת: אז לא. עכשיו אתה תגדל בתוך החדר שלי, בלי שתצא מכאן, עד לסיום המלחמה. ההורים שלי כמעט לעולם לא נכנסים לחדר הפרטי שלי, ואתה תתחבא כשאני לא כאן - בתוך המזרן. וכשאני אהיה בחדר, אביא לך אוכל. ההורים שלי רגילים שאני אוכלת בחדר, ותאמין לי שאף אחד לא ישים לב שאני אוכלת יותר, ואולי זו אפילו תהיה דיאטה טובה בשבילי להאכיל עוד פה. וככה תשרוד את המלחמה. ורק בסופה אתה תצא מהדלת - אחרי שנכנסת מהחלון. ואני נפעם מהמעשיות ומההקרבה שלה, ולא יודע איך להודות לה. והיא אומרת: אתה תודה לי אחר כך. ואני אומר: אעשה הכול! והיא צוחקת: הכול? ואני אומר, בכנות, מתמסר כולי למצילה שלי, שבחסדיה אשרוד: הכול הכול. והיא חושבת על הכול: אני אביא לך ארגז חול, שבו תוכל לעשות צרכים, ומדי פעם אכניס מתחת לשמלה שלי עוד שקית חול, או אוציא שקית שתאסוף מהחול, ככה תוכל לחיות בבית כמו חתול בית גדול. ואני מיילל: מיאו, גבירתי. והיא מרוצה, אבל מזהירה: אתה לא תהיה חתול שובב, אלא מאולף, כי אני צריכה להתפשט ולהתלבש בחדר, וגם לעשות את כל הדברים של אישה. אז אתה תתרכז בקערת החלב שלך, שאביא לך עכשיו שהם ישנים, ממה שנשאר מארוחת הערב. והיא קורצת: אתה אוהב ללקק, נכון? כל רווקה מזדקנת צריכה אחד כזה, תמיד רציתי חתול - לא קיוויתי שאקבל כזה גדול! - אבל ההורים שלי לא הרשו (אתה עוד תכיר את אמא שלי, ותשמע איך היא רודה באבא שלי, אז תהיה מוכן לצעקות). ואני רועד מרוב התרגשות, איזה מין לילה, שבו כל החיים שלי התהפכו והפכתי מיהודי לחתול, וממת מהלך לבעל חיים. והיא מרגישה את הרעידות במיטה ומחבקת אותי חזק: אוי, אתה כזה קר, אתה יכול להפסיק לרעוד, אל תדאג יהיה בסדר, אני אדאג לך כמו אחות, כמו הבת שלך, כמו אמא שלך. נתחבק ביחד גם בחורף הקשה ולא יהיה לנו קר בלילות. ואני מרגיש איך אני נמס בזרועותיה החמות, ולא מבין איך יכול להיות בכלל קר ליצור כזה, ומנסה באמת לתפוס איזה מין יצור זה (זה קשה בגלל שהיא גדולה ממני פי שניים), כי אם מסתכלים על פניו, בלי הסנטרים ומה שלמטה, בתאורה העמומה הזאת, הוא ממש עדיין בחורה צעירה, שלא ברור למה לא התחתנה אף פעם. ואני מתמלא ברחמים כלפי המצילה המפתיעה שלי, פתאום מבין שדווקא היא מבינה מהם רחמים, ושאם הייתי נופל לחלון של בחורה נחשקת - הייתי מסיים אצל הגרמנים. ואני מחבק אותה חזק (היא אמנם כבר סידרה את הכתונת מעל השדיים, אבל בגודל הזה לא ניתן שלא להרגיש אותם), ואומר נרגש: אני לא יודע מה לומר, את נפלאה, ממש! והיא אומרת: תמיד רציתי אח קטן, או ילד לדאוג לו, אבל לא היה לי, אז אולי זו ההזדמנות שלי. אתה יודע שאני אחות במקצועי, נכון? ואני אומר לה אחותי, ומרגיש שנוצרת בינינו ברית שאין להפר, ושהיא באמת תדאג לי, הרי היא מצילה חיים. והיא מחבקת ואומרת: אתה כזה קטן, אל תפחד, אני אוהבת אותם קטנים. ואז קורה האסון, אני צמוד אליה מאוד ואין דרך להסתיר זאת, כי הקטן מתעורר, מתחיל להתקשות, והמבט שלה עצמה מתחיל להתקשות, ואני לא יודע אם היא מבינה, אבל הוא בשלו, מזנק באיזה רצון חיים עצמאי, הולך ותופח כמו עצם חדשה שנוספה לי בגוף, והיא קולטת פתאום, ודוחפת אותי, מתפרצת בצעקות באמצע הלילה: איכס, מגעיל אחד! זה מה שאתה חושב? גברים! תתבייש, גם את הסיטואציה הזאת אתה מנסה לנצל? שאני הייתי מוכנה להציל אותך? היית גם אונס אותי פה בחדר בסוף? תסתדר לבד, היא אומרת ומסתכלת על עצמה ועליי, מזועזעת מהעירום החלקי, מכך שהיא נגעה בי, מהאמון שהיא נתנה בי, כל כך בקלות קל לנצל אותה (היא יודעת), ומצווה בקור מקפיא: חתול מנוול, קפוץ מהחלון כמו שנכנסת, מקומך ברחוב. ואני שומע שההורים שלה כבר באים לדפוק, ומתבייש בעצמי מולה ומולם, אפילו שאני לא מכיר אותם, אפילו יותר משחושש מהגרמנים, שבוודאי יבואו אחריהם, ומבין שיש רק דרך אחת אחרונה להציל את כבודה, ולהשיב טובה וחסד ורחמים למי שאולי לא לגמרי מגיע לה, אבל גם הכוונה חשובה, ולרגע אחד היא באמת היתה לי אם ואחות, וככה גם אשיב בעיניה את הכבוד. הרי ידוע לי, ממילא אני אבוד בעצמי, הסוף כבר נקבע ומשנה רק הדרך, אז למה לא לפחות להתנהג באבירות, כמו גבר, ולסיים את זה יפה. ואני צועד כמו חייל גרמני - אל מחוץ לחלון.

כי לחפש מתחת למיטה הם בטוח יחפשו, זה קלאסי יהודי שמסתתר מתחת למיטה. גם בתוך הכרית הם יחפשו, ואת המזרון הם ידקרו וידקרו ויחפשו אם דם מתחיל להכתים את המיטה, וכל הזמן הזה אני אהיה בתוך השמיכה. כשהגרמני יגיע אני אתן זינוק עם הרגל בדיוק ברגע שהוא מתחיל להרים את השמיכה בזעם, וככה אני אעוף יחד איתה והוא לא ירגיש שזה כבד לו, וכל הזמן הזה שהם יחפשו אותי במיטה אני אהיה מקומט בצד בתוך השמיכה, ואולי אפילו אמשיך לישון, כי אחרת אתחיל לרעוד מרוב פחד, והכלב של הגרמני יתחיל לרחרח, והוא יכניס פנימה את האף הרטוב שלו, שידגדג אותי עם השפם...לא, אני חייב להתעורר.אני חייב לא לצחוק תוך כדי שינה, כי מי יודע אם אני לא עכשיו מתחת לשמיכה שם חולם את זה, ולכן אני חולם חלום כזה עם דיגדוגים, כי באמת הכלב מתעניין בי.
חייב חייב חייב לומר לעצמי להתעורר!לפחות לנסות.
כי מתוך שינה אני מסוגל לעשות קולות ותנועות ללא שליטה, והם ישימו לב, ואני מנסה להתעורר ולא מצליח, מה שאני לא עושה, החלום ממשיך, ואני מנסה לחשוב איזו סכנה איומה זה, שאני ממשיך לישון, שהגוף יתעורר, אבל אני לא מצליח לצאת מזה, החלום לא נגמר, ואני בתוכו, ואני לא מבין איך זה יכול להיות, יכול להיות שיש סיבה שאני עוד חולם? שזו לא הסיטואציה שדמיינתי, שקרה משהו הרבה יותר נורא, שאני לא מדמיין, ואז אני קולט, שככה זה כנראה באמת - ואני מבין שאני מת.

ולהציל את עצמי מהחלום. כי בשואה הזאת, זה סיוט בתוך סיוט, ולכן צריך הצלה כפולה, קודם להציל את עצמך בחלום - לפני שאתה מציל את עצמך במציאות. אחרת אתה אבוד אבוד. אני לא נמצא שוב בישיבה, שאז אם אני חולם שאני מתפלל במקום להתעורר לתפילה, אז מקסימום יכעסו, כאן הונאה עצמית חלומית יכולה לעלות לי בחיים. אם הם באמת דופקים - ואני חולם שהם דופקים, אז זהו, אני - נדפקתי. אני חייב לצאת, להתמודד עם החיים, עם העולם. דבר ראשון בבוקר - אחרי דבר אחרון בלילה, מייד, מייד אחרי שאצליח סופסוף לצאת מהעולם הפנימי, מעצמי, אין לי זמן, הגרמנים. ואני לכוד כאן בפנים, כמו הודיני, פעמיים, ארון בתוך ארון, במלכודת עכברים בתוך מלכודת חתולים, מוח בתוך גוף (נשמה בתוך גופה?), וצריך להשתחרר (וצריך להשתחרר (וצריך להשתחרר (מהר!))). כי אם איבדתי את הקונקרטי, את העולם, אפילו בתוך החלום, כבר לא תהיה דרך חזרה, לא יהיה פתיל להתחיל למשוך - ולצאת מהמבוך. זה לא רק המכונה הנאצית, שאי אפשר להימלט ממנה, אלא המכונה היהודית - בתוך המכונה הנאצית (חלום לא מציאותי בתוך סיוט לא מציאותי - זה השילוב השואתי, הקטלני). רק שהעייפות, כל כך, מכל הרדיפות (אחרי מי?), שבא לי רק לוותר, לוותר לעצמי, לוותר על הבוקר - להישאר בלילה ולא להתעורר. ואני אומר (למי?): אין דבר מסוכן יותר. מוות בטוח. להשתבלל בתוך עצמי - לנצח. לכן אני קודם כל חייב לפחות לנסות לשלוט בחלום של עצמי - אני לא יכול לקבל את הסוף הזה - ולחזור אחורה, לחפש איזה כיוון לעתיד (תמיד התעניינתי בעתיד!), משהו שלא חשבתי עליו, משהו שהם לא חשבו עליו, שאף אחד לא חשב, למצוא איזה מוצא מהללא מוצא, גם אם אין יותר ימין ושמאל, והכול חסום - להוציא את עצמי מהמבוי הסתום בתוך המבוי הסתום.ומתוכו - לפנות למעלהומתוכו - לפנות למטה

הרי לא יכול להיות שהנאצים מדגדגים אותי עם נוצה תוך כדי שינה? אני חייב לחשוב על משהו עצוב מאוד, נורא, שיגרום לי לא לצחוק, כמו בטקס הזיכרון, אני חייב לחשוב על השואה, איך אני נלקח לאושוויץ. אבל אז דבר ראשון שעובר לי בראש זה דווקא הבטן שלי, שלא עשיתי דיאטה עכשיו שצריך לפני כולם להיות עירום, או בעצם מזל שלא עשיתי כי אני צריך להפוך למוזלמן, או שאיפכא מסתברא יהפכו אותי לסבון כי אני לא נראה כל כך ספורטיבי בסלקציה, ואיך תמיד יש לי חיוך מטופש, לא משנה מה, אפילו אחרי התאונה שבא השוטר, ואפילו כשהודיעו שאמא מתה, וניסיתי להסתיר אותו מאח שלי, בכל פעם שקורה משהו, אפילו בשואה אני מחייך, אפילו באושוויץ, זה פשוט הפה שלי וזה לא אשמתי שהוא מסבך אותי בצרות כי לא משנה מה אני עושה אני נראה מחייך.והמפקד הגרמני אומר: תגיד לי, מה אתה מחייך?והכלב מלקק לי את הפרצוף המחייך.
ואני אומר מה פתאום מחייך. והמפקד צועק: מה אתה חושב שאני לא רואה שאתה מחייך כשאתה אומר שאתה לא מחייך, מה אתה חושב שאתה פה בקייטנה באושוויץ, מה מצחיק אותך בסיטואציה? ואני אומר לו שום דבר באמת, המפקד, אתה לא רואה כמה אני רועד ממך, בחיי שאני ממש מת מפחד, הייל המפקד. והוא מאדים כמו עגבניה: בפקודה - תגלה לי, אני רוצה לדעת, אפילו עכשיו, אתה צוחק עלי או מה? ואני אומר: מה פתאום צוחק ממך? בשיא הרצינות, אני רוצה לחיות. והוא צורח: שוב, שוב הוא עושה לי את זה וחושב שאני אידיוט! כל מה שאני עושה לכם ועדיין רואה את החיוך בקצה הפה, וכמה שמתעללים בגללך בכל האסירים ואפילו אני הגרמני התעייפתי מלהריץ אתכם מסביב למשרפות, אז תספר לנו עכשיו מה מצחיק, שכולנו נצחק, או שאני אראה לך מה מצחיק. ואני מתפרץ זה הפרצוף שלי זה פשוט הפרצוף המצחיק שלי אפילו עם בחורות במיטה! הן מתלוננות שזה מצחיק אותן והן לא מסוגלות ליהנות כי פשוט אי אפשר לקחת אותי ברצינות, גם כשאני רציני עד מוות בבקשה ככה נולדתי זה הפרצוף הפרצוף, וכולם כולם (אפילו כל מי שחשבתי שהם חברים שלי) מסתכלים וצוחקים - והמפקד יורה לי בפרצוף. ועוברת בראשי מחשבה אחרונה שבטח גם במותי עדיין ישאר לי החיוך שעלה לי בחיי, וכולם שוב יצחקו והמפקד יתחרפן, ואני לא מצליח שלא לחשוב בשאריות המוח המושפרץ שזה ממש מצחיק - מבחוץ. כי המוח כבר לא מרגיש את הכאב, כי אין בו עצבים - והוא עף מחוץ לראש, ולא מסוגל שלא לשעשע את עצמו מבפנים, המוות הוא בדיוק כמו בחלום.

ואני מתעורר, ורואה שזה הכלב שלי, והגרמנים בדלת. ואוי ואבוי אני מכיר את הכלב האידיוט הוא ינבח עליהם והם ידעו שיש מישהו בבית. אבל הוא ממשיך ללקק לי את הפנים, כדי שאתעורר לקחת אותו לטיול לילה כי אני נרדמתי והוא חייב שירותים. ואני לוקח את הכלב הרע הזה, שנדמה לי שנדרס בכלל כשהייתי ילד, לטיול, ואיכשהו אני כבר במדרגות, למרות שאני לא זוכר שפתחתי את הדלת, ולא מבין לאן הלכו הגרמנים, והנה הם עדיין למעלה אבל הכלב כבר מושך אותי למטה להשתין, ואני רואה שהרצועה שלו הסתבכה ברצועת הנשק של האס האס ואם הוא ימשיך למשוך הגרמני יתגלגל במדרגות, ולכן אני משחרר אותו ומתחיל לרוץ אחרי הכלב, והרחוב מלא בחיילים ואני קורא לו בגרמנית שלא יחשבו שאני יהודי שבורח (אלא שאני רודף אחרי הכלב (ולכן שיש לי כלב (ולכן ממש לא חשוד כיהודי))): הייל כלב, תעצור. ועוצר אותי עם הפיג'מה אחד החיילים ומבקש לראות תעודות ואני אומר הכלב הכלב גנב לי את הארנק, והגרמני מסתובב ואני גונב לו מהמכנסיים מהכיס האחורי את הארנק שמציץ, והוא מסתובב מייד, ואני לא יודע איך להסביר לו מה הארנק שלו עושה לי ביד, אז אני זורק את הארנק לכיוון הכלב רחוק רחוק והגרמני מסתובב לראות לאן נזרק הארנק שלו וכל המטבעות מתפזרות והוא מסתובב אליי והכלב הצדיק שלי, שרוצה להגן על בעליו, בא ונושך אותו בתחת, והוא מסתובב אליו, ואני בורח ואני לא מאמין שלא קורה לי כלום ומחכה כל רגע לשמוע את הירייה בגב אבל הנה עוברות השניות ואני יודע שיש לי רק כיוון אחד, לברוח, ואין לי חלקיק שניה לבזבז להסתכל אחורה אבל אני פשוט לא מאמין איך זה קורה וחושב מה אני לא אדע את סיפור ההצלה של עצמי זה לא הגיוני אף אחד לא יאמין לי אבל הנה זה באמת מצליח ואני מתרחק ואני אומר שזהו זה הרגע האחרון להציץ אחורה להבין מה קרה ברגעים הקריטיים של חיי לפני שאני נעלם ואני לא מתאפק ומסובב אחורה את הראש - והגרמני יורה לי בפנים.

חיי לילה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהי באמת אינטליגנציה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia32" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/braintissue.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהי באמת אינטליגנציה

אם המקבילה של מדעי המחשב לאינטליגנציה היא כוח החישוב - מהי המקבילה לקשב ולכושר הריכוז? כיצד רשת מבוזרת יכולה להתרכז במשהו - ומדוע המנגנון הזה חשוב לפעולתה התקינה - וחסר כמעט לחלוטין כיום? על הטעות הגדולה של העיסוק האידיאולוגי במדע המדינה במקום העיסוק האלגוריתמי

מאת: אני חושב משמע אני מרוכז

בלבולי מוח  (מקור)

בחברה מריטוקרטית, שבה להשכלה ואינטליגנציה יש יתרון כלכלי, ועם מוביליות לא מבוטלת, ושלכסף יש בה ערך גבוה, כלומר שאדם חכם יכול להפוך לעשיר או לפחות לאמיד (לא תמיד היה ככה) - כמה דורות יקח עד שיהיו פערי אינטליגנציה בין העשירים לעניים? כלומר שהעניים יהיו באמת יותר טיפשים? וכמה מהאינטליגנציה היא יכולת חישוב לעומת כמה ממנה היא בכלל יכולת מיקוד וקשב? הריכוז הגבוה, לאורך שנים וגם לאורך מבחנים, שנותן השכלה, ושמאפשר התמודדות עם ידע מורכב וחשיבה עמוקה - האם הוא לא יותר חשוב מעוצמת מכונת החישוב? הרי נגיד שהעוצמה פחותה אבל ניתן להפעיל אותה לאורך יותר זמן, ובעיקר בצורה ממוקדת לאותו כיוון, האם לא נגיע יותר רחוק בזכות הנהג ולא בזכות עוצמת המנוע, או אפילו מהירות הרכב.

ממה שאנחנו יודעים על התנהגות רשתות, דווקא התופעה של ריכוז כישרונות יוצר מפץ אינטלקטואלי, ולאו דווקא מוחות בודדים וחזקים במיוחד, או עוצמת היכולת הממוצעת ברשת (למשל, ההשכלה הממוצעת באוכלוסיה). וגם בהתנהגות של חישובים - התוכנה יותר חשובה מעוצמת החומרה, והניווט יותר חשוב מכוח הסוס של הרכב על מנת להגיע במהירות. ברוט פורס לא משנה הרבה, אלא האלגוריתם. זו התובנה הבסיסית שמאחורי תחום הסיבוכיות במדעי המחשב. כלומר, אם אינטליגנציה זה בעצם יכולת ריכוז ומיקוד, בזה לגברים יש יתרון מסויים, על חשבון פעולות מרובות וחלוקת קשב, וזה כולל ריכוז במטרה, הציד, הדרייב וההישגיות, שמאפיינים את הרבייה הגברית יותר, בניגוד לנשית.

כל זה עומד כמובן בניגוד לאנשים לא מרוכזים ומוסחים בקלות, ובמיוחד על רקע ההסחות הרבות של העידן המודרני, שמשמעותן ארוכת הטווח היא ירידה באינטליגנציה באוכלוסיה, אם ריכוז הוא מה שיוצר אינטליגנציה ומה שמבדיל באמת בין חכם לטיפש. היכולת להתרכז נהיית יותר נדירה, ויותר חשובה. אבל מה הקשר בין יצירתיות לריכוז, כאשר יצירתיות היא יכולת לפתור בעיה למשל? אולי, מעבר לאינטליגנציה, היצירתיות מושפעת אפילו יותר מהריכוז. כי מהו ריכוז? המוביליות של הרשת אל המרכז, היכולת של כל חלקי המערכת להשתתף בפתרון הבעיה שלפניך - למשל, היכולת של כל הרעיונות והידע במוח לעשות אינטגרציה ממוקדת באתגר נקודתי (כמו מבחן אינטליגנציה, או כתיבת פרגמנט).

לכן, כפי שכבר רואים בכמה חברות מתקדמות, אפקט פלין יכול להתחיל להתהפך, והאינטליגנציה הממוצעת באוכלוסיה שעלתה בעשרות נקודות במאה ה-20 תתחיל לרדת במאה ה-21. בחברה שבה אנשים חכמים ואינטלקטואליים יותר נהיים פחות דתיים, ואילו דתיים מולידים יותר ילדים, כמה דורות יקח כדי שחילונים יהיו יותר חכמים מדתיים, ושיהיה בה מיעוט חילוני חכם ורוב דתי טיפש? ובכלל, האם מגבלות הקוגניציה האנושית נובעות ממגבלות יכולת החישוב או הרבה יותר מכך דווקא מיכולת הריכוז המוגבלות או מיכולת קבלת ההחלטות המוגבלת, שנובעות בכלל אולי משיקולי אנרגיה של המוח? ואולי צריכת האנרגיה הגבוהה בקבלת החלטות גורמת לכך שגם אנשים יצירתיים מתקבעים בסופו של דבר, כלומר היצירתיות האנושית מוגבלת בעיקר מכך שמוח יצירתי דורש יותר אנרגיה, וכך גם מוח לומד, מאשר מוח שנכנס למסלול, לשגרה.

כל הלמידה כולה משמעותה היא להפוך מסלולים חדשים וקשים שמצריכים ריכוז והחלטות למסלולים ישנים ושגרתיים שמצריכים פחות אנרגיה מוחית כי יש בהם פחות חיפוש ויותר אוטומציה. לכן כל הניסיונות שלנו לקבל החלטות טובות ולהשתנות צפויים לכישלון כי ליכולת ההחלטה שלנו אין יכולת להחזיק אותנו אלא רק להרגל. וכל זה רק בגלל שיקולי אנרגיה לא רלוונטיים כיום, כשיש לנו אינספור קלוריות להכניס. כלומר האם תיתכן מוטציה של מוח שפעיל הרבה יותר וצורך הרבה יותר אנרגיה, ומאפשר לאכול בלי חשבון?

האם נגיע למצב שבו נפנים לעומק שעוצמת כוח החישוב פחות רלוונטית מעוצמת האלגוריתם? הרי זו המסקנה העקרונית במדעי המחשב. האם למשל יגיע יום שבו מעבדים חזקים יותר אקספוננציאלית לא יהיה חזקים יותר ככוח בעולם אפילו בצורה לינארית? ברור שמעבד חזק פי 2 איננו חזק יותר ככוח בעולם פי 2, מבחינת מה שהוא יכול לעשות, אם הוא רק מריץ את אותן תוכנות יותר מהר פי 2 זה למשל לא שווה פי 2 כסף. כלומר - האם חוק מור לא בהכרח יוביל לאינטליגנציה כל עוד אין אלגוריתמים יותר טובים, או שאולי כבר יש לנו אלגוריתמים טובים, או סבירים, אבל בכמה סדרי גודל פחות ממה שצריך, וכן נשיג את היכולת הזאת? סביר שיכולת החישוב המעשית של המוח פחותה בסדרי גודל מיכולת החישוב העקרונית שלו כמכונה בעלת כך וכך נוירונים. כלומר עם אלגוריתם טוב נגיע לאינטליגנציה הרבה לפני שנגיע ליכולת החישוב של המוח, ועם אלגוריתם יותר גרוע משל המוח יתכן שגם כשנגיע ליכולת החישוב של המוח תהיה לנו עוד כברת דרך כדי להגיע לאינטליגנציה. זה מקביל להבחנה בין אינטליגנציה ככוח חישוב לאינטליגנציה ככוח ריכוז.

גם מבחינה חברתית, מה שחשוב הוא מציאת אלגוריתמים יותר טובים, ולא עבודה יותר קשה ומאומצת ונכונה באלגוריתמים הקיימים. הדמוקרטיה, למשל, לא תוחלף במלוכה או בחזרה אחורה, גם אם היא תקרוס - אלא באלגוריתם חברתי יותר טוב מהדמוקרטיה. למשל, האלגוריתם הכלכלי יותר מוצלח היום מזה השלטוני, ולכן יותר ויותר הולך לכלכלה ופחות למדינה. אבל בעתיד ייתכן אלגוריתם יותר טוב מזה הקפיטליסטי, ואם יווצר אלגוריתם כזה ברשת, שינהל את התנהלות האנושות דרך הרשת, אז המדינה והכלכלה יאבדו מכוחן לטובת הפלטפורמה הזאת. לכן ההשקעה באלגוריתמים חברתיים היתה צריכה להיות עיקר מדע המדינה היום.

לא לעולם חוסן - לא לדמוקרטיה ולא לקפיטליזם - אלא רק עד שיהיו אלגוריתמים יותר טובים, כלומר גם אם הם קיימים עוד צריך ליישמם חברתית, ולהפוך את רשת האינטרנט לרשת נוירונים, שבה האנשים הם נוירונים. כיום זה אולי כבר ככה בעיקרון, רק שמי שקובע איזה אינפוט מקבל אדם מכל הנוירונים ("חברים") אליהם הוא התחבר ולמי האאוטפוט שלו הולך זה אלגוריתם הקיר של פייסבוק, ורק ברגע שיהיה אלגוריתם יותר שקוף וחכם זה יעבוד. כי כרגע הדבר היחיד שניתן להעביר זה פוסטים, והדבר היחיד שניתן לקבל זה לייקים כתגמול. אבל תיתכן גם העברת כסף ומוניטין כתגמול. וחשוב מכל - יתכן שניתן להעביר גם עבודה, למשל קטע קוד שעושה משהו, או עבודה אמיתית, או מחקר מדעי. וצריך מישהו עם חזון שיקים את הרשת הזאת, שבה הרצון לבצע עבודה טובה ינבע מזה שהמוניטין שלך יהיה תלוי בזה. וזה מה שיוכל להחליף את הקפיטליזם - נוירוקפיטליזם. כמו שאת הדמוקרטיה תוכל להחליף נוירודמוקרטיה.

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד ניתן להתנגד לתקשורת? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia45" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/culturewar.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד ניתן להתנגד לתקשורת?

הגיעה העת למלחמת תרבות מקיפה - בתקשורת (ולא, לא בגלל ביבי). תופעת האקטואליה חורגת בימינו ממימדים של עוד תודעה כוזבת מיני רבות והגיעה למימדי השתלטות עויינת על התרבות ועל תודעת האדם - ועליהם להשכים להורגה לפני שתחסל אותם (במחשבות מעמיקות על ביבי). רק שילוב בין "הסולידית" לחברה החרדית יאפשר עמדה של אדישות לחומר ולחיי השעה - עולמה של התקשורת - ועיסוק ברוח ובחיי עולם - עולמה של התרבות. ימי הביניים כאלטרנטיבה לאסכולת פרנקפורט

מאת: עיתונאית לשעבר

קריאת קרב במלחמה על התודעה: חדשנות תרבותית נגד חדשות התרבות ותרבות החדשות  (מקור)

הגיע הזמן לנהל בתוך התרבות דיון שלא יכול להתקיים בתקשורת, ושאכן לא יתקיים בה לעולם - והוא הדיון על התקשורת עצמה. בניגוד להצגה הנפוצה (בתקשורת!), התקשורת איננה ערוץ ביטוי של התרבות, ואין ביניהן יחסי סימביוזה או שיתוף פעולה. להפך. במצב העניינים הנוכחי, כבר לא ניתן להתעלם מכך שהתקשורת הפכה לאויבת הגדולה ביותר של התרבות - שמחסלת אותה בפועל ממש. לפיכך, על התרבות להשלים עם שקיעתה - או להשיב מלחמה. ולכן על התרבות בימינו מוטלת המשימה (התרבותית!) הכבירה להיות האויבת הגדולה של התקשורת - תנועת ההתנגדות אליה.

מעצם טבעה, התקשורת מתחזה לתרבות - לבעלת חשיבות - כשהיא מוכרת רדידות, ולכן היא האויבת הטבעית של העומק, כשהיא גונבת את תודעתו של העם וממכרת את מוח האדם. מעצם היותה מכונת תשומת לב, אין דבר שהתקשורת לא תעשה בשביל תשומת לב. הפורנוגרפיה והפרופגנדה הן התקשורת בהתגלמותה, ולא מקרי קיצון, ולכן דווקא אין ביניהן סתירה, כפי שאנו רואים כיום. הטעם הרע, הקיטש והמניפולציה הזולה - הם הדקדוק הפנימי של האקטואליה. לכן, אסור להתווכח איתה בשפתה, במדיום שלה ובמגרש שלה - אלא רק במדיומים הפנימיים של התרבות: יצירת הספרות, האמנות, הקולנוע, המחקר וכתב העת. שדה הקרב עם התקשורת לא יכול להיות התקשורת עצמה אלא מדיית ההמונים עצמם: האינטרנט. התרבות מתחרה עם התקשורת והתודעה שהיא יוצרת על פייסבוק, למשל. וזהו קרב חפירות יומיומי. כל פוסט על ביבי (בעד או נגד) או על הפרשיה הנוכחית שמקדמת התקשורת (נגד או בעד) - הוא הפסד.

התקשורת מציגה עצמה בכחש כבסיס הדמוקרטיה (נרטיב הנותן לה לגיטימציה!), אבל בפועל גונבת את הדמוקרטיה מדיון העומק שנערך (ושצריך להיערך!) בתרבות, ומחליפה אותו בדיון מופקר - והיא האחראית המרכזית לקריסת הדמוקרטיה. התקשורת הובילה לפאשיזם, וכיום מובילה לפופוליזם, והיא הדמון המסוכן ביותר של ימינו: היא היא הסכנה הגדולה ביותר לשלום העולם, לרוח האדם ולתרבות האנושית. המדיה היא אלימה, משסעת ומשחיתה, והיא הופכת אנשים לחלולים, טיפשים ורדודים. הגיע הזמן להתייחס לאתרי החדשות כאתרי פורנו. זו צריכה להיות בושה לקרוא חדשות, לדבר עליהן ולחשוב על פיהן. מי שמפגין בקיאות בגיבורי הרכילות האקטואלית הוא כמי שבקיא בשמות כוכבי פורנו.

התקשורת שעוסקת בתרבות השחיתה את התרבות עצמה, ואסור לתרבות לשתף איתה פעולה. התקשורת היא המייבאת מספר 1 של טרנדים אמריקאיים חלולים (ששמענו עליהם בתקשורת!) לתוך התרבות, והיא מציפה את השוק בחיקויי תרבות זולים ובאיכות נמוכה - מה שנקרא (בתקשורת, נו) "תרבות פופולארית". התקשורת היא האחראית לירידת הערך והרמה בתרבותינו המקומית - ולאבדן הביטחון העצמי שלה, וחמור מכך - לאובדן הערכים התרבותיים מהאליטה המקומית. היא גם האשמה בניוונה וקריסתה של אותה אליטה (כן, אני מסתכלת לכיוונך - "הארץ"). הנזק שגרם בני ציפר לספרות הישראלית גדול בסדרי גודל מכל נזק שיכולים לגרום שר (או שרת) תרבות כלשהם.

אין טעם לעסוק ב-"שיפור התקשורת", כי זהו עניין מבני ומהותי (וכלכלי!) של תקשורת המונים - המוניות. לכן, העיקרון המרקסיסטי של שורת הרווח הוא אבן הבוחן הראשונה שתבחין בין תקשורת לתרבות: כל מיזם שנעשה ממניע מסחרי, ושמטרתו כלכלית (או מטרה חוץ תרבותית אחרת), הרי שאמצעיו הם מניפולציות לשם כך. רק מיזם שלא למטרות רווח, שכל מטרתו תרבותית, ושפועל בתוך ולמען התרבות - רק הוא יכול להוות אלטרנטיבה לתקשורת. תרבות לשמה.

הצרה הגדולה ביותר עם הקפיטליזם היא דווקא שהוא מצליח, מדי, ולכן הצלחתו החומרית מלווה בהשתלטות תודעתית. כלומר מחירו הרוחני והתרבותי של הקפיטליזם הוא בלתי נסבל. אך בניגוד לתובנות אסכולת פרנקפורט, אין המסקנה היא שצריך לוותר על הקפיטליזם. כמו שהשחתת הדמוקרטיה את התרבות - אין מסקנתה שצריך לוותר על הדמוקרטיה. להפך, הקפיטליזם והדמוקרטיה הם מוסדות מאפשרים, שבזכות הרווחה החומרית והחופש שהם יוצרים ניתן ליצור, ללמוד ולחקור ללא מטרות רווח ולטווח ארוך. ברמה החברתית הם יצרו חברת שפע שמעולם לא התקיימה בהיסטוריה, וברמה האינדיבידואלית, כל אדם יכול לשחרר את עצמו מהמירוץ אם רק יפתח תודעה דומה לזו של "הסולידית" או התודעה החרדית - והרשות נתונה.

הבעיה עם הקפיטליזם והדמוקרטיה היא דווקא התקשורת, דהיינו השתלטותם הטוטאלית על התודעה הציבורית והפרטית, דרך הפוליטיקה, האקטואליה וחברת הצריכה. כמוסדות בסיסיים הם עובדים היטב - אך התקשורת הופכת את הדמוקרטיה והקפיטליזם למוסדות טוטליטריים: ששולטים בתרבות, בחשיבה ובנפש. למה הדבר דומה? להישגי הרפואה המודרנית. הישגים תקדימיים אלו מאפשרים חיי תרבות מעמיקים, ולולא בריאות הגוף התודעה לא היתה יכולה לעסוק לרגע בעולם הרוח ברווחה. ואילו התקשורת מקבילה למי שמעסיקה את האדם יומם ולילה בחיי הגוף שלו - בחרדות נוירוטיות מסרטן וממחלות, בפעילות גופנית ומינית אובססיבית, בתודעה שסובבת סביב מעקב אינטנסיבי אחרי תזונתו ופעילות המעיים שלו - ובכך מבזבזת ומהפכת את הישגיה המשחררים של הרפואה. הגוף (הבריא למדי!) הופך מאמצעי למטרה - ומשתלט על המחשבה והנשמה, ברמה שלא היתה חלק מתודעתו של אדם אפילו בתקופת מגיפות הדבר בימי הביניים. בכך, התקשורת כמחלה מדבקת הופכת למוות השחור של התודעה - למגיפה רוחנית עולמית. טרומפ וביבי הם וירוסים.

הפתרון הוא כמובן הפתרון הימי ביניימי: לחזור לחלוקת ערך חדה בין התחום הנחות והגופני לתחום הגבוה והרוחני, ולא לאפשר לחלק הגופני והנמוך של המדינה והחברה (הדמוקרטיה, הקפיטליזם) לשעבד אליו את החלק הגבוה (התרבות). פוליטיקה היא דבר מזוהם, מביש, מכוער וקטנוני, והיא אכן כזאת, וכאלה הם האנשים העוסקים בה - ורק התקשורת הפכה אותם לגיבורי תרבות. התקשורת היא זו שהעצימה פוליטיקאי (!) סתמי כמו ביבי והפכה אותו לסלע קיומנו ומרכז ההוויה - דווקא בגלל רגישותו לכל מה שנאמר ב-"תקשורת" (מה שמחניף ומשתלם לה מאוד, גם כלכלית). בעוד מאה שנה רק בבתי אבות יהיו אנשים שיזכרו מי זה ביבי - וגם שם מן הסתם כבר לא כל כך. אך העיסוק האובססיבי בביבי בא על חשבון עיסוקים חשובים בהרבה - הן בעולם המעשה והן בעולם הרוח - שרק הם יזכרו לדורות, ומכאן הנזק העצום שהעיסוק הלא פרופורציוני בביבי גורם לכל מי שמכור אליו ולתקשורת המפמפמת אותו. כמו וירוס שמשתלט על מחשב-על כדי להריץ בו כריית ביטקוין אווילית - כך התקשורת מבזבזת את המוח היהודי. אף השקעה חומרית בחינוך לא תעזור כשהתקשורת מכתיבה את האתוס החברתי ומכתירה את גיבוריו הברואים בצלמה ובדמותה (הסלבס, הפוליטיקאים) - והתוצאה היא תת-תרבות. קריסת החינוך היא בעיה תרבותית - לא כספית.

הרבדים הנמוכים של הקיום הם חיוניים (יש מישהו שלא הולך לשירותים?) - אך השתלטותם על הרבדים הגבוהים היא האסון של ימינו. לתרבות יש כלי נשק רבי עוצמה להילחם בתקשורת: ביזוייה האינטלקטואלי, הגחכתה הקומית, הוקעתה הערכית והשפלת העוסקים והעסוקים בה. לא פחות חשוב הוא ביצור אידיאולוגיה שמקנה למדיה את חשיבותה האמיתית: פעילות המעיים של החברה, או לכל היותר הלבלב, כשכיום היא מתיימרת להחליף את המוח (מה הפלא שהחברה מתנהגת כחלולת מוח?). התרבות נלחמה בעבר בלא מעט מפלצות רבות עוצמה בשעתן (הכנסייה, המלוכה, המיניות עצמה, האלילות, ועוד), אך יכלה להן במלחמת התרבות: כי מלחמה זו מתנהלת במגרשה שלה. כל עוד היא נלחמת במגרש של היריב - מגרשה של התקשורת - היא תובס תבוסה צורבת, ותישאר תרבות מובסת כפי שהיא כיום.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חלום על שין אחרי הנישואין - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor62" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/brideshabat.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חלום על שין אחרי הנישואין

ואני מחפש אחריה ברחובות ומגלה רחובות שמזמן לא הלכתי בהם שנים ואני רוצה להציל את ש', וכלתי כועסת עליי שאיחרתי בשבת. ואז אני אומר לה שיש ש', והידידה שסיפרתי לה עליה היא ש' והיא בת זוג לשעבר ולא ידידה

מאת: לכה דודי

בואי כלה  (מקור)

חלמתי שאני הולך לבית כנסת בליל שבת ו-ש' נותנת מתחת לבית הכנסת חוג של סיפורים אירוטיים ואני מגלה שהיא מפרסמת את כל הצרות שלה באינטרנט וביניהם סיפורים אירוטיים, ואני רוצה לעזור לה ומרים אותה בידיים, כי היא כותבת על כל כאב הלב שלה עם הבחור וההסתבכות שלה איתו, ואני מצליח להרים אותה בידיים כמו בסרטים למרות שאף פעם לא הצלחתי להרים אפילו ילד ובטח שלא מסוגל להרים אישה, וכל כמה זמן זה כבד והיא כמעט נופלת ואני משנה תנוחה ואנחנו מדברים על מה שהיה - כשהיא בידיים שלי. ואני לוקח אותה משם בלילה ברחובות של איפה שגרתי פעם ומזמן לא הלכתי שם. וכולם כבר חוזרים מבית הכנסת ולא ברור לאן אני לוקח אותה ואז היא נחמדה אליי, ואני אומר לה שאם יהיה לי כסף מהספרים בעתיד אני אאתר אותה ואני אתן לה אותו. והכוונה גם אם היא תהיה נשואה למישהו אחר. ואני מתפלא על עצמי שאני אומר את זה כי בכלל לא מגיע לה, ואומר לעצמי שאני משוגע שאני אומר את זה אבל אין לי שליטה על הפה כי אני אוהב אותה.

והיא אומרת שעכשיו שאני לוקח אותה ככה היא כן נמשכת אליי ושזה לא היה אף פעם, ואז אני אומר שהאמת היא - כי נראה לי שאני צריך לומר את האמת בגילוי הלב בינינו ושהתקרבנו - והאמת היא שאני כועס עליה. ואז היא מתעצבנת עליי - ומתהפכת עליי - ולא רוצה לדבר אתי ונעלמת ואני מחפש אחריה ברחובות ומגלה רחובות שמזמן לא הלכתי בהם שנים ואני רוצה להציל את ש', וכלתי כועסת עליי שאיחרתי בשבת. ואז אני אומר לה שיש ש', והידידה שסיפרתי לה עליה היא ש' והיא בת זוג לשעבר ולא ידידה. ושתבין שקשה לי. וזה מרחיק אותה ממני, ואני חושב שתתאמץ, שתבין, שזה לא פשוט. ואז אחרי שתתאמץ היא אולי לא תזרוק אותי כמו ש', שאני רדפתי אחריה - ולא התאמצה.

אבל נראה שאני לא מצליח להסביר את זה לה והיא לא מבינה, ואני מתבאס שפספסתי את ההזדמנות עם ש' שפתאום התקרבנו ואז בלי התראה ברחה, ומה עשיתי לא נכון. והנה עכשיו אני שוב מספר את האמת לכלתי החדשה, ומקל עליי שכבר לא מסתיר, וחשבתי שזה סופסוף יקרב - אבל האמת לא עוזרת. וכבר לא מכיר את הרחובות של איפה שגדלתי והכל כבר מלא חרדים, והילדים החרדים אומרים הוא משטרה, וילד אחד אומר לא יכול להיות כי יש לו כיפה שחורה אבל הוא נראה מוזר עם כיפה. ואני מפחד מהילדים רץ שם במדרגות איפה שהיתה ילדה שאהבתי פעם, והיה שם שער שהיינו נכנסים לחצר שלה, אבל אני ממשיך לרוץ כאילו אין שם שער במדרגות כי היא לא גרה שם מזמן עזבה את השכונה לפנינו, ואף אחד מהילדים החרדים לא יודע שהייתי שם בתור ילד הרבה לפניהם - ושזה המקום שלי לפניהם.

חיי לילה