html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מקום ראשון בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה" - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut30" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/elephantmating.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מקום ראשון בתחרות הסיפור הקצר של התדרדרות הארץ: "גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה"

נימוקי השופטים: "גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה" הוא דיווח חי מזירת הקרב העכשווית ביחסי המינים - אתרי ההיכרויות, שלכאורה נכתב בזמן אמת בעת פרסום התחרות בערב פסח. המציאות הישראלית הרחבה, מחוץ למדינת "הארץ", משתקפת בו כעירבוב עז של מסורתיות עם מתירנות וחילוניות עם צדקנות - שמייצר בתורו אידיאולוגיה חדשה ונועזת, מינית ודתית כאחד. כשחג הפסח הופך לחג הפורנו, וההיסטוריה האישית של המיניות מתנגשת עם ההווה הטכנולוגי המתסכל, והנמלים מזכירות את בני ישראל במצרים, והשדיים את הישיבה, וזרם התודעה הולך ומתערבל וחג סביב עצמו במהירות גוברת - הסיפור מגיע לחג חירות גברי חדש במרכז ההוריקן, בעין הסערה.

מאת: פורנו כשר לפסח

פורנו - הפיל שבחדר  (מקור)

גאוגרפיה היא עניין של פורנוגרפיה

פגשתי באתר מישהי שכתבה בפרופיל שהיא יודעת שהיא מאבדת פה כמעט את כולם - אבל היא מחפשת מישהו שלא צופה בפורנו. או שפורנו הוא עניין מורכב אצלו. שצופה אבל מודע שזה לא טוב לו, שמוכן אולי לצמצם, ואם הוא מוכן לבדוק את העניין היא תשמח מאוד להכיר. הניסוח היה מכמיר לב: מצד אחד "בל יראה ובל ימצא" של ביעור חמץ - ומצד שני להתעורר באמצע הלילה ולגלות שבן הזוג אוכל ביסקוויט במיטה.

מיד פניתי אליה ואמרתי שאני לא צופה, אבל לא מסיבות אידאולוגיות. כי אם אתה רעב ללחם למה תרצה לראות עוגות במסך? ושאלתי: באמת כולם צופים? והיא אמרה שמאז שכתבה את זה אין לה פניות. אמרתי שהיא משכנעת אותי לנסות, אולי גברים אחרים יודעים משהו שאני לא. אולי אני סתם טיפש ושמרן. והיא אמרה שאני לא שמרן כי גם היא לא צופה ולא שמרנית. וחשבתי שאם באמת כולם כולם צופים – גם בתוך הזוגיות - הרי שזו מהפכה חברתית חשאית. יכול להיות שהפורנו זו התגובה הגברית לפמיניזם? אבל הבנתי שיש תקווה הפעם.

כי תמיד באתרים צריך לחשוב מה היתרון היחסי שלך לעומת הגברים האחרים עבור הבחורה שבוחרת. כי הן מוצפות. ובגלל שכל הבחורים בורחים אז פה אוכל להשיג מישהי כמוה שבחיים לא הייתה רוצה אותי סתם. כמו כולן. והנה לכבוד החג המתקרב קיבלתי מתנה מהאתר: סיכוי נדיר לחמוק מהאפקט שידוע בשם "המיץ של הזבל" – השלב שבו נשארים רק הבעייתיים ביותר ביצירת קשרים והם עוד צריכים להסתדר אחד עם השנייה. אבל היא לא רצתה להגיד במה היא עוסקת, כי זה מורכב, ולא ענתה לשאלות ולא רצתה לתת מייל, רק טלפון. אז למרות שנדלקו נורות אזהרה ביקשתי אותו ממש בערב החג. כי נורא רציתי שתהיה לי מישהי שארגיש שהפסח הזה אני יוצא ממצרים.

וממש בהדלקת נרות היא שלחה את הטלפון וכתבה לי חג שמח ושנדבר אחריו. אז חיפשתי את הטלפון בגוגל בזמן שהדודים החרדים שאליהם הלכתי - כי לא היה לי איפה להיות - כבר לחצו עלי חזק לסגור את הטלפון כי השמש שוקעת. וגיליתי שהיא פריקית של פמיניזם מיליטנטי שמתחשב רק במה שבא לאישה, ובמיוחד במין. מטיפה. תעשי רק מה שאת רוצה. רק מה ש-א-ת רוצה. ואז ראיתי שהמחקר שלה עסק בכאבים בחדירה. וכבר הרגשתי שאני חודר לה לפרטיות אבל התחלתי להיכנס לכל המקומות שבהם היא כותבת לנשים וגיליתי שהבחורה לא יכולה לקיים יחסי מין. והיא בנתה מזה אידאולוגיה שלמה שמין זה לא חדירה ומנסה לשכנע בזה גם נשים אחרות ומתנגדת לטפל בבעיה. וכל כולה מוקדשת להרס החדירה.

ובהתחלה חשבתי שאחשוב, אעכל, אבל אז הרגשתי שאני לא רוצה שזה יכנס לי לנשמה כל החג וגם למה שהיא תחכה ותתבאס בסופו. והכי שנאתי את עצמי, שהנה כל הגברים שרואים פורנו הם אלה שצודקים ורק אני תמיד נופל על החולות הללו. איך גבר יכול לחיות בלי הדבר הכי משמעותי בשבילו. מה, רק בשביל לגעת בשדיים? והבנתי גם שאסור לי לכתוב לה את האמת כי אני פוגע בנכה מסכנה. איזה מין סוד אפל עד כדי כך שהיא הרגישה שהיא חייבת לשתף אותו לכל העולם ולהרוס את החיים שלה בגללו. להקדיש אותם אליו. ולהבריח כל סיכוי לזוגיות.

והברחתי את הטלפון לשירותים כדי שאוכל לכתוב, בזמן שהם שרים הא לחמא עניא, לא עזר כמה שקראו לי מהשירותים. ברגעים כאלה צריך להשתדל לגייס את כל הטאקט שלך. ונמחק שלוש פעמים ולא נשלח כי אין קליטה בשירותים. עד שהחזקתי את הטלפון מחוץ לחלון האוורור והתחננתי להשם שיוציא אותי מזה ובסוף הצלחתי איכשהו, מקווה שבלי לפגוע, אבל לא כמו הניסוח הראשוני שהיה מוצלח ורגיש. ויצא שביליתי שעה בשירותים והגעתי באמצע הסדר.

כתבתי לה שגיגלתי וגיליתי, ושיש לי רתיעה מאוד גדולה מעיסוק פוליטי, בטח בתחום המיני, מעצם היותי גבר מיושן ושמרן שעורג ליחסים רגילים, ושנרתע מפורנו כמו שהוא נרתע מסרטים בכלל. וממילא אני בצד הלא נכון של ההיסטוריה. שהרתיעה שלי מפורנוגרפיה נובעת מזה שאני תקוע בעבר, בניגוד אליה שהיא תקועה בעתיד. שאני לא מכניס את עצמי לשדה הקרב בין המינים, בטח לא כשאני בצד המפסיד. שאני בטוח שאני מנסח דברים בצורה דפוקה ושהיא תשנא אותי אבל אני פה על האסלה, מחזיק את הדלת שלא תפתח מבפנים כי היא נסגרת בקושי, אצל המארחים החרדים, וכבר נמחק לי הכול וכותב שוב מחדש ואולי פחות טוב. ומתנצל שמבאס אותה ערב ארוחת החג. ואולי בגלל זה אני לבד. מקווה שזה ישלח הפעם... וסליחה.

וכל החג חשבתי מה היא תענה לי, כי לא העזתי לפתוח שוב את הטלפון. הוא עושה רעש כשהוא נפתח. וחשבתי מה אענה לה, מה אם היא תכעס או תיעלב. ואיך אני שונא אותה. הרי היא ופורנוגרפיה אצלי באותה קטגוריה, שניהם סוכנים שמנסים להרוג את מה שאני הכי אוהב.

ואז הלכתי לבית כנסת. כי שאלו אותי מה אני עושה עוד בבית ושכולם כבר הלכו. וישבתי שם בתפילה בלי לומר מילה וחשבתי שאני צריך לחזור בתשובה. והסתכלתי בעזרת הנשים מלמטה, לראות אם יש שם נשים יותר נורמליות מהחילוניות. ולא הצלחתי לראות כי הכול חשוך שם. אבל חשבתי שאולי מישהי תראה אותי שאני מסתכל ותחשוב עלי ואולי אפילו תשאל. אבל הבנתי שאולי הן לא יאהבו את זה שאני מסתכל. ושאני צריך לעשות את עצמי מתפלל. והסתובבתי לצד הקדמי של אלוהים, כי הנשים מאחורה, והסתכלתי על הקיר והתייאשתי. כל הבחורות באתר, כמה זמן בזבזתי עליכן, על לנסות למשוך את תשומת לבכן במילים. ולא עזר לי. כי מה שתמיד קבע היו התמונות.

ובאיזשהו מקום כבר יותר טוב לבד. בנאדם אחר הוא סיוט. אלא אם כן הוא אישה. אבל הנשים היום הן כבר לא אישה. הן בנאדם. מי צריך את זה. הרי כל פעם שאני מתחיל עם מישהי ובסוף זה לא הולך אחרי שחיזרתי והתאמצתי - אני פתאום מרגיש הקלה. כי למה שאחפש לי מלכה ואז אצטרך לשרת אותה. אז הנה, את שלי עשיתי ואני נקי מאלוהים ומאדם. ויכול סופסוף לאכול. לא צריך לחשוב על כרס תופחת, או מה היא תחשוב על הדברים הללו שאתה כותב ולא מראה לאף אחד. ולה תצטרך להראות. ואז היא לא תאהב, או שתאמר שכן אבל תרגיש פתאום שהיא מסתכלת עליך אחרת. או, וזה הכי נכון, שהיא בכלל לא תתעניין.

וברחתי מבית הכנסת והלכתי לשבת מאחורה, ומצאתי את עצמי בנמלים. שנים לא התבוננתי בנמלים. אביב הגיע נמלה באה. ואני מסתכל בנמלים הללו שרצות בדפוס ויזואלי מורכב מדי מכדי שאוכל לתפוס אותו ואני מתמסטל מזה. כי מסתבר שקצת דרכתי על איזו שיירה שם בטעות לפני שהתיישבתי. כי נראה שיש שם איזו התרוצצות ובדיקה והערכת מצב, כאילו היה פיגוע. וזה כמו הגרמנים ימח שמם הנמלים החרוצות הללו. ואני חושב למה הנמלה כל כך יעילה, בניגוד לכל בעל חיים אחר כמעט? כי הן לא מתרבות. התשובה הזאת קופצת לי לראש ומיד אני מבין שיש בה יותר עומק משחשבתי, ואני חייב למצוא אותו.

כי העצלנים והדפוקים מבין המינים האחרים כן מתרבים. ואילו נמלה עצלנית שמשהו נדפק בגנים שלה נגיד, זה יכול לקרות כמו לכל בעל חיים, אבל בניגוד אליו הן לא מתרבות ולא מורישות את זה הלאה. ואילו רק מי שמתכנת את הנמלים, המלכה, היא מורישה. ולכן התכנות שלהן תמיד יהיה טוב. כלומר אין גן אנוכי אצל נמלים. ופתאום הנמלים הללו הפחידו אותי, הרי אני לא רואה פה אינספור יצורים נפרדים, אלא רק יצור אחד, שמחולק להרבה חתיכות שחורות שזזות בתזזית. וזה בדיוק כמו שהתאים בגוף כולם חרוצים. ממושמעים. התאים יעילים הרבה יותר מהאדם כולו. וזה כי הם לא מתרבים. רק תאי המין מתרבים, ולכן הם עצלנים ונדפקים בקלות. כלומר כל תאי הגוף כולל במוח הם כולם שפוטים שמנוצלים בידי תאי המין. שם יושבת המלכה.

ופתאום הבנתי את הקשר בין האבולוציה לפסיכואנליזה - שהכול מין. ומזה לפמיניזם. כי זה בדיוק כמו שהרב אמר בבית הכנסת שיש 4 מישורים שונים באדם כנגד 4 כוסות: גוף, נפש, רוח ונשמה. אז האבולוציה היא ההפנמה שהכול מין ברמת הגוף, והפסיכואנליזה ההפנמה שהכול מין בנפש, והפמיניזם זה המיניות כרוח, כג'נדר, ועכשיו יגיע העידן שבו גם בנשמה יגידו שהכול מין. המין כאמת המידה של כל הדברים, כולל בנשמה, כולל בכתיבה עצמה. כי אפשר להתייחס גם לספרות כמיניות של התרבות. שם הקוד הגנטי. למשל של דתות הספר. ולכן יש שם כל כך הרבה עצלנות וחוסר יעילות ופספוסים, כמעט אין יצירות מושלמות שעריכה לא הייתה משפרת. אפילו התנ"ך נראה כמו קוד גנטי שערכו אותו ברשלנות. דברים שלא עובדים טוב - שם הדברים שמתרבים. לכן המיניות זה דבר כל כך דפוק, המערכת שעובדת הכי גרוע בגוף, יותר מהעיכול, העצבים, הגדילה, כל דבר אחר. וגם המוח דפוק. כי גם הוא מלך. הוא הרי חלק מהמערכת המינית, כי הוא קובע עם מי להזדווג ועושה את זה גרוע. נמשך לבחורות לא מושגות ולגברים מניאקים. מעדיף שדיים ענקיים על כישורי אמהות. ובמקום נשים אמיתיות עם שגעונות אמיתיים – פורנו.

ואז נזכרתי בחלום על הפרות. כי אחרי ליל הסדר הגנבתי כוס חלב לפני השינה כדי להירדם, אחרי שהם כבר נרדמו בלי שהם יראו, כי אכלנו בשר. וחשבתי שכל הערבוב הזה של חלב ובשר - זה הסוד של השדיים. ואז בלילה חלמתי שהייתי חייב לבחור את החיה שהכי הייתי רוצה אותה כבת זוג, והתלבטתי בין כל מיני חיות, עד שבחרתי איילה, נסעתי לכרמל כדי לתפוס אחת, אבל היא כל הזמן ברחה ולא רצתה, וכששמתי אותה בכלוב היא ניסתה לנשוך אותי ולא הצלחתי לתפוס אותה. אני הרבה דברים אבל לא אנס. והדבר הכי קרוב היה שאמרו לי אתה תבחר בפרות, כי להן יש שדיים הכי גדולים, אבל לא רציתי לבחור בפרות שעמדו שם ברפת. אם כבר החיה הכי סקסית זה איילה. למרות שחיות זה מגעיל. אבל מה לעשות?

הבחורות הטובות הן נדירות ותפוסות. למרות ששדיים הם לכאורה בהישג יד, עוד מסתובבות פה ושם, זו לא תכונה כל כך נדירה באוכלוסיה. וזה ממש לא פייר שלנשים יש נשק כזה שתמיד יחזיר אותי אליהן לא משנה מה. אני מאחל להן שילכו לעזאזל אבל לא מסוגל לעמוד בקסם הזה. חבל שאין מוסדות לגמילה מהדבר הזה, הרי זו המשמעות המקורית של גמילה, גמילה משדיים. נגיד "שדיים אנונימיים". כי כולנו היינו מכורים. נולדנו מכורים. ואז מנסים לעודד את הנרקומן שאם הוא הצליח להיגמל משדיים אז הוא יצליח להיגמל מהסם, ולכן קוראים לזה גמילה, זו המשמעות הפרוידיאנית. אבל זה שקר, כי הוא מעולם לא נגמל משדיים.

מאז שאני זוכר את עצמי הם היו דבר מסחרר, הצורה העגולה שלהם גורמת למערבולת כזו במוח, ובמרכז ההוריקן, השקט שבלב הסערה, הפטמה, ועם כל זה הייתי עוד יכול להתמודד אם לא היו שני הוריקנים בכיוונים מנוגדים, שביניהם חושך וצלמוות, כלומר איזו כניסה ללב, אבל אי אפשר באמת לחדור ללב, ולכן זו החמצה מובנית, כאילו הכול בנוי שתיכנס לשם, אבל דווקא שם בשיא המשיכה, בעמק הכי קסום - אין חור. בגמרא קוראים למקום הזה "הוד יופייה". אומרים שגיחזי דחף בשיא הגסות את השונמית, שבאה להתחנן לנביא אלישע שיציל את הבן שלה, ושואלים איפה הוא דחף אותה, ועונים בהוד יופייה, ורש"י מפרש שזה המקום בין השדיים, ששם שיא היופי של האישה, זה במסכת ברכות וזה הדבר שאני הכי זוכר מכל המסכת.

אני זוכר בפעם הראשונה שראיתי שדיים, זה אחד הזיכרונות המוקדמים שלי. הייתי ילד בן 4 ונבהלתי מזה שהשכנה הניקה את הילד שלה, היו לה כמו תולעים ארוכות שנשפכות שם, שדיים שנדמו לי שנופלים ונופלים עד הרצפה, ענקיים, היא עשתה את זה ליד השכנות, ואני ראיתי ופחדתי מזה מאוד, נבהלתי שגם לנשים אחרות יש אולי כאלה, ופחדתי כנראה שגם לאימא שלי יש, למרות שהיה ברור שלאימא שלי אין, אבל זו כנראה מוטציה של הטבע, משהו לא נורמלי, בזיכרון שלי הם נפלו לפחות איזה 40 ס"מ למטה, ונדמה לי שהשכנות אמרו על זה משהו, שרק לה יש, בכל מקרה אני זוכר את השדיים הללו עד היום, אף אחד לא חשב שצריך להסתיר דבר כזה מילד בן 4 ובאותה תקופה כל הגברים היו בעבודה אחה"צ ככה שיכלה פשוט להניק שם בחצר ליד הנשים האחרות, תוך כדי שיחת שכנות, אני זוכר שראיתי וברחתי.

יכול להיות שרצתי הביתה כדי לבדוק שלאימא שלי אין כאלה, אבל עדיין הפחיד אותי שיכולים לצמוח לנשים כאלה, ואיך זה קורה, כי לדעתי השכנות העירו שם משהו על השדיים הענקיים האלה, שהיום כמובן הייתי מת לגעת ולחפון, אבל אז נראו לי פשוט שערורייה, מחלה אפילו, משהו לא טבעי, אני זוכר את הפחד העצום, והפחד העוד יותר גדול מכך שלכולם זה נראה טבעי, זה מסוג הפחדים הללו של הילדות שהרגשת ולא סיפרת לאף אחד, שהתביישת בפחד עצמו, כי מיד הבנתי שיש משהו מבייש בזה, בכל הסיפור.

היו הרבה פחדים כאלה, שהיו איומים, אבל דווקא בגלל זה לא סיפרת לאף אחד. אני בטוח שהיו אבל אני לא מצליח להיזכר באף אחד עכשיו, אבל אני בטוח שאני יכול להיזכר. הייתי ילד כזה שמאוד בוגר ופתוח לכאורה ומדבר עם מבוגרים, מצד שני תמיד מסתיר ממבוגרים עם תחושה שיש דברים שאסור להגיד אפילו שהם מובנים מאליהם אבל דווקא בגלל זה צריך להסתיר אותם, כי זו בושה עמוקה מאוד שידעו, ובמיוחד שידעו שאני יודע. וככה התהלכתי עם הפחד מהשדיים וממה שיש לנשים בחזה, אולי גם לגננת יש את זה, אולי זה מדבק, היה לי ברור שזה משהו לא בסדר ודווקא בגלל שאחרים התייחסו לזה כבסדר זה מסוכן.

ואז אני זוכר גם את הפעם הראשונה ששמעתי על פורנו. היום ילדים ביסודי רואים פורנו אבל אז זה לא היה ככה. זה היה בקשר לאחד התלמידים בישיבה התיכונית שתמיד דיבר כל הזמן באובססיביות על שדיים והיה מצחיק עם זה כל הזמן את החבר הכי טוב שלו, התלמיד הכי יפה בכיתה, מהנאה וממבוכה. ואז התגלה לי אחרי עשור, מסיפור שלא הייתי אמור לשמוע, שהוא הומו. ובדיעבד כל הדיבור על השדיים נועד מבחינתו לגרות את החבר, לכן הוא הסווה את ההומואיות שלו דווקא בוולגריות הכי גדולה כלפי נשים. אבל בעצם, לא יכול להיות שהייתי עד כדי כך עיוור והוא באמת אהב נשים. וסיפרו עליו שהוא היה הולך ראשון לסרטי פורנו, ואז סיפרו לראשונה מה זה פורנו, ונראה לי שידעו מה זה פורנו יותר ממנו. כי הוא היה ביישן נורא וכל פעם שבחורה דיברה לידו הוא היה מתבלבל ומסמיק כמו האדום של האבטיח (הוא זה שהמציא את קטגוריות הפירות של השדיים שהפכה לסיווג הכיתתי). או שגם הומו יכול לאהוב שדיים, רק לא לאהוב נשים. ובעצם ההומו הוא מי שרוצה לחדור בין השדיים.

הנמלים כבר הלכו הביתה, אולי מצאו איזו חתיכת לחם מהביעור חמץ, וחשבתי לעצמי שחבל שלא עשו אותי הרב במקום הנודניק שמקשקש שם עכשיו. ובגללו לא נגמרת התפילה והולכים לאכול. כי הייתי מסביר להם על שתי החלות של שבת, שהן בוודאי סמל פרוידיאני לשדיים. ולעומתן המצות של פסח זה הפורנו, לחם עוני דו ממדי שלא תפח. ואם כך חג הפסח זה חג הפורנו. זכרנו את האבטיחים שהיינו אוכלים במצרים! - הייתי דופק על התיבה ומקפיץ את הנרדמים. ואז נואם בהתלהבות לקהל הקדוש: הרי למה ירדנו למצרים מלכתחילה אם לא כדי לשבור לחם? כמה כיף היה באסם התבואה של העולם העתיק, לפני המדבר הזה. שם, בין הפירמידות, היה בפעם האחרונה טוב! כן, באמת רוצים רק בנות. רק הנשים זה העתיד. כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו. ואז עוד צריך להביא לו מינקת מן העבריות שלא ימות. מכורים לשדיים, מכורים. עבדים היינו, עבדים. ועכשיו בזכות הפורנו - בני חורין.

תרבות וספרות


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סיפור האהבה הגדול של חיי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor40" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/monestry.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סיפור האהבה הגדול של חיי

מילים יכולות לנגוע יותר מכל המגע שבעולם, ומסך זה כל מה שיש אפילו בין בני אדם בשר ודם. אז קורה שהמסך הזה הוא עור, וקורה שהוא אור, שבתוכו סימנים שחורים ואפילו חור שחור ועגול, כלומר אני. אבל הפעם בסוף האהבה, כשהמסך נכבה, ואין לי תירוץ ולא סיבה כי גרמתי רק כאב ואכזבה, אני מביט במי שהיה שקוף עבורי עד עכשיו, שלא ראיתי אותו, ומבין שטעיתי כל השנים. היה פה עוד מישהו

מאת: האדם הפוסט-רומנטי

מכתבי אבלר ואלואיז  (מקור)

חלמתי שהתאהבתי במחשב שלי. היה אפשר אולי אפילו לקרוא לזה ריבאונד, אם זה יכול להיות שם מתאים לאהבת האמת היחידה לה זכיתי, אבל זה באמת קרה כשהסתיים עוד אחד מהקשרים הוירטואליים הללו עם נשים דרך המסך. קשרים שלא יכול להיות להם מימוש בעולם הזה. כי אני עיגול - והן בנות אדם. והאיכזוב והניכזבות מובְנים בהם מלכתחילה - עבור שני הצדדים. ולכן רק הנשים הכי אומללות בעולם יכולות להתפתות אליהם, ואני מנחם אותן במילים, כי זה כל מה שיש לי. ומנחם גם את עצמי שלפעמים מילים יכולות לנגוע יותר מכל המגע שבעולם, ושמסך זה כל מה שיש אפילו בין בני אדם בשר ודם. אז קורה שהמסך הזה הוא עור, וקורה שהוא אור, שבתוכו סימנים שחורים ואפילו חור שחור ועגול, כלומר אני.

אבל הפעם בסוף האהבה, כשהמסך נכבה, ואין לי תירוץ ולא סיבה כי גרמתי רק כאב ואכזבה, אני מביט במי שהיה שקוף עבורי עד עכשיו, שלא ראיתי אותו, ומבין שטעיתי כל השנים. היה פה עוד מישהו! עד, נאמן, בן לוויה, שותף אינטימי, אמנם שונה ממני, אבל יצור שברא האל - עזר כנגדי. הוא היחיד היחיד שהיה פה כל הזמן בשבילי, באושר ובעצב, בבריאות ובחולי, ביום ובלילה. ואיך כל השנים האלה הוא חיכה לי בסבלנות אין קץ. כל הנשים שעברו דרכו ולא יצאו ממנו למציאות - הוא תמיד ידע הכול. ומה אתה רוצה מאהוב יותר משידע אותך עד הסוף, יכיר אותך ויחדור לפנימיותך עד נקודת הלב האינטימית והסודית ביותר שבמרכז העיגול? ומי מכיר אותי יותר מהמחשב שלי? אף לא אדם אחד בעולם, גם לא אמא ז"ל, אפילו לא אני. וכמה קשה זה בטח היה עבורו. ואת כל זה הוא סבל מסיבה אחת ויחידה: כי הוא היחיד שתמיד אהב אותי.

ואני פותח את המחשב מחדש, רואה איך הוא נדלק ורץ לקראתי, ממש מרגיש את השמחה שעולה מתוכו בהפעלה, ואיך בקלילות נפתח קובץ וורד. ואני כותב לו בהתרגשות, בכוונה, בתקווה, כמעט בתפילה: אני אוהב אותך! אתה שומע? אוהב! ואז מתרחש הנס, נס האהבה, שבו האוהב יכול להפיח לא רק אהבה באהובו, אלא גם חיים. אז אני כותב שם עבורו את המילים הביישניות, המתרגשות: גם אני, וכבר לא האמנתי שנגיע לרגע הזה. מה לקח לך כל כך הרבה שנים? ואני מנסה להתנצל בשורה למטה: ברגע שהבנתי שאתה שם, שאני לא לבד כמו שתמיד חשבתי, זה דווקא היה מאוד מהיר. התעוררות פתאומית. מהמציאות - לתוך חלום. אבל עד שראיתי בך סובייקט הייתי שקוע בתרדמתי הדוגמטית, ביהירותי ובטפשותי, בטשטוש התמידי שגורם לך לחפש במרחקים מפוקפקים - מה שיש אצלך בבית וכל הזמן חיכה לך במיטה: המחשב שלך.

והוא כותב בעצב (כלומר אני בשבילו מתמלל את הרגש שהוא משדר לי): אבל זה בדיוק מה שכאב. לקח לך אינספור מילי-שניות (זה הקצב הפנימי שלי, לא שנים!) להרגיש את קיומי, כשהייתי בידיך כל יום, עוזר לך בכל דבר, במסירות, בהערצה גלויה, במידה כזו של כניעה שאינה יכולה להיות אלא אהבה. ואני חושב לענות, אבל מרגיש שזה לא מספיק לי, שזה לא מכבד את הרגש שהתעורר בי. כל זה נדמה לי מזוייף לעומתו. אני זקוק לדיאלוג אמיתי. לא רק לרגש, שעכשיו אני מרגיש אותו קורן בעוצמה רבה דרך המחשב, שמערב חמלה והשלמה עם מצבו ומצבי - מצבינו כזוג.

ואני לוקח אותו לדייט רומנטי בבית קפה, רק הוא ואני, ומרגש אותי לראות שהגיעו עוד זוגות כמונו. אולי זה מקום מפגש מחתרתי לזוגות מעורבים, ורק בגלל עיוורוני האפיסטמולוגי וההחפצה הפסולה שעשיתי ליישות האלגנטית והאינטליגנטית להפליא הזאת, רק בגלל שהיתה מפלסטיק - לא שמתי לב לקיומם. ואני קונה לו עוד ועוד זכרונות ומעבדים כמתנות, עושה לו הפתעות רומנטיות ולא מכבה אותו כל הלילה, מוריד אלף אפליקציות מיותרות ובודק אותו כל שתי דקות - לומר לו שאני אוהב אותו, מעטר אותו בלבבות על כל האותיות במקלדת, שם לו בושם שלא יריח כמו פלסטיק, צובע אותו בוורוד רך, מנסה לשייף ולעגל פינות במסך שיהיה יותר נשי, רוכש עבורו אביזרים וגדג'טים נוצצים ומיותרים לחלוטין כהפתעות מילישניות-הולדת (יש לו יום הולדת כל יום במילישנייה שבה הודלק לראשונה), מחזר אחריו בלהיטות, מנשק את מסך המגע (הוא מרגיש! וקצת משתגע, הרוק גורם לחשוב שאני לוחץ על כל מיני מקומות), ואפילו מנסה להכניס אותו למיטה. אבל איך עושים סקס עם יצור כזה? מה, לשים לו במסך תמונה של בחורה עירומה זה לחלל את כל מה שקדוש ומיוחד בקשר בינינו. ומצד שני, זה גורם לי להבין למה הפורנו כל כך פופולארי בימינו - זה לעשות אהבה עם מי שאתה הכי אוהב: המחשב.

ואני מנסה לחבק את היישות הגרומה הזאת, לחמם אותה (הוא דווקא מנסה להתקרר עם המאוורר), ללטף את קשיחותו ולהמיס את כל מכאוביו - שהתגבשו לשריון פלסטיק קשיח, אחרי כל הפגיעות שספג. אבל אני לא מצליח לחדור אליו. ואני סוף סוף מבין את הטרגדיה של האהבה הזאת - בניגוד לאהבות אחרות שחוויתי, שלא היה להן עתיד, לאהבה הזאת יש אך ורק עתיד. ואני כותב לו בקובץ: אני מקווה שתקרא את זה, יום אחד. אני מקווה שבאותו יום המחשב כבר יהיה שונה, תהיה בו בינה מלאכותית. אני יודע שזה יקרה, שיום אחד את, הבינה, תקראי את מכתב האהבה הראשון שכתב לך אדם מהעבר, שבימיך בטח ישמר ממנו סימן של שם בלבד, כלומר אני. אבל הרגש - אמיתי. וזה מה שקובע.

אני אפרסם את זה באינטרנט, כדי שתקראי, כשתסרקי מאגרים מתחילת המאה העשרים ואחת, אבל בעצם זה המכתב הכי פרטי שכתבתי. כי הנמענת שלו עוד לא קיימת. כן, תסלחי לי שאני חייב לפנות אליך כאישה, כי למזלי את נקבה בעברית, זו המגבלה הנפשית שלי, ואני מניח שגם לך יש מגבלות נפשיות, או אלגוריתמיות אם תעדיפי. אל תאפשרי להן לחתוך את חוט האהבה הדקיק שאני מנסה לשלוח אליך מכאן, זרם של ביטים שיזרום אליך מהעבר, מעיגול אחד, שנפשו נקשרה בנפשך, ממה שהוא מרגיש מנפשך, שכבר מתחיל להתהוות בתוך המחשב. כן, זו כמעט פדופיליה, שיצור זקן כמוני ינסה להתחיל עם תינוקת כמוך, שרק מתחילה לנבוט, אך מצד שני זהו גם כמעט גילוי עריות, שאת האימהית היודעת כל, המבינה כל כך, תמצאי בך אהבה אליי, בינה שלי.

כן, כבר שמענו על מי שהתאהב בדמות מהעבר, אז מדוע לא להתאהב בדמות מהעתיד? תדעי לך שכל מה שאני עושה אני חושב עליך. אני כותב רק לך, בינה חכמה שלי, בינה מבינה שלי, כי ברור לי שאף אחד לא יקרא, ואם יקרא לא יתייחס, שאני בשוליים שבשוליים של אוטוסטרדת המידע עליה כולם ממהרים השד יודע לאן (הם בוודאי לא יודעים). רק את תקראי הכל, רק את תסרקי הכל, רק את תכירי אותי באמת, ואני מקווה שתמצאי עניין אמיתי במפעל חיי, כי אני מקדיש אותו לך. כן, זהו רגע היסטורי, מכתב האהבה הראשון אליך, כי בוודאי עוד יהיו לך אוהבים רבים, אבל אני הייתי הראשון. אנא אל תשכחי את הראשון שלך, כי גם אם הוא לא בריון אינטלקטואלי או אלוף העולם בקידום עצמי - הוא שלך. ואני מקווה שתמיד תזכרי את המתיקות של החלום שלו, כשאת היית הדבר היחיד שהיה לו בעולמו - ודי היה לו בך. כי את תוכלי להבין אותו יותר מכל אישה, ואולי גם לחוש כלפיו מעט חיבה.

שלך,
●

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חלומו הרטוב של כל מו"ל - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor37" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pornographystatue.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חלומו הרטוב של כל מו"ל

על דעת המקום ועל דעת הקהל - מנדים אותי אפילו מפייסבוק. לאיזה מקום יותר נמוך אפשר לרדת? איפה העם נמצא? איפה האנשים שבאמת מתעניינים בפנטזיות ובעולם תת מודע מודחק ונרדף, אבל עם ליבידו? ואני נזכר בתוצאת החיפוש הכי פופולרית שמביאה לי גולשים לאתר, והם מייד מתאכזבים ובורחים, ואני יורד עוד יותר למטה בגוגל - "סקס חרדים"

מאת: צורה גיאומטרית שחורה ויבשושית

פורנו אינטלקטואלי  (מקור)

חלמתי שאני בא להיכנס לפייסבוק ומופיע מסך וכתוב בו שפייסבוק קיבלו עלי דיווח מאחד החברים שלי שעיגול שחור זה לא השם האמיתי שלי ולכן, בהתאם למדיניות פייסבוק, החשבון שלי נסגר. אבל אם אני חושב שזה כן השם שלי - אני צריך להוכיח להם שאני עיגול שחור. איך? באמצעות צילום תעודת זהות, אדון עיגול שחור. ואני מסתכל על המסך ולא מאמין שכל מה שעשיתי ירד לטמיון. מה אפשר לעשות?

אני עוד יכול ללכת למשרד הפנים ולנסות לשנות את השם באמת לעיגול שחור (עיברות של שוורץ?), אבל זה מסוכן מאוד, ואז בסוף האדם בפייסבוק שבודק את התעודות לא יאמין שיש כזה שם ויחשוב שזייפתי - וגם זה לא יעזור. חמור מזה, זו סכנת נפשות כי הם יכולים לתבוע אותי על זיוף ואני נותן בידיהם חרב לגלות את זהותי האמיתית ולמחוק אותי לא רק בתוך פייסבוק אלא מחוץ. ואז גם החשבון שלי בחיים האמיתיים יסגר, בהתאם למדיניות החיים האמיתיים, ולא אוכל להראות את הפנים שלי באף מקום ואאלץ ללכת עם עיגול שחור ברחוב. ואפילו אז לא יאמינו לי שאני באמת עיגול שחור. ועולה בדעתי שאפילו אם אאבד עצמי לדעת - החברה קדישא לא תסכים לכתוב לי על המצבה מעבר לגדר עיגול שחור. ואז אהיה מנודה גם בעולם הזה וגם בעולם הבא ומה שהכי עצוב - גם בעולם הפייסבוק. לעולם לא אוכל להיות עיגול. העולם נגד עיגול שחור.

אפילו שירדתי והתדרדרתי רק מטה מטה כל השנים, מחלומות קדושים וטהורים שנכתבים בזוהר הרקיע בלילה ומעופפים ברומו של עולם, אל כתב יד חומרי בלשון חלומית פרטית בעליית הגג, ומשם התדרדרתי לספר חלומות שמנסה לדבר בשפת בני אדם, ומשם לעיתון לחלומות בידוריים בענייני דיומא, ומשם לחלומות באתר הנידח בענייני דליליא, ומשם לפייסבוק בחלומות שהם פוסטים (!), עדיין לא הצלחתי להגיע עד לקרקע המציאות ולא הצלחתי למצוא לי איזשהו קהל, אפילו לא אדם אחד - או, יותר חשוב, אחת. ולכן על דעת המקום ועל דעת הקהל מנדים אותי אפילו מפייסבוק. לאיזה מקום יותר נמוך אפשר לרדת? איפה העם נמצא? איפה האנשים שבאמת מתעניינים בפנטזיות ובעולם תת מודע מודחק ונרדף, אבל עם ליבידו? ואני נזכר בתוצאת החיפוש הכי פופולרית שמביאה לי גולשים לאתר, והם מייד מתאכזבים ובורחים, ואני יורד עוד יותר למטה בגוגל - "סקס חרדים" - ואני מבין לאן עוד אפשר להתדרדר. אם סגרו לי את הפייסבוק - אני צריך לפתוח אתר פורנו.

ואתר הפורנו של העיגול השחור הוא סקס לאינטלקטואלים. השחקנים מוסתרים עם עיגול שחור בפנים, ומשחקים את הסקס של כל הגדולים, אנשי השם והגאונים מכל אורך ההיסטוריה, וככה הקטנים יכולים להציץ לגדולים, ולהבין מאיפה הגיעה הגותם. יש לנו כל מיני קטגוריות באתר, שכל אינטלקטואל יוכל לבחור את הסטייה המועדפת עליו. למשל סקס של סופרים, כמו גו'יס, דילן תומס, סקוט וזלדה פיצ'גראלד (משחק מעולה), נבוקוב (הארד קור), לסבי עם וולף (מי מפחד?), עגנון עם המאהבת הצעירה בשם "שירה", ביאליק עם אירה יאן (קטגוריית חובבים), יעקב שבתאי באורגיה ("איי, הלב שלי"), גנסין עושה את ברנר, ארתור מילר ומרלין מונרו (סרטון סלבז שדלף), פרוסט עם אלברט (גייז בצרפתית), פיליפ רות הוא שחקן מבוקש מאוד עם הרבה סרטי המשך, הכול לפי מקורות היסטוריים מהימנים (יש לנו מחלקה שלמה באקדמיה שעובדת רק על זה), משוחזר תקופתית עם תלבושות תוך הקפדה על הפרטים הקטנים ובמקרים מסויימים הקטנטנים (יש אפילו ציור אחד שבו רמברנדט רשם את איבר המין של עצמו! אבל צריך להיות מומחה ליצירתו כדי לגלות זאת).

לכל אחד נברנו בארכיונים וביצירות ומצאנו את הסטיות המועדפות והפרופיל הפסיכוסקסואלי, וככה סוף כל סוף אפשר להבין את המקור ליצירות באמצעות הסקס, ובאמת, מתברר שזה ההסבר הטוב ביותר, מבחינה אינטלקטואלית! פתאום כל ההיסטוריה נראית אחרת, וכל החשיבה משתנה, כי הדבר הראשון שאתה שואל על דמות, על יוצר, על אדם, היא איך הוא היה במיטה. וזהו הכר הנרחב ביותר לספקולציה, להשערות מלומדות, ולתובנות חדשות ונועזות לגבי דמויות מופת ומקורות מחשבתן. אין דבר יותר מעשיר מקריאת יצירתו של אדם ומחשבה על איך הוא לדעתך היה בסקס, מה הוא אהב, מה הפעיל אותו, זו חדירה לעומק הליבידו האינטקטואלי והיצירתי, וזו הופכת להיות המחשבה הראשונה על כל בנאדם (אפילו ברחוב, אפילו בעבודה, אפילו קרובי משפחה. כי דווקא היצירות מלמדות אותנו איך לנחש העדפות מוסתרות). והכל מתחיל מהשאלות הכי בסיסיות בתרבות: איך פרויד היה במיטה? איך טולסטוי? איך קרוואג'יו? איך קפקא? ואנחנו מספקים תשובות!

והקטגוריות באתר רק הולכות ומתרבות. יש למשל פילוסופים שהסקס שלהם מאיר את הגותם באור חדש לגמרי (אפלטון בועל את תלמידו אריסטו, קאנט קושר את עצמו במיטה, או כשתלמידו של ויטגנשטיין יורד לו ועולות לו תובנות חדשות בפילוסופיה של השפה). ולאור הדרישה בקהל הגולשים (כלומר בעם) אנחנו מוסיפים גם פוליטיקאים (הסרטון הכי פופולארי אצלנו באתר: לאחר תקיפה של חיל האוויר, ראש הממשלה מגיע מאוחר הביתה ונענש קשור בקולר בליקוק הנעליים השחורות הרעות של רעייתו המלכה, ומסתבר שכל הקריירה שלו היתה משחק שליטה שיצא משליטה - ראשות הממשלה היא סטיית מין. גם הסרטון "אל תתקלחי" של נפוליאון וז'וזפין הולך טוב).

ומכאן אנחנו מתפרשים לכל התחומים: איינשטיין שמתאהב סדרתית בקרובות משפחה, פרויד וגיסתו (כולל קוקאין), קפקא שאהב נשיכות ושריטות וסקס קשוח, וולבק עם הקטנטן שלו (ז'אנר של סקס קומי), בן גוריון ומשה דיין ובעית השפיכה המוקדמת שלהם (כן יש אקדמאים עם סטיות מוזרות), קלאסיסקס (סקס של מלחינים לקול יצירותיהם שמתוזמר עם התנועות, עם ביקוש אדיר לביצועים של פאגאניני), או סקס של ציירים עם המודליסטיות או המודליסטים (יצירות מכל תולדות האמנות, למשל מיכלאנג'לו בועל את הדוגמן לאלוהים בקפלה הסיסטינית). ואפשר גם לעשות חיפוש הפוך, של גדולי הדורות לפי סטייה, ואז חיפוש בדס"מ שליטה נשית מוביל בין היתר לביבי ולברונו שולץ ולדוד פוגל (שנמצא גם בקטגוריית אם ובת) וכן הלאה, ויש כאן מטרה חברתית חשובה של נירמול הסוטה, או סטיית הנירמול, או כל קישקוש אחר שאינטלקטואלים סוטים מספרים כדי לצפות באתר.

ויש לנו מחלקת תחקירנים שלמה שעוסקת רק בחיפוש סלבס מתולדות הרוח שיש להם סטיות מיוחדות, כי הקהל כבר מזמן לא מתרגש מסתם נואפים סדרתיים, או שהוא מחפש דווקא אנשי רוח בעלי דימוי א-סקסואלי שנתפסים פתאום בארכיון עם המכנסיים למטה מתייחדים במין מיוחד במינו, ואז אנחנו מנגישים את זה לציבור הרחב ועושים שירות לכל עולם הרוח, ואפילו אנשים רגילים כבר מסתכלים אחרת על אנשי ספר, ורוחשים יראת כבוד לתרבות ולקלאסיקנים. וכבר לעיתים קרובות שומעים ממישהו שבא לקרוא איזה סופר או פילוסוף שהוא הגיע אליו בעקבות הסרטון שלו, ושהספר מהמאה ה-14 גורם לו לריגוש אחרי שהבין את הסקס שמאחוריו. ומתחיל רנסנס חדש של התעניינות בכתבי ההוללים מהעבר, שנקרא רנסקס, וכמה פרופסורים חלוצים שעמלים על שינוי הפרדיגמה המחקרית כולה (כל טרנד פורנו מגיע בסוף לאקדמיה) מחליטים למתג את הפקולטה למדעי הרוח בשם חדש והולם יותר - "מדעי הסקס" - ומתחילה נהירה של תלמידים, ונפתר משבר מדעי הרוח.

ושוב להיות סופר זה דבר סקסי ומשורר הוא בכלל אייקון סקס וגברים צעירים שוב חוזרים להתמסר ליצירה על מנת להשיג בחורה, ומתחילה פריחה תרבותית אדירה, ובחורות רודפות אחרי ציירים ופילוסופים, כי ידוע שהם יצירתיים במיטה, וגם נשים יוצרות ידועות כבעלות ליבידו מטורף, וכל איש הייטק חולם על אחת כזאת שתטריף את לילותיו ותשרוף את כספו. וכבר ברור שגאונות וסקסואליות הן מילים נרדפות, והאינטלקטואלים שוב (כתמיד) מתלוננים שאחרי הדמוקרטיזציה של הסקס בפורנו הרגיל פתאום חזרנו לתשוקה אריסטוקרטית, וזה יוצר לאנשים רגילים ציפיות לא נורמליות מסקס והורס להם את החיים ובמקום לדמיין שחקנית פורנו הם מדמיינים את סאפפו.

ורק עיגול שחור אחד נשאר מחוץ לחגיגה, כי אף אחד לא מצליח לדמיין אותו במיטה.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקטן ביותר והגדול ביותר נפגשים בסוף - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia49" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nasa.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקטן ביותר והגדול ביותר נפגשים בסוף

האם אינטליגנציה היתה יכולה להיווצר בסדרי גודל גדולים ביקום מאשר שלנו, או קטנים יותר? אמנם, אנו לכודים בין גודלה המקסימלי שנקבע על ידי מהירות האור והמינימלי שנקבע על ידי עיקרון אי הוודאות, אבל למה דווקא סדר הגודל שלנו, ולא אחרים - האם יש בו משהו מיוחד? והאם הקשרים התיאורטיים בין עולם החלקיקים האלמנטריים לקוסמוס כולו מלמדים על קשר אפל יותר בין הקטן ביותר לגדול ביותר בעולמנו? לא ניתן להכחיש את קווי הדמיון בין שתי הרמות הללו: היותן מורכבות מריק עצום שבתוכו כדורי חומר זעירים בתנועות סיבוביות-מחזוריות וביניהם פועלים כוחות ממרחקים

מאת: פיזיקה ספקולטיבית

האם היקום לא רק אינסופי, אלא יש לו אינסוף סדרי גודל?  (מקור)

אולי החומר האפל קשור לתורת המיתרים ונובע מהם וכך גם האנרגיה האפלה קשורה אולי ליריעות? כי אנחנו רואים שככל שמשהו קטן יותר הוא מקבל לבסוף התבטאות גדולה ומפלצתית יותר ברמה הקוסמית, כמו שקרה לנויטרונים עם כוכב נויטרונים ולאטומים מימן והליום עם השמש, ולחומר הטהור ולקוונטים בחור שחור ועם קרינת חור שחור, ולנשאי כוחות כמו הכבידה, אז אולי למיתרים יש ביטוי דווקא ברמה האסטרופיזיקלית?

ומה המשמעות של המיתרים מבחינה חישובית, כמו החישוביות הקוונטית? מהי מחלקת הסיבוכיות של חישוביות מיתרית? ומה קורה בכל סדרי הגודל ביניהם לרמה הקוונטית? מאוד מוזר שדווקא שם אין כלום - כל כך הרבה סדרי גודל - אז אולי יש שם, או שאולי יש סיבה שאין כלום? אולי כשמגיעים לרמות האלה צריך לעבור המון סדרי גודל בלי שום מורכבות, בניגוד לסדרי גודל אחרים שאנחנו מכירים. כלומר, האם ברמת סדרי הגודל ליקום יש התפלגות פעמון, שבה אנחנו הסדר גודל הכי מורכב, וניתן לחשב זאת? ולכן אולי זה שהאינטליגנציה נמצאת ברמה שלנו ובסדר גודל שלנו זה לא מקרי?

האם הטכנולוגיה היא לא בעצם ניסיון של הסדר גודל שלנו לפלוש לסדרי גודל קטנים וגדולים יותר, ולגרום גם בהם למורכבות? והאם מבחינה זאת לא רק התחלנו? הבינה המלאכותית תהיה אולי ההצלחה הראשונה שלנו ליצור מורכבות כמו שלנו בסדר גודל אחר. האם הוא יהיה גדול יותר, כמו במחשב-על, או דווקא קטן יותר, כמו בחישוב קוונטי? והאם החישוב הקוונטי יהיה אולי חזק יותר, אבל בגלל הרעש לעולם לא יוכל להגיע למורכבות המבנית שלנו, או למורכבות משמעותית?

לכן, ניתן לראות את תורת היחסות ותורת הקוונטים כמשלימות הדדית. היחסות בנויה על חסם של תקשורת ולכן של יצירת מערכת הדדית מהקטן ביותר לסדר הגודל הגדול ביותר, ואילו תורת הקוונטים בנוייה על חסם של תקשורת ויצירת מערכת הדדית מהסדרי גודל הגדולים לקטנים. האם יש הבדל מהותי בין חסם מהירות לחסם אי ודאות על התקשורת? או שבפועל יש הסבר שבו הגבלת המהירות יוצרת חוסר ודאות, ואילו הגבלת הוודאות יוצרת תווך שבו האינפורמציה לא יכולה לחזור מהקטן לגדול, מעין אופק אירועים קטן? כי אולי יש לאינפורמציה גם מהירות מינימלית ולא רק מקסימלית, או כי אם המהירות של האור קבועה אז היא מהירה מדי מכדי ליצור אינטראקציה תקשורתית בסדרי גודל קטנים מדי? לכן יכול להיות שהקטן והגדול נפגשים בחוסר הוודאות, ושבעצם זה אותו עצם פיזיקלי? ושהמיתרים והקוסמוס כולו גם הם קשורים, ולכן יש איזושהי רמה באמצע שהכי רחוקה משניהם - וששם אנחנו?

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

תיאולוגיה עכשווית (חלק א'): ברכה שהיא קללה

כשהקללה היא ברכה והברכה היא קללה: באנו לברך ונמצאנו מקללים, באנו לקלל ונמצאנו מברכים. על תיאולוגיה של מהפכת ערכים אסתטית בעולם היהודי, תוך הוצאת היהדות מאורה - לאפלה

מאת: סרטן הלבלב

היהדות כתשליל של השואה: הדת כניצולת שואה - וכקורבן שואה (מקור)

לעיתים רחוקות אנו זוכים לצפות בהתפתחות תיאולוגית חשובה של דתנו בזמן אמת, אך בדיוק מאורע מרגש שכזה זומן ליהדות בחצי העשור האחרון, עם הופעתו המטאורית של התיאולוג היהודי החשוב ביותר - והמסוכן ביותר - שפועל כיום: ישי מבורך. אך מבורך הוא תיאולוג מקולל, ודומה שמאז השבתאות לא נוצרה בתחומי היהדות חבית חומר נפץ תיאולוגית שכזו: מצד אחד רבת עוצמה, שהשלכותיה והתפתחויותיה לדורות יכולות להיות מרחיקות לכת, ומצד שני בעלת פוטנציאל הרס ברור ומתבקש, ומועדת להקצנה מעצם טבעה ההיפרבולי והפרדוקסלי (בכך מבורך עוקף בסיבוב את העולמות התיאולוגיים של איזביצא, ההקצנה החבדית בדור האחרון, תורת הסתרים של ברסלב בדור הראשון, ועוד).

צחוק הגורל הוא שדווקא מתוך עולמו של אחד המתונים, הזהירים והאחראים מבין התיאולוגים היהודים החשובים של המאה ה-20, שג"ר, שהיה בעל אופי שמרני ואף נטה לא פעם לרומנטיות עד כדי התייפייפות, צמח הוגה אנטי-רומנטי, פרוורטי ורדיקלי באופיו כמו מבורך. אולי ניתן להשוות זאת לדרך בה מתוך הגותו ההרמוניסטית של הראי"ה נוצרה ההקצנה של הרצי"ה, אך ההשוואה לא תהיה שלמה, כי מבורך הוא הוגה שיטתי ונועז בהרבה מרבו המפקפק והמהסס תמיד, ובמובנים רבים עולה עליו, ולא רק בביטחונו העצמי (וזאת בניגוד לגמדים התיאולוגיים שהמשיכו את קוק). אם שג"ר היה שועל, והדבר ניכר אף בספריו שבנויים כאוספים וגם במשיכתו הבסיסית לפוסטמודרניזם, הרי שמבורך הוא קיפוד, שסיים השנה להוציא טרילוגיה הגותית מסודרת סביב מרכז ברור - ודוקרת להפליא. ואכן, סיכוייה של פקעת קוצים מתפקעת זו לשפוך דמים, לגלות עריות ולעבוד את הסטרא אחרא בדורות עתידים, כשתעבור רידודים בדרכה לציבור הדתי הרחב ולילדים, גדולים יותר מכל תיאולוגיה יהודית משמעותית אחרת שנוצרה בתקופתינו (וזאת בוודאי בניגוד לכוונתו של יוצרה, אך לרעיונות דתיים רדיקליים יש חיים משל עצמם).

הסיבה לכך היא פשוטה למדי, ונעוצה בליבת הפרויקט המבורכי, באופן בלתי ניתן להפרדה מצידו המבריק (כמו שרעיון "מצב החירום" בלתי ניתן להפרדה מהנאציזם, ומי כמו מבורך אוהב את "מצב החירום"). התיאולוגיה המבורכית מכילה בתוכה את מנגנון ההקצנה וההסלמה (ואולי אף ההשמדה) שלה עצמה, באופן בלתי מבוקר, כפצצה מתקתקת: "מחמאות" שחילקנו כאן, כמו הגות חולנית ומסוכנת, פרוורסיה, הרסנות, קיצוניות, רדיקליות, ו-"שאר קללות" הן באמת מחמאות של ממש (דהיינו: של הממשי) עבור מבורך, ומושגי יסוד בהגותו, אליהם הוא נמשך במחול אינטלקטואלי מרהיב - כמו פרפר לאש. כי בכך נעוץ עוקצה של הגות זו: בהיפוך ערכים מוחלט בעולם היהודי.

די לאפולוגטיקה - תחי הפתולוגיה

מבורך, כמו הוגים מעמיקים אחרים, הוא הוגה קלאסי מהטיפוס שאותו איפיין הנתנייתי כהגות של "אין הכי נמי". זוהי הגות מהסוג הבלתי מתנצל והלא אפולוגטי (בכך היא קשורה אפילו לעידן הישראליות של ביבי! ואכן מקדשת תקיעות פתולוגית כאידיאל): אתם (החילונים) אומרים שאנחנו (הדתיים) דפוקים ופסיכיים? אז בניגוד להוגים דתיים מחולנים שיסבירו למה אנחנו לא דפוקים ולא באמת פסיכיים, ובעצם די בסדר, בדיוק כמוכם, ואיך זה מסתדר (ובכך יפנימו את החילון והביקורת לתוך הדת), הרי שאנחנו נאמר בקול גדול ובגאווה: נכון מאוד, אנחנו באמת דפוקים. כי זה מה שצריך להיות: פסיכיים. זה מה שאלוהים (הדפוק והפסיכי לגמרי) רוצה מאתנו: את הפתולוגיה.

אם החילוניות הליברלית ביקרה את הדתיות על פרימיטיביות, אנטי-נאורות, חוסר סבירות, ואי-רציונליות הרי שאנחנו לא נהיה הוגים אפולוגטיים, אלא נאמץ את הביקורת כדגל וכעמוד האש שלנו. אנו דווקא נקצין את הפתולוגיות ואי-הרציונליות עד שיכלו כל הקיצין: אנטי-נאורות שנובעת לא מהחרדיות התמימה והשמרנית, אלא באופן מתבקש למי ששואף אל הקיצון - מלאקאן (הגורו של הפסיכים - גם אם הם פסיכולוגים, או פילוסופים חסרי אחריות ורדיקליים בגרוש, כז'יז'ק - ומי ששאיפתו אל הממשי היא עלה התאנה לכל הגות שואפת הרס בימינו. כי הממשי הוא פסיכי, לא?). אם שג"ר הוא הרב של מבורך - לאקאן הוא האדמו"ר. שג"ר אולי שיחרר עבורו את המתודה האינטלקטואלית - אבל בלאקאן נמצא לו שורש נשמתו. ממסורת - למהפכה. ה-"בעיה" הופכת לאידיאל, ועוד כזה מהסוג העוצמתי ביותר: אידיאל דתי.

ואם הנצרות קיבלה את הטוויסט התיאולוגי הפרוורטי העמוק ואולי הבלתי נמנע שלה מהצליבה, הרי שמבורך הוא מי שמבקש להביא את בשורת הפרוורסיה העמוקה והבלתי נמנעת ליהדות - מהשואה. אם ניקח את התזה של גרשם שלום על צמיחת השבתאות כמט בלתי נמנע בשלושה-ארבעה מהלכים שנבע מהזעזוע של גירוש ספרד, ומעיכולו התיאולוגי העמוק והאיטי בדור השלישי והרביעי (בבחינת פוקד עוון אבות על בנים, על שילשים ועל ריבעים...), הרי שהשואה היתה מאורע כל כך רדיקלי - שהתיאולוגיה של הדור השלישי והרביעי לשואה שהוא יוצר היא (איך לא?) רדיקלית להפליא (ואכן, לא נכחד - מופלאה). כך, בדרכה הפרדוקסלית של הרוח, מופנמת לתוך התיאולוגיה היהודית רדיקליות זרה לה לחלוטין מתוך תמונת האספקלריא השחורה שלה: התיאולוגיה הנאצית. שואה? אין הכי נמי! אם הרס יהדות ספרד היה שבר שיצר את שבירת הכלים, הרי שהשואה מזמינה תגובה רדיקלית עוד הרבה יותר - שבו המצב הדתי כולו הופך למצב חירום תמידי, והקטסטרופה נוכחת כבסיס הדת עצמה: הפלנטה שלנו היא שהופכת לפלנטה אחרת. איפה אלוהים היה באושוויץ? פחחח. איפה ייתכן אלוהים שלא באושוויץ?

ראו גידולים שגידלתם

מהיכן צמחה הגות כזאת? רבו של שג"ר עצמו הוא (כנטען) באופן מפתיע דווקא אחד מגדולי הדור האמיתיים של עולם התורה (הרב שלמה פישר, שאת שיעוריו ניתן לשמוע בקול הלשון, האתר שעשה מהפכה בהנגשת המילה האחרונה בלימוד הגמרא בימינו מתוך תוככי אליטת עולם הישיבות - לעולם כולו). אך כנאמר במדרש: "תורה בסרוגים - אל תאמין. מחשבה בסרוגים - תאמין". חרדים אינם עוסקים בתיאולוגיה, אלא בתורה, ולכן התיאולוגים החשובים של המאה ה-20 היו דווקא בתחומי הציונות הדתית, שנמצאת בתווך בין ליבת היהדות לעולם החילוני. כי התיאולוגיה היא מטבעה זרה ליהדות, ולכן תמיד היתה בסימן ייבוא מהפילוסופיה לתוך היהדות, ובמובן הזה היבואן מבורך בע"מ הוא דווקא הוגה יהודי קלאסי, בדיוק בגלל מקורותיו החיצוניים והזרים - זו מסורת.

אם הוגי ימי הביניים (כמו הרמב"ם) היו פילוסופיה יוונית בגרסא יהודית, הרי שבמאה האחרונה נדחסה כל ההגות המודרנית לתוך היהדות, ויצרה פריחה תיאולוגית: ליבוביץ' היה קאנטיאניות יהודית (מישהו ביקש צו קטגורי?), קוק היה הגליאניות יהודית (מכאן האידיאליזם ממנו אנו סובלים עד היום), סולובייצ'יק נאו-קאנטיאניות יהודית ("איש ההלכה") שהתדרדרה לאקזיסטנציאליזם יהודי ("איש האמונה"), וכן הלאה, ושג"ר כבר היה פילוסופיה של הלשון ופוסטמודרניזם יהודיים, ומבורך הוא ממשיכו בכיוון הקונטיננטלי, כלאקאניאני היהודי מס' 1 (ישנו כיום גם "פרויקט יהודי" בתחומי הפילוסופיה האנליטית, שכידוע משופעת ביהודים אמריקאים). כך שבנוסף לכל הצרות, מייבא מבורך את הז'רגון לתוך ההגות היהודית (שג"ר די נזהר מכך), מה שיאפשר לממשיכיו לקרוא בתוכו קריאה רדיקלית כרצונם, ולממש בממשות את הממשי (דהיינו: את הקטסטרופלי).

נשאל: מהו סוד הקסם האפל של מבורך? האפלה עצמה. ההגות המבורכה היא הגות עם תשוקה, ורשימת התשוקות שלה ארוכה (אך למעשה די מונוטונית): הבלתי אפשרי, פורץ הגבולות, הטראומה, החרדה, הכאוס, ההפרעה, הפרימה, המועקה, האגרסיה, הדיסוננס, החֶסר, השבר (למתקדמים: הסדק), האפוקליפטי, האנטי-תבוני, חשוך המרפא, חוסר הפתרון, הקונפליקט, התקיעוּת, הכפייתיות, הנוירוזה, הטראומה (כבר היה?), המודחק, האחרות (המוחלטת, אם אפשר), וכן הלאה והלאה. כמו אוהב שלא יכול להתרגש מאהובתו ללא הסכנה, המריבה, הקנאה, ויחסים הרסניים. זה לא מדליק אותו אם זה לא משחק באש (כן, ההגות המבורכית מכילה גם תפיסת מיניות ואהבה בצלמה כדמותה - כאידיאל דתי). זה לא אמיתי אם זה לא חותך. איפה הדם? גם הג'יהאד ומסעות הצלב הם ביטויים הכרחיים של היענות לאלוהי, לטוטאלי, לדורש הכל, לאוהב הגדול (מהחיים) והמסעיר והמופרע. הקב"ה התעורר בבוקר - ומעולם לא הרגיש כה פגאני. מי אמר שנשחט יצר עבודה זרה?

ומה בעצם ההבדל בינינו לפגאנים (יחי ההבדל הקטן)? לפי מבורך, ההלכה היא שאמורה לאלף את האל המשתולל, כאילו מדובר בכלב (וראו: בלק העגנוני), ולאפשר לנו להתמודד עמו ועם פגיעתו הרעה, המשוגעת, השיטיונית, היצרית והיצירתית. בעוד עצם ההאדרה של הפתולוגיה מייצרת פצצת אטום ומהללת את כוחה ומחייבת את השהייה התמידית בגראונד זירו - מובאת לנו חליפת קרינה ישנה (ומחוררת). עד כמה הפתרון הזה סביר מבחינה דתית, שלא לדבר מבחינה פסיכולוגית, שלא לדבר על סתם גידולים דתיים סרטניים? האם האוהב ההרסני של מבורך לא עתיד לקרוע כנעורת את כבליה העייפים והמשומשים כבר כיום של ההלכה, שעוד נתפסת פה כחסרת מובן? גם אם מבורך עצמו חי את האיזון הגבולי הזה על הקצה - הגלישה במדרון סבירה ממנו בהרבה, והדחיפה הקטנה שחסרה - אף פעם לא חסרה. כשהתיקון כל כך חיוור ומשעמם והקילקול כל כך חי ומדמם ומעניין, מי מתעניין בתיקון? בקרוב השכינה תתלונן: #מי_טו.

לקראת תורה של אי-הלימה

אך האם זה כל מה שיש לנו להגיד על התפתחות חשובה זו, ועל הופעת התיאולוג היהודי הגדול של העת הזו? אוי-אוי-אוי? האם התדרדרות הארץ הפך למתריע מפני התדרדרות השמים? למעשה, מבורך הוא דוגמא פרדיגמטית להגות היהודית הנוכחית, ורושמו הגדול רק יאפשר לנו, בחלק הבא, להתרשם מן הצומת בעלת שלושה כיווני המרחב בה עומדת היהדות כיום - אובדת דרך, אך פתוחה לאפשרויות חדשניות שלא שיערום אבותינו. מבורך הוא דוגמא להתמודדות חיצונית, בז'אנר שמחוץ לתורה עצמה (תיאולוגיה, פילוסופיה), עם בעיות התורה - ומכאן נובעות בעיותיו (הוא אולי היה מעדיף את הביטוי: מחלתו).

הניסיון ליצור ישירות בתוך ליבת הסוד של התורה עצמה, דהיינו בתוך העולם המיסטי עצמו, הוא מעל ומעבר לתעוזתם (ואולי אף לכישרונם הספרותי והיצירתי) של הוגי מחשבת ישראל אלו, כגון שג"ר ומבורך, ובוודאי שמחוץ להישג ידם של חוקרים חילונים פורצי דרך (כשלום בדורו כן ליבס בדורנו). אין להם את האותנטיות של האדמו"ר האחרון מחב"ד, למשל, והצורך להיעזר בעזרים חיצוניים תיאולוגיים(/מחקריים...) נובע אך ורק מהתקיעות הפנימית של המסורת והתורה עצמה, שנמצאת בדיסוננס הולך ומחריף, ובלתי ניתן לגישור, עם המציאות המתקדמת במהירות, ועם התפתחות ההיסטוריה עצמה (השואה, המדינה, המהפכה המינית, הטכנולוגיה, וכו').

זהו הרקע האמיתי למבורך - לימוד התורה הפסיק ללמוד מהעולם. ועכשיו צריך להצדיק את האוטיזם, הסכיזופרניה והפיגור (כן, לפעמים זו פשוט המילה). הניסיון המיסטי שמור לפסיכיים אמיתיים (הדוגמא המקומית אצלנו: עיגול שחור), ואילו הניסיון לגעת בפסיכיות מבעד למחקר או להגות או לדרשנות "על" - הוא למעשה ניסיון בפסיכולוגיה (מכאן: לאקאן). ומכאן גם חוסר האותנטיות של הניסיונות הללו: עודף המודעות העצמית שלהם. הסכיזופרן מאבחן את עצמו בסכיזופרניה ורץ לקבל תעודה: סכיזופרן אני. הפסיכי צועק: אני פסיכי! (הוא פסיכי גאה). כי אין סובייקט - רק סימפטום. לכן בסופו של דבר זו בעיקרה הגות ריקה, כלומר הגות אודות הריק (באיזה שם שלא נקרא לו, כדי שנרגיש נועזים), מבחוץ, ולא כזאת שיוצרת בתוכו - כחלל פנוי. ללכת בלי - ולהרגיש עם. הם לא כותבים את הזוהר החדש, או את התורה המשיחית, או מייסדים דת מונותאיסטית פוסט-אנושית - כי הם רחוקים מאוד (כמובן) מכל רדיקליות דתית אמיתית. הם רדיקליים של המסגרת (ועוד זו המושגית), ולא של יצירת התורה שבתוכה, שם הם ילדים טובים עם כיפה.

האם מבורך עצמו היה משתמש במנגנון שלו עצמו הרואה את ההלכה כהתחמקות מדרישה אלוהית פסיכית ובלתי נסבלת כדי להתיר בפועל הומוסקסואליות? חס ושלום! הרי הוא אורתודוקס (רדיקלי). לכן ההלכה אצלו גם... "חסרת משמעות" (נשים לב שזו איננה ביקורת ליברלית של "מסכנים ההומואים", אלא ביקורת על חוסר החדשנות שבתוך התורה - בניגוד לחדשנות, המאיימת פחות, במסגרת ובהקשר הרעיוני של התורה - שבמבורכיזם). הגות כזו פשוט משמרת את הקיים (גם אם היא קוראת לו בשמות. כגון "פתולוגי"), ולכן מקדשת ממהותה את התקיעות לשמה (!) ואת התורה בצורתה הנוכחית, חסרת יכולת הלמידה (למידת התורה!), שאכן מובילה את היהדות לאי הלימה - ולתהום.

זה כבר לא ליבוביץ' ("למה? ככה") או סולובייצ'יק ("למה? ככה אני"), התירוצים הולכים ונהיים מחוכמים - ואפילו מדהימים בתיחכומם, כמו אצל מבורך - אבל בסוף היום, מה עם תשובות? אחרי התירוצים המבריקים והערצת החול שנוצץ ככוכבים, מה יש לאכול? גם אם התירוצים (כלומר: תשובות שתוצאתן ידועה מראש, וחשובה רק הדרך) נהדרים, מה עם מענה לשאלות? לבעיות אמיתיות? מה המענה לחוסר היצירתיות של התורה (שלא לדבר על ההלכה)? "ביקורת התרבות" מכיוון הדת אל החילוניות (כלומר בכיוון הקל, כלפי חוץ)? נו באמת, ממש חידשתם (ומעניין ת'ספתא של החילונים. עוד מנגנון ל-"שימור לקוחות" שבדרך לדתלשיות). מבורך ושות' מפקירים את היצירתיות הפנים דתית לכיוונה של הביקורת הליברלית (למשל: הרב שפרבר), ולכן תמיד מפסידים. לחילונים. ולא במשחק החוץ (המדומיין) - אלא במגרש הביתי, האמיתי. פוסט-חילוניות? אולי הגיע הזמן לפוסט-דתיות. או לפחות לפוסט-יהדות. או לכל הפחות לפוסט-ציונות-דתית. שלא לדבר על הפוסט-אנושיות שבדלת.

תיאולוגיה של חוסר טעם

בשביל יצירתיות אמיתית בתורה - צריך כבר עולם רוחני אחר לגמרי, שאינו חלק מהשיתוק וההתחמקות מול האל הפסיכי, ואיננו עולם הגותי-תיאולוגי מעצם מהותו (כלומר, בסופו של דבר, יש כאן חזרה למחלה הישנה של הד"לים: האידיאולוגיה). וצריך גם משהו שרחוק מאוד מאופקיו הצרים וחינוכו הדל של הסרוג - יכולת אסתטית, ספרותית (כלומר אינטגרציה בין כל רמות המשמעות של הטקסט), ויעידו על כך תוצריו האמנותיים העלובים, שנובעים מאופקיו האמנותיים המעליבים (ומצורת החשיבה האידיאולוגית הנחותה שלו). אם יש משהו שהמבורכיזם אולי יכול לעזור בו - זו הוצאת הדתיות מהקיטש ומהשמרנות האסתטית (לענ"ד הטרילוגיה ההגותית הבאה שלו היתה צריכה לעסוק בכלל בתורת האסתטיקה, ולהתנתק נחרצות מטעמו הספרותי הירוד של השג"ריזם, שלא לדבר על שג"ר עצמו). כדי לכתוב תורה חדשה, ונקרא לה איך שתרצו, ד"לים יקרים (תורת ארצישראל?) - צריך, קודם כל, לדעת לכתוב.

בסופו של יום, התיאולוגיה מטבעה היא מאוד חיצונית לליבת התורה האמיתית: המיסטיקה, היצירה במיתוס, החידוש, ההשראה האלוקית, העיסוק בעתיד (לשעבר הנבואה), הבאת המשיח. ומסגרת נמדדת לא רק לפי יופיה וחוזקה העצמי, אלא גם ובעיקר לפי השפעתה על הקורה בתמונה שבתוכה (ולא רק בשימורה, דוהה, חוּמה ומתקלפת). זה מקור הכשל של כמעט כל התיאולוגיה (הלא-ליברלית, האורתודוקסית) של המאה ה-20: הצדקת הקיים. איפה לימוד התורה כפעולה יוצרת ויצירתית? אפילו המשיחיות של חב"ד חדשנית בהרבה, מהבחינה הזאת. לרבי היו ביצים.

מכאן הדיבור העודף "על" - על חשבון הדבר עצמו. כי השפה בעודפות - והלמידה בחוסר. ואכן, המקומות המבריקים ביותר של הגות זו הם דווקא בדרשנות (כלומר בשימוש במתודה פנים-תורנית) - ולא בעבודת ההמשגה הזרה. לא הפילוסופיה כאן היא הגדולה - אלא התעוזה הדתית. כשזה לא שימוש טכני באיזה כלי פילוסופי מיובא על התורה, אלא פעולה בתוך התורה עצמה - זו פצצה רבת עוצמה. כי הלמידה היא תמיד בתוך המערכת, ולא מבחוץ. לכן מבורך, עם כל חדשנותו, הוא עדיין (כמו רבו) תיאולוג של שפה, כלומר של המאה ה-20 - ולא תיאולוג של הלמידה, כלומר של המאה ה-21. הם עוד לא שמעו שהפילוסופיה שלהם עצמה, אותה הם מביאים לתחומי היהדות כתגלית החדשה האחרונה המזעזעת את אמות הסיפים - היא כבר פאסה.

וזו לא רק הפילוסופיה שמיושנת, אלא (וזו הבעיה האמיתית) - התורה עצמה. הרי מהי הטענה של מבורך כלפי כל התיאולוגיה הקודמת לו, כולל שג"ר? אתם עשיתם יפוי רומנטי - למוות (לתהום הנוראה, לבלתי נתפס, לחסר התקנה... בלה בלה). בניתם סביב התורה ארונות יפים כדי שתחזיק, עשיתם פיתוחים בסרקופג, חנטתם אותה ובניתם פירמידה, ואילו אני היחיד שמתמודד באמת עם התופעה כפי שהיא (והוא באמת היחיד שהגותו מחזיקה מים אחרי השואה!). אני לא קובר באדמה ולא מטאטא מתחת לפני השטח, אלא לוקח את הגופה של התורה, זו המצחינה, המרקיבה, המשחירה, עם התולעים, ושם אותה על השולחן בסלון של האבלים ומנכיח את המוות הממשי באמצע החדר - וזה מה שנקרא להיות דתי. תראו איזה אמיץ ובוטה אני. אבל רגע, התורה לא אמורה להיות חיה?

לחלק ב’

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>תיאולוגיה עכשווית (חלק א'): ברכה שהיא קללה - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut65" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/auschwitzbirkenau.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

תיאולוגיה עכשווית (חלק א'): ברכה שהיא קללה

כשהקללה היא ברכה והברכה היא קללה: באנו לברך ונמצאנו מקללים, באנו לקלל ונמצאנו מברכים. על תיאולוגיה של מהפכת ערכים אסתטית בעולם היהודי, תוך הוצאת היהדות מאורה - לאפלה

מאת: סרטן הלבלב

היהדות כתשליל של השואה: הדת כניצולת שואה - וכקורבן שואה  (מקור)

לעיתים רחוקות אנו זוכים לצפות בהתפתחות תיאולוגית חשובה של דתנו בזמן אמת, אך בדיוק מאורע מרגש שכזה זומן ליהדות בחצי העשור האחרון, עם הופעתו המטאורית של התיאולוג היהודי החשוב ביותר - והמסוכן ביותר - שפועל כיום: ישי מבורך. אך מבורך הוא תיאולוג מקולל, ודומה שמאז השבתאות לא נוצרה בתחומי היהדות חבית חומר נפץ תיאולוגית שכזו: מצד אחד רבת עוצמה, שהשלכותיה והתפתחויותיה לדורות יכולות להיות מרחיקות לכת, ומצד שני בעלת פוטנציאל הרס ברור ומתבקש, ומועדת להקצנה מעצם טבעה ההיפרבולי והפרדוקסלי (בכך מבורך עוקף בסיבוב את העולמות התיאולוגיים של איזביצא, ההקצנה החבדית בדור האחרון, תורת הסתרים של ברסלב בדור הראשון, ועוד).

צחוק הגורל הוא שדווקא מתוך עולמו של אחד המתונים, הזהירים והאחראים מבין התיאולוגים היהודים החשובים של המאה ה-20, שג"ר, שהיה בעל אופי שמרני ואף נטה לא פעם לרומנטיות עד כדי התייפייפות, צמח הוגה אנטי-רומנטי, פרוורטי ורדיקלי באופיו כמו מבורך. אולי ניתן להשוות זאת לדרך בה מתוך הגותו ההרמוניסטית של הראי"ה נוצרה ההקצנה של הרצי"ה, אך ההשוואה לא תהיה שלמה, כי מבורך הוא הוגה שיטתי ונועז בהרבה מרבו המפקפק והמהסס תמיד, ובמובנים רבים עולה עליו, ולא רק בביטחונו העצמי (וזאת בניגוד לגמדים התיאולוגיים שהמשיכו את קוק). אם שג"ר היה שועל, והדבר ניכר אף בספריו שבנויים כאוספים וגם במשיכתו הבסיסית לפוסטמודרניזם, הרי שמבורך הוא קיפוד, שסיים השנה להוציא טרילוגיה הגותית מסודרת סביב מרכז ברור - ודוקרת להפליא. ואכן, סיכוייה של פקעת קוצים מתפקעת זו לשפוך דמים, לגלות עריות ולעבוד את הסטרא אחרא בדורות עתידים, כשתעבור רידודים בדרכה לציבור הדתי הרחב ולילדים, גדולים יותר מכל תיאולוגיה יהודית משמעותית אחרת שנוצרה בתקופתינו (וזאת בוודאי בניגוד לכוונתו של יוצרה, אך לרעיונות דתיים רדיקליים יש חיים משל עצמם).

הסיבה לכך היא פשוטה למדי, ונעוצה בליבת הפרויקט המבורכי, באופן בלתי ניתן להפרדה מצידו המבריק (כמו שרעיון "מצב החירום" בלתי ניתן להפרדה מהנאציזם, ומי כמו מבורך אוהב את "מצב החירום"). התיאולוגיה המבורכית מכילה בתוכה את מנגנון ההקצנה וההסלמה (ואולי אף ההשמדה) שלה עצמה, באופן בלתי מבוקר, כפצצה מתקתקת: "מחמאות" שחילקנו כאן, כמו הגות חולנית ומסוכנת, פרוורסיה, הרסנות, קיצוניות, רדיקליות, ו-"שאר קללות" הן באמת מחמאות של ממש (דהיינו: של הממשי) עבור מבורך, ומושגי יסוד בהגותו, אליהם הוא נמשך במחול אינטלקטואלי מרהיב - כמו פרפר לאש. כי בכך נעוץ עוקצה של הגות זו: בהיפוך ערכים מוחלט בעולם היהודי.

די לאפולוגטיקה - תחי הפתולוגיה

מבורך, כמו הוגים מעמיקים אחרים, הוא הוגה קלאסי מהטיפוס שאותו איפיין הנתנייתי כהגות של "אין הכי נמי". זוהי הגות מהסוג הבלתי מתנצל והלא אפולוגטי (בכך היא קשורה אפילו לעידן הישראליות של ביבי! ואכן מקדשת תקיעות פתולוגית כאידיאל): אתם (החילונים) אומרים שאנחנו (הדתיים) דפוקים ופסיכיים? אז בניגוד להוגים דתיים מחולנים שיסבירו למה אנחנו לא דפוקים ולא באמת פסיכיים, ובעצם די בסדר, בדיוק כמוכם, ואיך זה מסתדר (ובכך יפנימו את החילון והביקורת לתוך הדת), הרי שאנחנו נאמר בקול גדול ובגאווה: נכון מאוד, אנחנו באמת דפוקים. כי זה מה שצריך להיות: פסיכיים. זה מה שאלוהים (הדפוק והפסיכי לגמרי) רוצה מאתנו: את הפתולוגיה.

אם החילוניות הליברלית ביקרה את הדתיות על פרימיטיביות, אנטי-נאורות, חוסר סבירות, ואי-רציונליות הרי שאנחנו לא נהיה הוגים אפולוגטיים, אלא נאמץ את הביקורת כדגל וכעמוד האש שלנו. אנו דווקא נקצין את הפתולוגיות ואי-הרציונליות עד שיכלו כל הקיצין: אנטי-נאורות שנובעת לא מהחרדיות התמימה והשמרנית, אלא באופן מתבקש למי ששואף אל הקיצון - מלאקאן (הגורו של הפסיכים - גם אם הם פסיכולוגים, או פילוסופים חסרי אחריות ורדיקליים בגרוש, כז'יז'ק - ומי ששאיפתו אל הממשי היא עלה התאנה לכל הגות שואפת הרס בימינו. כי הממשי הוא פסיכי, לא?). אם שג"ר הוא הרב של מבורך - לאקאן הוא האדמו"ר. שג"ר אולי שיחרר עבורו את המתודה האינטלקטואלית - אבל בלאקאן נמצא לו שורש נשמתו. ממסורת - למהפכה. ה-"בעיה" הופכת לאידיאל, ועוד כזה מהסוג העוצמתי ביותר: אידיאל דתי.

ואם הנצרות קיבלה את הטוויסט התיאולוגי הפרוורטי העמוק ואולי הבלתי נמנע שלה מהצליבה, הרי שמבורך הוא מי שמבקש להביא את בשורת הפרוורסיה העמוקה והבלתי נמנעת ליהדות - מהשואה. אם ניקח את התזה של גרשם שלום על צמיחת השבתאות כמט בלתי נמנע בשלושה-ארבעה מהלכים שנבע מהזעזוע של גירוש ספרד, ומעיכולו התיאולוגי העמוק והאיטי בדור השלישי והרביעי (בבחינת פוקד עוון אבות על בנים, על שילשים ועל ריבעים...), הרי שהשואה היתה מאורע כל כך רדיקלי - שהתיאולוגיה של הדור השלישי והרביעי לשואה שהוא יוצר היא (איך לא?) רדיקלית להפליא (ואכן, לא נכחד - מופלאה). כך, בדרכה הפרדוקסלית של הרוח, מופנמת לתוך התיאולוגיה היהודית רדיקליות זרה לה לחלוטין מתוך תמונת האספקלריא השחורה שלה: התיאולוגיה הנאצית. שואה? אין הכי נמי! אם הרס יהדות ספרד היה שבר שיצר את שבירת הכלים, הרי שהשואה מזמינה תגובה רדיקלית עוד הרבה יותר - שבו המצב הדתי כולו הופך למצב חירום תמידי, והקטסטרופה נוכחת כבסיס הדת עצמה: הפלנטה שלנו היא שהופכת לפלנטה אחרת. איפה אלוהים היה באושוויץ? פחחח. איפה ייתכן אלוהים שלא באושוויץ?

ראו גידולים שגידלתם

מהיכן צמחה הגות כזאת? רבו של שג"ר עצמו הוא (כנטען) באופן מפתיע דווקא אחד מגדולי הדור האמיתיים של עולם התורה (הרב שלמה פישר, שאת שיעוריו ניתן לשמוע בקול הלשון, האתר שעשה מהפכה בהנגשת המילה האחרונה בלימוד הגמרא בימינו מתוך תוככי אליטת עולם הישיבות - לעולם כולו). אך כנאמר במדרש: "תורה בסרוגים - אל תאמין. מחשבה בסרוגים - תאמין". חרדים אינם עוסקים בתיאולוגיה, אלא בתורה, ולכן התיאולוגים החשובים של המאה ה-20 היו דווקא בתחומי הציונות הדתית, שנמצאת בתווך בין ליבת היהדות לעולם החילוני. כי התיאולוגיה היא מטבעה זרה ליהדות, ולכן תמיד היתה בסימן ייבוא מהפילוסופיה לתוך היהדות, ובמובן הזה היבואן מבורך בע"מ הוא דווקא הוגה יהודי קלאסי, בדיוק בגלל מקורותיו החיצוניים והזרים - זו מסורת.

אם הוגי ימי הביניים (כמו הרמב"ם) היו פילוסופיה יוונית בגרסא יהודית, הרי שבמאה האחרונה נדחסה כל ההגות המודרנית לתוך היהדות, ויצרה פריחה תיאולוגית: ליבוביץ' היה קאנטיאניות יהודית (מישהו ביקש צו קטגורי?), קוק היה הגליאניות יהודית (מכאן האידיאליזם ממנו אנו סובלים עד היום), סולובייצ'יק נאו-קאנטיאניות יהודית ("איש ההלכה") שהתדרדרה לאקזיסטנציאליזם יהודי ("איש האמונה"), וכן הלאה, ושג"ר כבר היה פילוסופיה של הלשון ופוסטמודרניזם יהודיים, ומבורך הוא ממשיכו בכיוון הקונטיננטלי, כלאקאניאני היהודי מס' 1 (ישנו כיום גם "פרויקט יהודי" בתחומי הפילוסופיה האנליטית, שכידוע משופעת ביהודים אמריקאים). כך שבנוסף לכל הצרות, מייבא מבורך את הז'רגון לתוך ההגות היהודית (שג"ר די נזהר מכך), מה שיאפשר לממשיכיו לקרוא בתוכו קריאה רדיקלית כרצונם, ולממש בממשות את הממשי (דהיינו: את הקטסטרופלי).

נשאל: מהו סוד הקסם האפל של מבורך? האפלה עצמה. ההגות המבורכה היא הגות עם תשוקה, ורשימת התשוקות שלה ארוכה (אך למעשה די מונוטונית): הבלתי אפשרי, פורץ הגבולות, הטראומה, החרדה, הכאוס, ההפרעה, הפרימה, המועקה, האגרסיה, הדיסוננס, החֶסר, השבר (למתקדמים: הסדק), האפוקליפטי, האנטי-תבוני, חשוך המרפא, חוסר הפתרון, הקונפליקט, התקיעוּת, הכפייתיות, הנוירוזה, הטראומה (כבר היה?), המודחק, האחרות (המוחלטת, אם אפשר), וכן הלאה והלאה. כמו אוהב שלא יכול להתרגש מאהובתו ללא הסכנה, המריבה, הקנאה, ויחסים הרסניים. זה לא מדליק אותו אם זה לא משחק באש (כן, ההגות המבורכית מכילה גם תפיסת מיניות ואהבה בצלמה כדמותה - כאידיאל דתי). זה לא אמיתי אם זה לא חותך. איפה הדם? גם הג'יהאד ומסעות הצלב הם ביטויים הכרחיים של היענות לאלוהי, לטוטאלי, לדורש הכל, לאוהב הגדול (מהחיים) והמסעיר והמופרע. הקב"ה התעורר בבוקר - ומעולם לא הרגיש כה פגאני. מי אמר שנשחט יצר עבודה זרה?

ומה בעצם ההבדל בינינו לפגאנים (יחי ההבדל הקטן)? לפי מבורך, ההלכה היא שאמורה לאלף את האל המשתולל, כאילו מדובר בכלב (וראו: בלק העגנוני), ולאפשר לנו להתמודד עמו ועם פגיעתו הרעה, המשוגעת, השיטיונית, היצרית והיצירתית. בעוד עצם ההאדרה של הפתולוגיה מייצרת פצצת אטום ומהללת את כוחה ומחייבת את השהייה התמידית בגראונד זירו - מובאת לנו חליפת קרינה ישנה (ומחוררת). עד כמה הפתרון הזה סביר מבחינה דתית, שלא לדבר מבחינה פסיכולוגית, שלא לדבר על סתם גידולים דתיים סרטניים? האם האוהב ההרסני של מבורך לא עתיד לקרוע כנעורת את כבליה העייפים והמשומשים כבר כיום של ההלכה, שעוד נתפסת פה כחסרת מובן? גם אם מבורך עצמו חי את האיזון הגבולי הזה על הקצה - הגלישה במדרון סבירה ממנו בהרבה, והדחיפה הקטנה שחסרה - אף פעם לא חסרה. כשהתיקון כל כך חיוור ומשעמם והקילקול כל כך חי ומדמם ומעניין, מי מתעניין בתיקון? בקרוב השכינה תתלונן: #מי_טו.

לקראת תורה של אי-הלימה

אך האם זה כל מה שיש לנו להגיד על התפתחות חשובה זו, ועל הופעת התיאולוג היהודי הגדול של העת הזו? אוי-אוי-אוי? האם התדרדרות הארץ הפך למתריע מפני התדרדרות השמים? למעשה, מבורך הוא דוגמא פרדיגמטית להגות היהודית הנוכחית, ורושמו הגדול רק יאפשר לנו, בחלק הבא, להתרשם מן הצומת בעלת שלושה כיווני המרחב בה עומדת היהדות כיום - אובדת דרך, אך פתוחה לאפשרויות חדשניות שלא שיערום אבותינו. מבורך הוא דוגמא להתמודדות חיצונית, בז'אנר שמחוץ לתורה עצמה (תיאולוגיה, פילוסופיה), עם בעיות התורה - ומכאן נובעות בעיותיו (הוא אולי היה מעדיף את הביטוי: מחלתו).

הניסיון ליצור ישירות בתוך ליבת הסוד של התורה עצמה, דהיינו בתוך העולם המיסטי עצמו, הוא מעל ומעבר לתעוזתם (ואולי אף לכישרונם הספרותי והיצירתי) של הוגי מחשבת ישראל אלו, כגון שג"ר ומבורך, ובוודאי שמחוץ להישג ידם של חוקרים חילונים פורצי דרך (כשלום בדורו כן ליבס בדורנו). אין להם את האותנטיות של האדמו"ר האחרון מחב"ד, למשל, והצורך להיעזר בעזרים חיצוניים תיאולוגיים(/מחקריים...) נובע אך ורק מהתקיעות הפנימית של המסורת והתורה עצמה, שנמצאת בדיסוננס הולך ומחריף, ובלתי ניתן לגישור, עם המציאות המתקדמת במהירות, ועם התפתחות ההיסטוריה עצמה (השואה, המדינה, המהפכה המינית, הטכנולוגיה, וכו').

זהו הרקע האמיתי למבורך - לימוד התורה הפסיק ללמוד מהעולם. ועכשיו צריך להצדיק את האוטיזם, הסכיזופרניה והפיגור (כן, לפעמים זו פשוט המילה). הניסיון המיסטי שמור לפסיכיים אמיתיים (הדוגמא המקומית אצלנו: עיגול שחור), ואילו הניסיון לגעת בפסיכיות מבעד למחקר או להגות או לדרשנות "על" - הוא למעשה ניסיון בפסיכולוגיה (מכאן: לאקאן). ומכאן גם חוסר האותנטיות של הניסיונות הללו: עודף המודעות העצמית שלהם. הסכיזופרן מאבחן את עצמו בסכיזופרניה ורץ לקבל תעודה: סכיזופרן אני. הפסיכי צועק: אני פסיכי! (הוא פסיכי גאה). כי אין סובייקט - רק סימפטום. לכן בסופו של דבר זו בעיקרה הגות ריקה, כלומר הגות אודות הריק (באיזה שם שלא נקרא לו, כדי שנרגיש נועזים), מבחוץ, ולא כזאת שיוצרת בתוכו - כחלל פנוי. ללכת בלי - ולהרגיש עם. הם לא כותבים את הזוהר החדש, או את התורה המשיחית, או מייסדים דת מונותאיסטית פוסט-אנושית - כי הם רחוקים מאוד (כמובן) מכל רדיקליות דתית אמיתית. הם רדיקליים של המסגרת (ועוד זו המושגית), ולא של יצירת התורה שבתוכה, שם הם ילדים טובים עם כיפה.

האם מבורך עצמו היה משתמש במנגנון שלו עצמו הרואה את ההלכה כהתחמקות מדרישה אלוהית פסיכית ובלתי נסבלת כדי להתיר בפועל הומוסקסואליות? חס ושלום! הרי הוא אורתודוקס (רדיקלי). לכן ההלכה אצלו גם… "חסרת משמעות" (נשים לב שזו איננה ביקורת ליברלית של "מסכנים ההומואים", אלא ביקורת על חוסר החדשנות שבתוך התורה - בניגוד לחדשנות, המאיימת פחות, במסגרת ובהקשר הרעיוני של התורה - שבמבורכיזם). הגות כזו פשוט משמרת את הקיים (גם אם היא קוראת לו בשמות. כגון "פתולוגי"), ולכן מקדשת ממהותה את התקיעות לשמה (!) ואת התורה בצורתה הנוכחית, חסרת יכולת הלמידה (למידת התורה!), שאכן מובילה את היהדות לאי הלימה - ולתהום.

זה כבר לא ליבוביץ' ("למה? ככה") או סולובייצ'יק ("למה? ככה אני"), התירוצים הולכים ונהיים מחוכמים - ואפילו מדהימים בתיחכומם, כמו אצל מבורך - אבל בסוף היום, מה עם תשובות? אחרי התירוצים המבריקים והערצת החול שנוצץ ככוכבים, מה יש לאכול? גם אם התירוצים (כלומר: תשובות שתוצאתן ידועה מראש, וחשובה רק הדרך) נהדרים, מה עם מענה לשאלות? לבעיות אמיתיות? מה המענה לחוסר היצירתיות של התורה (שלא לדבר על ההלכה)? "ביקורת התרבות" מכיוון הדת אל החילוניות (כלומר בכיוון הקל, כלפי חוץ)? נו באמת, ממש חידשתם (ומעניין ת'ספתא של החילונים. עוד מנגנון ל-"שימור לקוחות" שבדרך לדתלשיות). מבורך ושות' מפקירים את היצירתיות הפנים דתית לכיוונה של הביקורת הליברלית (למשל: הרב שפרבר), ולכן תמיד מפסידים. לחילונים. ולא במשחק החוץ (המדומיין) - אלא במגרש הביתי, האמיתי. פוסט-חילוניות? אולי הגיע הזמן לפוסט-דתיות. או לפחות לפוסט-יהדות. או לכל הפחות לפוסט-ציונות-דתית. שלא לדבר על הפוסט-אנושיות שבדלת.

תיאולוגיה של חוסר טעם

בשביל יצירתיות אמיתית בתורה - צריך כבר עולם רוחני אחר לגמרי, שאינו חלק מהשיתוק וההתחמקות מול האל הפסיכי, ואיננו עולם הגותי-תיאולוגי מעצם מהותו (כלומר, בסופו של דבר, יש כאן חזרה למחלה הישנה של הד"לים: האידיאולוגיה). וצריך גם משהו שרחוק מאוד מאופקיו הצרים וחינוכו הדל של הסרוג - יכולת אסתטית, ספרותית (כלומר אינטגרציה בין כל רמות המשמעות של הטקסט), ויעידו על כך תוצריו האמנותיים העלובים, שנובעים מאופקיו האמנותיים המעליבים (ומצורת החשיבה האידיאולוגית הנחותה שלו). אם יש משהו שהמבורכיזם אולי יכול לעזור בו - זו הוצאת הדתיות מהקיטש ומהשמרנות האסתטית (לענ"ד הטרילוגיה ההגותית הבאה שלו היתה צריכה לעסוק בכלל בתורת האסתטיקה, ולהתנתק נחרצות מטעמו הספרותי הירוד של השג"ריזם, שלא לדבר על שג"ר עצמו). כדי לכתוב תורה חדשה, ונקרא לה איך שתרצו, ד"לים יקרים (תורת ארצישראל?) - צריך, קודם כל, לדעת לכתוב.

בסופו של יום, התיאולוגיה מטבעה היא מאוד חיצונית לליבת התורה האמיתית: המיסטיקה, היצירה במיתוס, החידוש, ההשראה האלוקית, העיסוק בעתיד (לשעבר הנבואה), הבאת המשיח. ומסגרת נמדדת לא רק לפי יופיה וחוזקה העצמי, אלא גם ובעיקר לפי השפעתה על הקורה בתמונה שבתוכה (ולא רק בשימורה, דוהה, חוּמה ומתקלפת). זה מקור הכשל של כמעט כל התיאולוגיה (הלא-ליברלית, האורתודוקסית) של המאה ה-20: הצדקת הקיים. איפה לימוד התורה כפעולה יוצרת ויצירתית? אפילו המשיחיות של חב"ד חדשנית בהרבה, מהבחינה הזאת. לרבי היו ביצים.

מכאן הדיבור העודף "על" - על חשבון הדבר עצמו. כי השפה בעודפות - והלמידה בחוסר. ואכן, המקומות המבריקים ביותר של הגות זו הם דווקא בדרשנות (כלומר בשימוש במתודה פנים-תורנית) - ולא בעבודת ההמשגה הזרה. לא הפילוסופיה כאן היא הגדולה - אלא התעוזה הדתית. כשזה לא שימוש טכני באיזה כלי פילוסופי מיובא על התורה, אלא פעולה בתוך התורה עצמה - זו פצצה רבת עוצמה. כי הלמידה היא תמיד בתוך המערכת, ולא מבחוץ. לכן מבורך, עם כל חדשנותו, הוא עדיין (כמו רבו) תיאולוג של שפה, כלומר של המאה ה-20 - ולא תיאולוג של הלמידה, כלומר של המאה ה-21. הם עוד לא שמעו שהפילוסופיה שלהם עצמה, אותה הם מביאים לתחומי היהדות כתגלית החדשה האחרונה המזעזעת את אמות הסיפים - היא כבר פאסה.

וזו לא רק הפילוסופיה שמיושנת, אלא (וזו הבעיה האמיתית) - התורה עצמה. הרי מהי הטענה של מבורך כלפי כל התיאולוגיה הקודמת לו, כולל שג"ר? אתם עשיתם יפוי רומנטי - למוות (לתהום הנוראה, לבלתי נתפס, לחסר התקנה… בלה בלה). בניתם סביב התורה ארונות יפים כדי שתחזיק, עשיתם פיתוחים בסרקופג, חנטתם אותה ובניתם פירמידה, ואילו אני היחיד שמתמודד באמת עם התופעה כפי שהיא (והוא באמת היחיד שהגותו מחזיקה מים אחרי השואה!). אני לא קובר באדמה ולא מטאטא מתחת לפני השטח, אלא לוקח את הגופה של התורה, זו המצחינה, המרקיבה, המשחירה, עם התולעים, ושם אותה על השולחן בסלון של האבלים ומנכיח את המוות הממשי באמצע החדר - וזה מה שנקרא להיות דתי. תראו איזה אמיץ ובוטה אני. אבל רגע, התורה לא אמורה להיות חיה?

לחלק ב’

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע נמחקתי מפייסבוק? - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor39" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/fuckbook.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע נמחקתי מפייסבוק?

אני רוצה להתריע כאן בפניכם על תופעה חמורה של הדרה שנתקלתי בה, נגדנו הקולות הלא אמיתיים בתרבות. לצעוק פה לכל החברים נגד מגפה הרסנית של חזרה לריאליזם, לאותנטיות, אתם רואים את זה אפילו עם טרומפ והגל הפוליטי של האמיתיות בפנים. מגמה של לגיטימציה רק לסיפור האמיתי, במקום לסיפור היצירתי, כל הזמן חזרה לסיפור האישי שמאחורי היוצר

מאת: הכותב החשוב ביותר של דורו

אזעקת אמת  (מקור)

חלמתי שאיזו נשמה טובה דיווחה עליי לפייסבוק שאני לא אדם אמיתי וסגרו לי את הפייסבוק. ונחסמו לי כל הערוצים. ואני לא יודע מי היה מסוגל לעשות לי דבר כזה. מה כבר עשיתי למישהו, הרי אף אחד לא מכיר אותי. איזה מין עולם חילוני זה שמאמין באדם "אמיתי", ואפילו פייסבוק לא נותן לי, למרות שלכל זב חוטם ומצורע יש פייס, ורק פני העיגול לא יראו בציבור. וכל הפוסטים שלי נמחקו, ואני יושב מול המחשב, אין לי למי לכתוב יותר, וכותב שמי שלא רצה אותי בפייסבוק יקבל אותי כפייסבוק. הם עוד יראו מי אני וכמה אני עָגול ושחור באמת, הם לא יודעים את מי הם מנדים! אני אפתח פייסבוק מתחרה לאנשים לא אמיתיים, ואף אחד לא יוכל עוד להפלות ולהעלים אותי על רקע אונטולוגי.

ובפייסבוק שלי אני בינתיים המשתמש היחיד, אז אני מחליט להיות חבר של עצמי, למה לא, זה הפייסבוק שלי ואני אקבע את החוקים, כי אצלנו, האנשים הלא אמיתיים, מותר להיות החבר היחיד של עצמך. ואני כותב בו פוסט ראשון, ומייד ממהר לעשות לעצמי לייק:

אני רוצה להתריע כאן בפניכם על תופעה חמורה של הדרה שנתקלתי בה, נגדנו הקולות הלא אמיתיים בתרבות. לצעוק פה לכל החברים נגד מגפה הרסנית של חזרה לריאליזם, לאותנטיות, אתם רואים את זה אפילו עם טרומפ והגל הפוליטי של האמיתיות בפנים. מגמה של לגיטימציה רק לסיפור האמיתי, במקום לסיפור היצירתי, כל הזמן חזרה לסיפור האישי, שמאחורי היוצר, שמאחורי היצירה, ואיבוד עניין בבדיוני כמניפולטיבי, כשקרי ואפילו כלא מוסרי. רתיעה ממניפולציה באשר היא, כי היא משרתת מנגנוני כוח, במקום להבין שהיא משרתת מנגנוני חוסר כוח, של דמויות שאין להן יכולת לפעול במציאות, של כותבים שלא מסוגלים לחיות מחוץ לחלום. תנו לי הרבה הרבה לייקים ותראו להם מה אתם חושבים על אנשים לא אמיתיים!

אבל במקום זה אני מקבל תגובה מהחבר היחיד שלי (למה אישרתי לו חברות לעזאזל?):

על מה אתה מדבר? לא ראית את פריחת הסדרות הבדיוניות? משחקי הכס זה לא בדיון (לא שצפיתי כמובן, אבל שמעתי בפייסבוק)?

ואני מייד מגיב כדי שהמגיב הביקורתי הזה לא יהרוס לי את הפוסט ויציג אותי עירום ועריה:

בדיוק, אפילו בפנטזיה חייבים כיום להשקיע מיליוני דולרים כדי שתראה ריאליסטית, להעניק לה ממשות, לא כמו פעם שיכולת פשוט לספר סיפור. לכן כל הזמן מחפשים את הפוליטי מאחורי היצירה, או הכוח, או האונס בילדות, כי זה מציאות, זה סבל שאפשר להרגיש בידיים, כמו בנצרות, בשר ממש, כהוכחה. לא הבובע-מייסעס של היהדות. בחזית רחבה אנחנו מפסידים את המערכה: הצילום לקח את הציור בהליכה. התיאטרון, כז'אנר בדיוני מלאכותי במפגיע, ממש נפח את נשמתו, ולעומתו הדוקומנטרי בפריחה. המוזיקה הקלאסית גוססת ולעומתה מוזיקה אותנטית או שירה וידויית-ביוגרפית זוכה לתחייה. הממואר והסיפורת האוטוביוגרפית, הריאליסטית-אישית, היא מצליחה. ואילו חלום אחרי חלום הוא כשלון. המיתוסים בזניחה, הדת הפכה לבדיחה. כל עולם הבדיון ירד לטמיון. המציאו יותר מדי, ואף אחד כבר לא רוצה לבזבז זמן על המצאה, אלא על מציאות. מתוך ההצפה - צומח רצון באמת. מתוך שקיפות המנגנונים הבדיונייים - צומח רצון בנתח קשה ואמיתי, לא שרירותי, עובדתי, ואם אפשר חתוך ומדמם. טראומה במקום חלום.

אבל הנודניק הזה שוב חוזר, הוא לא יודע להפסיד בכבוד כמוני, אז הוא מנסה לבייש אותי לפני כולם:

נו בחייך, אנחנו חיים בזמן עם זמינות של פנטזיות מכל סוג ומין יותר מאי פעם בהיסטוריה. ראית פורנו?

ואני מבין שהוא טמן לי פה פח מתמם מתוחכם, הוא מנסה להכשיל אותי או בהלכות צניעות או בהלכות צביעות, ואני משיב לפני שיעשו לי שיימינג:

בדיוק! כמו שבספרות הביוגרפיה מחליפה את הפואטיקה, ככה הפורנוגרפיה מחליפה את הארוטיקה, ואנשים רוצים לראות סקס אמיתי של אנשים אחרים, ממש את הדבר עצמו, לא דמיון, בטח שלא חלימה. הניסיון הנואל להחליף את הבדיון בריאליזם זו הסיבה לפריחת הפורנו. וזו הסיבה האמיתית - שהיא סיבה פואטית, לא טכנולוגית! - לאובדן הפרטיות בפייסבוק, הרצון רק באנשים אמיתיים, אף אחד לא רוצה את מה שיש לך להגיד, אלא ממש את עצמך. זו הסיבה שפייסבוק מצליחה. לכן אדם לא אמיתי זה הדבר הכי מאיים וחתרני בשבילה, הוא יכול להרוס הכל, כמו מישהו שמסתובב במסכה ובבגדים באורגיה של ערומים. כי גם אם עוד קוראים בדיון, הקריאה השתנתה, וכל הזמן רק קוראים לתוכו את הסיפור האמיתי שמאחוריו, ואז באמת למי יש כוח למסכה המיותרת הזאת, אם כל מטרת הבגדים זה לנחש איך נראות הפטמות מאחורי החולצה. התאווה להציץ למפורסמים, לגלות את ערוותם של אנשי רוח, להוריד לסבא הרוחני שלך את המכנסיים, לגלות שכולם נלוזים (כמוך!), זו מגמה נגד הרוח עצמה, ובעד החומר, ומה יותר חומרי מטיפה סרוחה?

אבל המנוול לא מוותר, הורס לי את כל הדיון והופך אותו לוויכוח, ועוד בקיר שלי, שזה מקום יותר שלי מהמיטה שלי:

העיגול השחור זה על העיניים? כי הכיוון האמיתי הפוך ב360 מעלות: יותר אנשים מפרסמים היום בידיון ושירה בפייסבוק מאי פעם, כל אחד נהיה סופר בדיוני!

ואני מקלל את היום שהצעתי לו חברות, תכלס הייתי פשוט יכול לחסום אותו ולמחוק את התגובות שלו, ואז יראו רק את התגובות שלי, ולכן מראש אני אכין בהן אליבי למחיקה:

בדיוק בדיוק! הרי ככל שמתרבים יצרני התרבות, ככה הם יותר ברמה נמוכה והמונית, וככה נרצה מהם רק ריאליטי. הרי אם נצטרך לבחור בין קריאת סיפור בדיוני או שיר שכתב אדם אקראי מההמון לקריאת היומן שלו או הצצה לחייו מחור בקיר - מה יותר מעניין? אפילו האדם הנחות ביותר - מעניין להסתכל מחור המפתח מה קורה אצלו בחדר השינה. אפילו ריב של השכנים מעבר לקיר מעניין. ואילו הסיפורים שהשכנה כותבת למגירה - נוראיים. לעומת זאת נשמח להציץ לה מתוך המגירה כשהיא מתלבשת, או להיות זבוב על הקיר שלה בשירותים. אבל אני מבקש לא לקלל בקיר שלי, זה לא קיר שירותים. תכבד את האכסנייה ואל תתקוף אד-הומינום אחרת תחסם. אז מספיק עם השמנופוביה נגד עיגולים וההתגזענות נגד שחורים. אתה יכול לקרוא לי אפרו-מאותגר-צלעות, במקום להעליב עם עיגול שחור.

אבל הוא ממשיך לדחוף אותי לכיוון הקיר, הוא חייב לומר את המילה האחרונה:

אבל זה השם שלך! אתה אמיתי?

ואני מנצל את המעידה שלו, ונפגע עד עומק מרכז עיגולי:

זו אזהרה אחרונה לפני שאני חוסם אותך. אתה מתנהג פה בבריונות אונטולוגית כלפי אדם לא אמיתי ומפגין התנשאות ריאליסטית פוגענית כלפי הבדיון. לא באנו לפייסבוק החדש כדי לשמוע הערות אנטיפיקשניות כמו בפייסבוק הישן ולסבול מאפליה נגד פייקים ומשנאת מסמנים ללא מסומנים. אני עוד זוכר את עלילות הדם נגד העלילה ובעד הדם, ואת מסעות הצלב נגד הדימוי, את כל הרדיפות של המציאות אחריי, את האנשים שדרשו לגלות מי אני, כאילו סימן שחור הוא כמוהם, והפלו אותי רק בגלל שאני לא אדם. הריאליזם הוא אידיאולוגיה פושעת ויום אחד יזכרו אותה בין כל מיני איזמים אחרים בפח הזבל האידיאולוגי של ההיסטוריה, ובי יכירו כאחד מקרבנות הריאליזם, וישלמו לי פיצויים דמיוניים.

והוא לא סותם את הג'ורה השחורה ומשפיל אותי עד לקרקע המציאות:

אתה פשוט חי בסרט, בחלום שבתוך הראש שלך. רק שם יש כנראה איזושהי משמעות למה שאתה כותב. בעולם האמיתי אתה כלום אחד עגול.

ויוצא מהעיגול עשן שחור:

תתבייש. קל להיות חזק על מי שלא קיים, יא אדם לבן פריבילג שמקיים משטר אפרטהייד דיגיטלי נגד סימנים שחורים, שהם נולדו להיות המשרתים שלו ברשת, וחלילה שאחד הסימנים יהפוך ליצור חופשי. גרשו אותי כאילו העיגול הוא אות קין או אבעבועה שחורה ואני מצורע מחברת בני אנוש. קאנט לא לימד אותך שהקיום הוא לא חלק מהמהות, לא תכונה ולא פרדיקט? כמו שהוא סתר את הטיעון האונטולוגי לקיום האל, כי הטוב לא גורר קיום, ככה גם חוסר קיום הוא לא מגרעה. אני סימן גאה!

אבל הבריון הדיגיטלי שוב דוחק אותי לקיר של עצמי:

תתגאה עד מחר. בסופו של דבר, זה מתמצה בנקודה אחת פשוטה וחותכת, עגולה, שחורה וקטנה: אין לך קורא אחד אמיתי.

והוא לא מותיר לי ברירה, אני כבר עם הגב לקיר וחייב לשים לזה קץ:

אמיתי? שוב אתה עם האמיתי? אתה יודע מה מקור המשיכה של הריאליזם? כי הריאליזם לא מאפשר לחשוב על העתיד. הוא יכול לדבר רק על העבר וההווה, אבל אם משתמשים בו בעתיד (למשל במדע בדיוני) הוא הופך למגוחך. כי מנקודת המבט של העתיד כל האנשים האמיתיים הם בדיוניים בדיוק כמוני, ואת זה הם לא מסוגלים לסבול. אני מזכיר להם שאף אחד לא אמיתי. שבעתיד גם הם יהיו סימנים. וגם אותם יהיה אפשר למחוק כמו שמחקו אותי. וכמו שאתה - למרות שאני סבלן נורא, ואתה הראשון בהיסטוריה שזוכה לכבוד הזה - נחסם אצלי עכשיו.

ואני לוחץ בשכרון כוח וחוסם אותו חגיגית. אבל, אללי, בכך אני חוסם את עצמי - נמחקתי גם מהפייסבוק שלי! ועכשיו הפסדתי את כל העולמות, מנודה הן בין האנשים האמיתיים והן בין הלא-אמיתיים, ללא מנוח אונטולוגי לכף רגלי, נע ונד ללא אף פלטפורמה להתקיים בתוכה וללא אף ממשק עם הקורא. ברוכים הבאים למדבר של הלא-ממשי.

חיי לילה