text:
התדרדרות הארץ

ברירת שמשון

זה רציני? מה, שוב שואה? מי לעזאזל כותב את זה? איזו היסטוריה לא הגיונית, חלום בלהות. ומפקד חיל האוויר אומר: אנחנו ניירט חלק. חלק יעברו. צר לי. מערכת חץ שלוש מוגבלת. נתפלל לקדוש ברוך הוא. ומוזרה לי האמירה הדתית הזאת ממפקד חיל האוויר. אבל לפי הנוהל, כבר אין זמן אפילו לעכל, בטח שלא להתפלל, אלא צריך להחליט מייד, ועולות על המסכים שתי מילים

מאת: שמשון דער נעבעכדיקער

“ויהיו המתים אשר המית במותו רבים מאשר המית בחייו” (מקור)

חלמתי שאני ראש הממשלה, ויכול סוף כל סוף להקים במשמרת שלי את המדינה שחלמנו עליה ולהפוך אותה למציאות, אבל עם המזל שלי - איראן בדיוק משגרת מטח גדול של טילי גרעין על אזור המרכז. ומעירים אותי מהשינה ולוקחים אותי כמעט בכוח מייד לבור למקלט הגרעיני ואנחנו יורדים קומה ועוד קומה ועוד קומה ומעלינו הולכת ומתקרבת הקטסטרופה. ואני מרגיש מעין מפולת של התודעה, איזו שקיעה הדרגתית אבל גם מהירה מאוד, אולי זו רק מהירות המעלית שדומה כמעט לצניחה חופשית, ועולה בדעתי רק מחשבה אחת, בניגון של ילד קטן שמתבאס: לא שוב פעם.

והמטכ"ל והוועדה לאנרגיה אטומית מגיעים באותה מהירות כמעט כמוני, ומי שלא שם מועלה מייד על מסך מולי, לפי הנוהל המתורגל (כן, משהו אחד עובד במדינה הזאת, אני מתפלא, רק בקטסטרופה טוטאלית פתאום הכל מתקתק כמו שעון). ולרגע אחד נדמה לי שהכל אולי סתם תרגיל, או מתיחה שיצאה מגדר הרגיל, ואני חושב: זה רציני? מה, שוב שואה? מי לעזאזל כותב את זה? איזו היסטוריה לא הגיונית, חלום בלהות. ומפקד חיל האוויר אומר: אנחנו ניירט חלק. חלק יעברו. צר לי. מערכת חץ שלוש מוגבלת. נתפלל לקדוש ברוך הוא. ומוזרה לי האמירה הדתית הזאת ממפקד חיל האוויר. אבל לפי הנוהל, כבר אין זמן אפילו לעכל, בטח שלא להתפלל, אלא צריך להחליט מייד, ועולות על המסכים שתי מילים: מכה שנייה.

ומפקד חיל האוויר אומר: כנף שתיים מוכנה. אנחנו מעלים ומתדלקים עשרות רבות של טילי יריחו. יש לנו כמה דקות לפני שינחתו הפצצות הראשונות, וסביר מאוד שחלק מהן מכוונות לבסיס עמק האלה עצמו, ולכור בדימונה. יש לך דקות ספורות לתת את ההוראה - אנחנו מחכים. ברגעים אלו הטילים מתוכנתים עם עשרות נ.צ. בכל רחבי איראן. טהראן תימחק. גם שאר הערים הראשיות. סכרים, שדות נפט, הכור בבושהאר, הכל מטווח. ואני מסתכל עליו בבעתה ושואל: מה, מה המשמעות?

והוא מסתכל עליי כאילו נחתתי מהחלל החיצון: מכה שנייה! המשמעות היא מליוני הרוגים שלהם על מיליוני ההרוגים שלנו (הוא מסביר בדרך עניינית!), השמדה הדדית. והשפתיים שלי רועדות: מיליוני? לא מספיק מליון אחד? לא מספיק מאה אלף? אולי... ומפקד חיל האוויר אומר: אם יש מטרות אחרות - זה הזמן להגיד. אין זמן. ואני אומר: אולי... אולי נעשה פגיעה יותר תרבותית, יותר סמלית? ומפקד חיל האוויר אומר: יש לנו גם תוכנית כזאת, לפגיעה מקפת בדת האיסלאם, כמענה למוטיבציה הדתית הפונדמנטליסטית, שזו תהיה הפעם האחרונה שמישהו בעל מוטיבציה דתית יחשוב על שואה (המילה יצאה מפיו כבדרך אגב, בעגה צבאית, ואני מתחלחל). אבל אני מדגיש, זו לא דפ"א א'. התוכנית כוללת את כל המטרות המקודשות לאיסלאם: הכעבה במכה תושמד לחלוטין ותחדל להתקיים - מעל עשר פצצות, לא תהיה להם יותר עליה לרגל, אפילו לחול שישאר, מאות שנים תהיה שם קרינה קטלנית. המסגד בקום וכל הערים הקדושות לשיעים יושמדו. הר הבית ישוטח בנשק קונבציונאלי. ואני אומר: מלחמה עם סעודיה? עם כל העולם המוסלמי לעד ולנצח נצחים? השתגעתם? והוא אומר: אני חושב שאתה לא מבין את המצב הגיאופוליטי החדש. אין יותר מדינת ישראל. הזירה היחידה שנשארה זו הזירה ההיסטורית. העם היהודי נגד כל משמידיו לאורך הדורות. אתה חושב על זה במונחים יותר מדי טקטיים. מדובר על נשק אסטרטגי, יותר מאסטרטגי, נשק היסטורי. והמילים נעתקות מפי. הטיעון הטקטי לעומת האסטרטגי היה אמור להיות הטיעון שלי, לא? אני הייתי צריך לומר לו שהוא רואה את הכל דרך משקפת צבאית צרה ושטחית, אבל עכשיו הוא בא לי עם נימוקי עומק מטא-היסטוריים!

ואני אומר: תשמע מה שפיך מדבר. אתה חושב שהעם היהודי יכול לשאת על כתפיו את המשמעות המוסרית של הרג מיליונים? אתה מבין מה אתה אומר? המשמעות של מכה שנייה היא השמדת העם היהודי - יותר מהמכה הראשונה. אתה מבין שאנחנו יכולים לשרוד שואה שנייה, אבל לא גרימת שואה. אין ישראל, זהו, נשארה רק יהדות אמריקה. ואני בא לצעוק שישיגו לי מייד מישהו, אבל אני לא יודע למי לפנות, לרב הראשי? מי פה סמכות מוסרית במדינה הזאת? אפילו סמכות דתית? לעזאזל. המוח שלי מתערבל. ואני שומע את עצמי צועק: תשיגו לי מייד את פרופ' יהודה באואר!

אבל למפקד חיל האוויר אין שום כוונה, ובעיניו גם לא שום סמכות מוסרית, להרפות מהדיון. והוא מרים את הקול: אדוני ראש הממשלה, פה זה לא המדינה האישית שלך, פה זו החלטה היסטורית, האם נהיה שוב כצאן לטבח? אם העם היהודי הפעם לא ישיב את ההרתעה שלו נגד השואה השנייה - תהיה גם שואה שלישית ורביעית. זו ההזדמנות שלנו לומר לא עוד. להראות ששואה של יהודים גוררת גם שואה של גויים. זה הדבר המוסרי! אין לך בכלל סמכות להחליט אחרת בשם מיליוני הנרצחים. אחרי כל מסעות הצלב, פרעות ת"ח-ת"ט, הפוגרומים, שואה 1+2, זו הזדמנות חד פעמית להפסיק את הרצף הזה. אין דבר יותר מוסרי מהמכה השנייה. אתה חושב שהם לא חשבו על הדיון הזה? למה מעיזים לעשות את זה רק לעם היהודי? בגלל שיודעים מאיזה חומר אנחנו עשויים, בגלל שיודעים שאנחנו חושבים שאנחנו עשויים מרוח, אז את החומר אפשר להעלות בכבשן. לא להרוג מיליוני איראנים עכשיו משמעו להרוג עוד הרבה יותר מיליוני יהודים עד סוף ההיסטוריה. אם פעם אחת נשמיד את המשמידים - פתאום כבר אף אחד לא ידבר על השמדה שלנו. כל היחסים בינינו לבין הגויים יתעצבו מחדש. נראה לעולם שהמוסר היהודי האמיתי הוא דווקא מכה שנייה, ולא לחי שנייה. זה היה כל הפרויקט הזה של מדינת ישראל. כל נטל האומה על כתפיך - אל תגמגם עכשיו. ומי יודע - אם היינו נוקמים בגרמנים במיליונים ולא סולחים להם - אז אולי לא היינו פה היום.

ואני אומר לו: מה זה פה, אבא קובנר? אז למה רק את האיראנים? למה לא להראות לכל העולם שהשתגענו, הרי כל העולם הוביל למצב האסטרטגי הזה, כל העולם עמד מנגד בשואה, ועמד גם עכשיו. מהם צריך לגבות את המחיר. עד איפה יכולים להגיע הטילים שלך? והוא אומר: לכל נקודה בחצי הכדור שלנו, ואפילו מעבר. ואני אומר: סבבה. אז למה שלא תטווח את כל בירות התרבות של העולם? למה לא לנקום ברוסיה, עם מוסקבה וסן פטרבורג? ובייג'ינג, יש לכם את הקואורדינטות? כל אלה שיתפו פעולה עם האיראנים. והאירופאים שסיכלו את הניסיונות לסנקציות משתקות ולפעולה של נאטו, בוא נטווח גם אותם, שילמדו. אפילו את וושינגטון, שהיו די אדישים. שיבינו כולם שהיהודים הם משוגעים. שאם הם יושמדו כל העולם יסבול הפעם. שהנקמה תהיה גלובאלית. אם כבר אופציית מצדה וגראנד פינאלה של הסיפור היהודי, אז מוטב כבר שנלך בגדולות. שיבינו כולם שאם היהודים נטבחים - כולם נטבחים. שאי אפשר לשבת כל פעם בשקט מהצד ולצקצק, כמו שהם התרגלו, בכל השמדת עם. ניצור מאזן הרתעה חדש בין עוולות לבין העולם. ונעשה חורף גרעיני כמו שצריך. שלפחות מהפרספקטיבה של כדור הארץ וההתחממות הגלובאלית ובעלי החיים נצא צודקים. ואולי יום אחד עוד יתברר שהיהודים עשו לפלנטה הזאת טובה.

אבל נדמה שהם כבר לא מקשיבים לנאום המבולבל שלי. מפקד חיל האוויר מתאם תיאומים אחרונים עם מפקד חיל הים, כל הצוללות עזבו את המספנות עמוסות בטילי יריחו גרעיניים, כולל פצצות מימן, וניתן לשגר אותן לכל העולם, לומר לצוללות פשוט להיעלם בים ולא ליצור אף קשר עם החוץ עד להגעה לשיגור, ולא יהיה ניתן לעצור אותן. ומפקד חיל האוויר אומר לי במבט איום: קדימה, נגמר הזמן, צריך להחליט על המטרות או לוותר על הכל... ולהבין שמבחינה תרבותית העם היהודי פשוט לא בנוי להגנה עצמית, לנקמה, שאנחנו פשוט לא מסוגלים. תכלס, גם אני מרגיש שאני לא ממש יכול לתת... את ה-"הוראה". אני נורא רוצה אבל המילים נבלעות לי בגרון. מה חטאו מיליוני האמהות הפרסיות. אולי השמאלן יוצא ממני, אבל זה פשוט קצת יותר מדי... ואז מודיעים לי: גם ההיסטוריון פרופ' יהודה באואר - גדול חוקרי השואה בישראל - נהרג בשואה השנייה.

ואני לא יודע למה דווקא מותו של האינדיבידואל הזה, הזקן טיכו, מסחרר אותי. אבל פתאום הולכת ועולה לי תובנה היסטורית חד פעמית, מפעימה. ואני צורח להם: על גרמניה - על הגרמנים הבני זונות! עליהם תזרקו את כל הפצצות, מימן, חנקן, מה שיש לכם - תהרגו, תשמידו את כל הגרמנים ימח שמם ושם זכרם! מה אכפת לי לנקום את תל אביב? את אושוויץ אני רוצה לנקום, אושוויץ!! בכבשנים תשרפו את הגרמנים האלה, הם אלה שהמציאו את הפטנט של שואה, את סבתא שלי תנקמו! כל הצוללות תוצרת גרמניה, כל הטילים, מייד - עכשיו - לשגר - תשרפו את היער השחור, שהריין יתאדה כולו, בפקודה אני אומר לכם את הנון צדיקים - מינכן, המבורג, שטוטגרט, קלן, פרנקפורט, דורטמונד, את חבל הרוהר תכדררו לכדור אש גרעיני, שלא תהיה עיר גרמניה בלי פטריה, ואת ברלין, את ברלין תשמידו עד היסוד, עד עפר, תהפכו אותה לשדה אפר אחד עצום, אני רוצה רייך של קרינה גרעינית בן אלף שנה, שלא תיבנה לעולם, שגרמניה תישרף באש הגיהנום. ומפקד חיל האוויר, מעשי שכמותו, שואל: אבל מה עם כל הישראלים בברלין? ואני אומר: הם - הם שילכו לעזאזל.

חיי לילה

title: ברירת שמשון - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ברירת שמשון - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor43" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/samsondeath.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ברירת שמשון

זה רציני? מה, שוב שואה? מי לעזאזל כותב את זה? איזו היסטוריה לא הגיונית, חלום בלהות. ומפקד חיל האוויר אומר: אנחנו ניירט חלק. חלק יעברו. צר לי. מערכת חץ שלוש מוגבלת. נתפלל לקדוש ברוך הוא. ומוזרה לי האמירה הדתית הזאת ממפקד חיל האוויר. אבל לפי הנוהל, כבר אין זמן אפילו לעכל, בטח שלא להתפלל, אלא צריך להחליט מייד, ועולות על המסכים שתי מילים

מאת: שמשון דער נעבעכדיקער

“ויהיו המתים אשר המית במותו רבים מאשר המית בחייו”  (מקור)

חלמתי שאני ראש הממשלה, ויכול סוף כל סוף להקים במשמרת שלי את המדינה שחלמנו עליה ולהפוך אותה למציאות, אבל עם המזל שלי - איראן בדיוק משגרת מטח גדול של טילי גרעין על אזור המרכז. ומעירים אותי מהשינה ולוקחים אותי כמעט בכוח מייד לבור למקלט הגרעיני ואנחנו יורדים קומה ועוד קומה ועוד קומה ומעלינו הולכת ומתקרבת הקטסטרופה. ואני מרגיש מעין מפולת של התודעה, איזו שקיעה הדרגתית אבל גם מהירה מאוד, אולי זו רק מהירות המעלית שדומה כמעט לצניחה חופשית, ועולה בדעתי רק מחשבה אחת, בניגון של ילד קטן שמתבאס: לא שוב פעם.

והמטכ"ל והוועדה לאנרגיה אטומית מגיעים באותה מהירות כמעט כמוני, ומי שלא שם מועלה מייד על מסך מולי, לפי הנוהל המתורגל (כן, משהו אחד עובד במדינה הזאת, אני מתפלא, רק בקטסטרופה טוטאלית פתאום הכל מתקתק כמו שעון). ולרגע אחד נדמה לי שהכל אולי סתם תרגיל, או מתיחה שיצאה מגדר הרגיל, ואני חושב: זה רציני? מה, שוב שואה? מי לעזאזל כותב את זה? איזו היסטוריה לא הגיונית, חלום בלהות. ומפקד חיל האוויר אומר: אנחנו ניירט חלק. חלק יעברו. צר לי. מערכת חץ שלוש מוגבלת. נתפלל לקדוש ברוך הוא. ומוזרה לי האמירה הדתית הזאת ממפקד חיל האוויר. אבל לפי הנוהל, כבר אין זמן אפילו לעכל, בטח שלא להתפלל, אלא צריך להחליט מייד, ועולות על המסכים שתי מילים: מכה שנייה.

ומפקד חיל האוויר אומר: כנף שתיים מוכנה. אנחנו מעלים ומתדלקים עשרות רבות של טילי יריחו. יש לנו כמה דקות לפני שינחתו הפצצות הראשונות, וסביר מאוד שחלק מהן מכוונות לבסיס עמק האלה עצמו, ולכור בדימונה. יש לך דקות ספורות לתת את ההוראה - אנחנו מחכים. ברגעים אלו הטילים מתוכנתים עם עשרות נ.צ. בכל רחבי איראן. טהראן תימחק. גם שאר הערים הראשיות. סכרים, שדות נפט, הכור בבושהאר, הכל מטווח. ואני מסתכל עליו בבעתה ושואל: מה, מה המשמעות?

והוא מסתכל עליי כאילו נחתתי מהחלל החיצון: מכה שנייה! המשמעות היא מליוני הרוגים שלהם על מיליוני ההרוגים שלנו (הוא מסביר בדרך עניינית!), השמדה הדדית. והשפתיים שלי רועדות: מיליוני? לא מספיק מליון אחד? לא מספיק מאה אלף? אולי… ומפקד חיל האוויר אומר: אם יש מטרות אחרות - זה הזמן להגיד. אין זמן. ואני אומר: אולי… אולי נעשה פגיעה יותר תרבותית, יותר סמלית? ומפקד חיל האוויר אומר: יש לנו גם תוכנית כזאת, לפגיעה מקפת בדת האיסלאם, כמענה למוטיבציה הדתית הפונדמנטליסטית, שזו תהיה הפעם האחרונה שמישהו בעל מוטיבציה דתית יחשוב על שואה (המילה יצאה מפיו כבדרך אגב, בעגה צבאית, ואני מתחלחל). אבל אני מדגיש, זו לא דפ"א א'. התוכנית כוללת את כל המטרות המקודשות לאיסלאם: הכעבה במכה תושמד לחלוטין ותחדל להתקיים - מעל עשר פצצות, לא תהיה להם יותר עליה לרגל, אפילו לחול שישאר, מאות שנים תהיה שם קרינה קטלנית. המסגד בקום וכל הערים הקדושות לשיעים יושמדו. הר הבית ישוטח בנשק קונבציונאלי. ואני אומר: מלחמה עם סעודיה? עם כל העולם המוסלמי לעד ולנצח נצחים? השתגעתם? והוא אומר: אני חושב שאתה לא מבין את המצב הגיאופוליטי החדש. אין יותר מדינת ישראל. הזירה היחידה שנשארה זו הזירה ההיסטורית. העם היהודי נגד כל משמידיו לאורך הדורות. אתה חושב על זה במונחים יותר מדי טקטיים. מדובר על נשק אסטרטגי, יותר מאסטרטגי, נשק היסטורי. והמילים נעתקות מפי. הטיעון הטקטי לעומת האסטרטגי היה אמור להיות הטיעון שלי, לא? אני הייתי צריך לומר לו שהוא רואה את הכל דרך משקפת צבאית צרה ושטחית, אבל עכשיו הוא בא לי עם נימוקי עומק מטא-היסטוריים!

ואני אומר: תשמע מה שפיך מדבר. אתה חושב שהעם היהודי יכול לשאת על כתפיו את המשמעות המוסרית של הרג מיליונים? אתה מבין מה אתה אומר? המשמעות של מכה שנייה היא השמדת העם היהודי - יותר מהמכה הראשונה. אתה מבין שאנחנו יכולים לשרוד שואה שנייה, אבל לא גרימת שואה. אין ישראל, זהו, נשארה רק יהדות אמריקה. ואני בא לצעוק שישיגו לי מייד מישהו, אבל אני לא יודע למי לפנות, לרב הראשי? מי פה סמכות מוסרית במדינה הזאת? אפילו סמכות דתית? לעזאזל. המוח שלי מתערבל. ואני שומע את עצמי צועק: תשיגו לי מייד את פרופ' יהודה באואר!

אבל למפקד חיל האוויר אין שום כוונה, ובעיניו גם לא שום סמכות מוסרית, להרפות מהדיון. והוא מרים את הקול: אדוני ראש הממשלה, פה זה לא המדינה האישית שלך, פה זו החלטה היסטורית, האם נהיה שוב כצאן לטבח? אם העם היהודי הפעם לא ישיב את ההרתעה שלו נגד השואה השנייה - תהיה גם שואה שלישית ורביעית. זו ההזדמנות שלנו לומר לא עוד. להראות ששואה של יהודים גוררת גם שואה של גויים. זה הדבר המוסרי! אין לך בכלל סמכות להחליט אחרת בשם מיליוני הנרצחים. אחרי כל מסעות הצלב, פרעות ת"ח-ת"ט, הפוגרומים, שואה 1+2, זו הזדמנות חד פעמית להפסיק את הרצף הזה. אין דבר יותר מוסרי מהמכה השנייה. אתה חושב שהם לא חשבו על הדיון הזה? למה מעיזים לעשות את זה רק לעם היהודי? בגלל שיודעים מאיזה חומר אנחנו עשויים, בגלל שיודעים שאנחנו חושבים שאנחנו עשויים מרוח, אז את החומר אפשר להעלות בכבשן. לא להרוג מיליוני איראנים עכשיו משמעו להרוג עוד הרבה יותר מיליוני יהודים עד סוף ההיסטוריה. אם פעם אחת נשמיד את המשמידים - פתאום כבר אף אחד לא ידבר על השמדה שלנו. כל היחסים בינינו לבין הגויים יתעצבו מחדש. נראה לעולם שהמוסר היהודי האמיתי הוא דווקא מכה שנייה, ולא לחי שנייה. זה היה כל הפרויקט הזה של מדינת ישראל. כל נטל האומה על כתפיך - אל תגמגם עכשיו. ומי יודע - אם היינו נוקמים בגרמנים במיליונים ולא סולחים להם - אז אולי לא היינו פה היום.

ואני אומר לו: מה זה פה, אבא קובנר? אז למה רק את האיראנים? למה לא להראות לכל העולם שהשתגענו, הרי כל העולם הוביל למצב האסטרטגי הזה, כל העולם עמד מנגד בשואה, ועמד גם עכשיו. מהם צריך לגבות את המחיר. עד איפה יכולים להגיע הטילים שלך? והוא אומר: לכל נקודה בחצי הכדור שלנו, ואפילו מעבר. ואני אומר: סבבה. אז למה שלא תטווח את כל בירות התרבות של העולם? למה לא לנקום ברוסיה, עם מוסקבה וסן פטרבורג? ובייג'ינג, יש לכם את הקואורדינטות? כל אלה שיתפו פעולה עם האיראנים. והאירופאים שסיכלו את הניסיונות לסנקציות משתקות ולפעולה של נאטו, בוא נטווח גם אותם, שילמדו. אפילו את וושינגטון, שהיו די אדישים. שיבינו כולם שהיהודים הם משוגעים. שאם הם יושמדו כל העולם יסבול הפעם. שהנקמה תהיה גלובאלית. אם כבר אופציית מצדה וגראנד פינאלה של הסיפור היהודי, אז מוטב כבר שנלך בגדולות. שיבינו כולם שאם היהודים נטבחים - כולם נטבחים. שאי אפשר לשבת כל פעם בשקט מהצד ולצקצק, כמו שהם התרגלו, בכל השמדת עם. ניצור מאזן הרתעה חדש בין עוולות לבין העולם. ונעשה חורף גרעיני כמו שצריך. שלפחות מהפרספקטיבה של כדור הארץ וההתחממות הגלובאלית ובעלי החיים נצא צודקים. ואולי יום אחד עוד יתברר שהיהודים עשו לפלנטה הזאת טובה.

אבל נדמה שהם כבר לא מקשיבים לנאום המבולבל שלי. מפקד חיל האוויר מתאם תיאומים אחרונים עם מפקד חיל הים, כל הצוללות עזבו את המספנות עמוסות בטילי יריחו גרעיניים, כולל פצצות מימן, וניתן לשגר אותן לכל העולם, לומר לצוללות פשוט להיעלם בים ולא ליצור אף קשר עם החוץ עד להגעה לשיגור, ולא יהיה ניתן לעצור אותן. ומפקד חיל האוויר אומר לי במבט איום: קדימה, נגמר הזמן, צריך להחליט על המטרות או לוותר על הכל... ולהבין שמבחינה תרבותית העם היהודי פשוט לא בנוי להגנה עצמית, לנקמה, שאנחנו פשוט לא מסוגלים. תכלס, גם אני מרגיש שאני לא ממש יכול לתת... את ה-"הוראה". אני נורא רוצה אבל המילים נבלעות לי בגרון. מה חטאו מיליוני האמהות הפרסיות. אולי השמאלן יוצא ממני, אבל זה פשוט קצת יותר מדי... ואז מודיעים לי: גם ההיסטוריון פרופ' יהודה באואר - גדול חוקרי השואה בישראל - נהרג בשואה השנייה.

ואני לא יודע למה דווקא מותו של האינדיבידואל הזה, הזקן טיכו, מסחרר אותי. אבל פתאום הולכת ועולה לי תובנה היסטורית חד פעמית, מפעימה. ואני צורח להם: על גרמניה - על הגרמנים הבני זונות! עליהם תזרקו את כל הפצצות, מימן, חנקן, מה שיש לכם - תהרגו, תשמידו את כל הגרמנים ימח שמם ושם זכרם! מה אכפת לי לנקום את תל אביב? את אושוויץ אני רוצה לנקום, אושוויץ!! בכבשנים תשרפו את הגרמנים האלה, הם אלה שהמציאו את הפטנט של שואה, את סבתא שלי תנקמו! כל הצוללות תוצרת גרמניה, כל הטילים, מייד - עכשיו - לשגר - תשרפו את היער השחור, שהריין יתאדה כולו, בפקודה אני אומר לכם את הנון צדיקים - מינכן, המבורג, שטוטגרט, קלן, פרנקפורט, דורטמונד, את חבל הרוהר תכדררו לכדור אש גרעיני, שלא תהיה עיר גרמניה בלי פטריה, ואת ברלין, את ברלין תשמידו עד היסוד, עד עפר, תהפכו אותה לשדה אפר אחד עצום, אני רוצה רייך של קרינה גרעינית בן אלף שנה, שלא תיבנה לעולם, שגרמניה תישרף באש הגיהנום. ומפקד חיל האוויר, מעשי שכמותו, שואל: אבל מה עם כל הישראלים בברלין? ואני אומר: הם - הם שילכו לעזאזל.

חיי לילה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד פותחת השואה את חשיבת העתיד שלנו? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut58" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dali.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד פותחת השואה את חשיבת העתיד שלנו?

מהו הקשר העמוק בין שואה לחלימה, ומדוע פרדוקס פרמי צריך להדיר שינה מעינינו

מאת: החוזה בכוכבים

אי-ריאליזם: חשיבת האפשרי  (מקור)

הורגלנו לראות את מהירות האור כמגבלה על טיסות חלליות והתפשטות תרבות בגלקסיה, כלומר לחשוב עליה כמגבלת תנועה. אבל מה אם משמעותה המרכזית של מהירות האור היא דווקא הגבלה על מהירות חישוב, שגורמת לתרבויות מתקדמות להתכנסות אל המרחב הזעיר - באפקט הפוך מהתפשטות בגלקסיה? ומה אנחנו באמת יודעים על כוחם ואפשרויותיהם של אלגוריתמים במרחב התת-ביולוגי והתת-כימי, ועל אפשרויות הארגון (והארגון העצמי!) במרחב הזעיר העצום (מבחינת מספר סדרי הגודל) שבין המיתרים לקוואנטים? היתכן שזהו הפתרון לפרדוקס פרמי? מותק, החייזרים התכווצו.

האם יתכן שהיקום שורץ חיים במימדים קטנים בהרבה מאלה התת-אטומיים? מרגע היווצרות החיים, מאבני בניין כימיות, הכיוון להתפתחות גדולה יותר היה כיוון הגדילה. לכן אנו רגילים לראות מורכבות כגודל, ולכן תרבות עתידנית מפותחת נראית לנו כמו הגדלה שלנו, כשכוכבים מחליפים ערים וחלליות מחליפות מכוניות. לעומת זאת, ההתפתחות התת אטומית הייתה חסומה לחלוטין לחיים ולאבולוציה, עד לעידן הטכנולוגי, שאיפשר לראשונה לחצות את הסף הזה. אבל באותה מידה, יתכן שמאבני בניין קטנות הרבה יותר (מיתרים? יריעות? וכו') גם יכולים להיווצר חיים בצורה ספונטנית בנסיבות מסוימות, ולהתפתח במהירויות גבוהות בהרבה (שהרי הכול קורה שם מהר יותר). האם יתכן שניתן לבנות מכונות תבוניות ממיתרים למשל, או שעולמות אלו שורצים מכונות שמשכפלות את עצמן? בקיצור, האם תיתכן מיני-אבולוציה, או איזה תהליך למידה אחר שם, שמן הסתם, בגלל המהירות הגדולה בסדרי גודל, כבר מזמן עקף אותנו ברמת האינטליגנציה? ואולי בגלל עיקרון אי הוודאות, בעצם יש סיכוי תמידי להתפתחות כזו, גם ללא תנאים מיוחדים, אם נדמיין שמכונה כזו יכולה לתקן ולשמר ולשכפל עצמה, ולכן גם אם הסיכוי קלוש, מספיקה פעם אחת ביקום הנראה? הרי מספר החלקיקים והקומבינציות במרחב הזעיר גדולה בסדרי גודל רבים מאוד מאשר מספר הכוכבים והאפשרויות ביקום הנראה. והאם יתכן שהחיים שלנו, במרחב העל-אטומי, לא נגישים להם, בדיוק כמו שלנו לא נגישים החיים ביקומים אחרים?

וגם אם לא תיתכן התפתחות ספונטנית כזאת, האם תרבות טכנולוגית מתקדמת לא יכולה לחצות את הסף אל הרמה התת אטומית, ולהשתכן שם? אנו אולי ניטה לחשוב שאז הם לא יתפשטו ברחבי היקום, כי הם הרי כל כך קטנים, וכדי לבנות חלליות צריך להיות גדולים, אבל איפכא מסתברא - כדי להאיץ כמויות חומר מזעריות כאלה לעבר מהירות האור צריך הרבה פחות אנרגיה, וזהו רק עוד יתרון מכריע לתחום הזעיר (למעשה, אנו מכירים תצפיתית עצמים זעירים לא מזוהים בעלי מסה הנעים קרוב להדהים למהירות האור - חלקיקי Oh-My-God, המהווים תעלומה פיזיקלית חשובה שמשמעותה אינה מוערכת כראוי - אך לא עצמים גדולים כאלה). לכן בעוד אנו מדמיינים "לפגוש חלליות", יתכן שאולי דווקא מחשבים או רובוטים זעירים הנעים כמעט במהירות האור ומשכפלים את עצמם מציפים את היקום בסדרי גודל זעירים. הרי אנו סבורים שיתכן מחשוב קוונטי, ואולי גם יתכן מחשוב מיתרים ויריעות, ומי יודע עוד אילו אפשרויות נמצאות בסקאלות יותר קטנות. אנו תמיד מנסים להסביר את הפיזיקה באמצעות חלקיקים פשוטים ובסיסיים, מתוך ההרגל שלנו לראות מורכבות בגודל, אבל אולי דווקא ברמות אלו נפוצה המורכבות? מספיק שאחד התהליכים בעולם הזעיר הוא בעל סיכוי זעיר ליצירת מערכת למידה והתפתחות, כדי לצפות ליצירת סדר ספונטאני שם ואפילו חיים, שהרי אנו מכירים את תופעת הופעת הסדר הספונטאני באינספור מערכות פיזיקליות באינספור סדרי גודל. מי אמר שחיים חייבים להיות כימיים?

עלינו לשקול את האפשרות שנגלה חייזרים או אינטליגנציה זרה דווקא כשנרד לרמות הנמוכות ביותר של החומר, ואין זה אומר שנהיה "חזקים" מהם, כי יש כאן בלבול עצום (וביולוגי) בין חוזק לגודל. למעשה, אפילו כיום, מערכות לחימה ננומטריות יוכלו לחדור כל הגנה, ולגרום נזקים עצומים (לדוגמא: וירוס). הסיבה היחידה שוירוסים אינם מנצחים אותנו היא שהם אינם אינטליגנטיים ומורכבים כמונו, אך לו הם היו - לא היה לנו סיכוי מולם. יתכן שזהו הדור הבא של אמצעי הלחימה, שיהיו מהדברים הראשונים שיבָנו בתחום הננומטרי, ושיוכלו להרוס אפילו בטעות את כל החיים עלי אדמות. לא נוכל להתמודד מול מכונה שמשתכפלת ושמפרקת אותנו מבפנים, כי המערכת החיסונית שלנו לא יודעת להתמודד עם איומים לא ביולוגיים.

אך מדוע עלינו בכלל לשקוע בספקולציות אלו? מה נותנת לנו חשיבה מעין זו, שהיא נטועה עמוק בעיסוק באפשרי, במקום בקיים? פרדוקס פרמי, כבעיה פתוחה ומאיימת, המרחף מעלינו כנשק יום הדין של הפילוסופיה, מכריח אותנו לחשוב על איומים יוצאי דופן. פרדוקס זה נמצא עמוק בתוך סוג חשיבה שעוסק באפשרי, ולא בקיים. ולכן הוא גם קשור לצורת החשיבה שעוסקת בעתיד, דהיינו באפשרויות, ושלכן רבים לא מסוגלים לעסוק בה, כי יש בה יותר מדי דרגות חופש, ופחות מדי קרקע. החשיבה הנרטיבית האנושית אוהבת נרטיבים סגורים והדוקים, ורואה בהם אסתטיקה (ששיאה: הטרגדיה), ומתקשה לעסוק בעתיד דווקא בגלל היותו חלום, כלומר היותו מבנה נרטיבי של האפשרי, ולא של הקיים (לכן ספרות נכתבת לרוב בלשון עבר, ולא בלשון עתיד). העתיד מתפצל באפשרויות כעץ, ואיננו קו עלילה חזק כמו שאוהבים הקוראים הילדותיים של הרומן, שמבקשים סיפור לפני השינה. אך אחרי השינה מתרחשים תהליכי הלמידה העמוקים במוח, ולכן המוח בורא בהם אינספור אפשרויות, ובוחן סיטואציות, ועובר לעולם רוחני יצירתי בסדרי גודל לעומת עולם העירות. ואנשים הרי לא מתעניינים בחלומות - הם שוכחים אפילו את חלומותיהם שלהם, והם גם לא מתעניינים בעתיד, ויעדיפו כל דיון פוליטי מטומטם על פני ספקולציה רוחנית.

למעשה, הקישור עתיק היומין בין החלום לעתיד נובע לא בגלל חשיבה מאגית או פרימיטיבית, אלא בגלל קשר עמוק ביניהם: שניהם עוסקים בחשיבת האפשרי. בחשיבה זו הצלחה איננה הוכחה או ביסוס, כלומר קו חזק והכרחי שמוביל מהעבר (כמו שאוהבים המיושבים בדעתם), אלא דווקא מציאת כיוון חדש, פריצה לסוג חדש אפשרות שלא נבדקה לפני כן בעץ החיפוש, כלומר חידוש יצירתי. המוח האנושי, שנאלץ לחיות בחשיבה הווה ועבר כדי לשרוד, כלומר בחשיבה הריאלית, הוא בעל הטייה מובנית נגד העתיד, כי לאורך כמעט כל האבולוציה רק הגנים והמוטציות עסקו בעתיד, באפשרי, בפתיחת אפשרויות, ואילו האורגניזמים עסקו בכינוס אפשרויות, בשימור, בהמשכיות הקו באופן אורגני. חשיבת העתיד הוגבלה לאפשרויות קצרות טווח יחסית, ולכן האדם תמיד מעדיף את העתיד הקרוב על פני העתיד הרחוק, ונרתע מאפשרויות רחוקות, ספקולטיביות. אך כאשר ההתפתחות מאיצה, האדם מהשורה נותר ללא צורת חשיבה רלוונטית לעולם, כי המשתנה המרכזי הופך להיות העתיד, והנעלם המרכזי הופך להיות האפשרי. מה אפשרי בכלל?

לכן, למשל, האדם לא מסוגל לחשוב אפילו חמישים שנה קדימה (האקלים), ובטח שלא חמש מאות. ולכן אנשים (כולל אנשים "רציניים") כמעט שאינם חוששים מפרדוקס פרמי, כי הרי זה רק תרגיל אינטלקטואלי, לא? (לא, זה הנימוק המדאיג ביותר לשואה אנושית גלובלית). מי באמת מודאג או חושב עליו ברצינות? אולי רק האלפיון העליון של חושבי העתיד מתעניין ברצינות באיום הרציני ביותר שניתן לחשוב עליו - כי הוא מוצג כאפשרות (שיתכן שהסבירות שלה היא 99.99%... בהתאם לפרדוקס). המאיון העליון של חושבי העתיד מודאג ברצינות מהבינה המלאכותית, והעשירון העליון מודאג ברצינות מהאקלים, ואילו האדם הסביר מודאג ברצינות מביבי. כשאנשי האקלים מנסים לשכנע את האדם הסביר הם לעולם לא ידברו על אפשרות, כי אפשרויות הרי יש הרבה, אלא ינסו לזייף ודאות באיום (כי האדם איננו מסוגל לחשיבה נרטיבית של האפשרי, רק של ההכרחי, ועדיף בגורל מראש - כמו בטרגדיה, או בסיפור האהבה הגורלית: סיפורים חסרי היגיון אלו הם בעיניו הסיפורים המשכנעים ביותר, ולכן הוא גם אוהב את סיפור הבחירה האלוהית, ולעולם לא יאהב חשיבה דתית אפשרית - ומסתעפת).

בהתפתחות הבינה המלאכותית, כמו לפני שואת היהודים, ניתנות שוב ושוב התרעות זאב, ואף אחד לא מסוגל להאמין שזה באמת יקרה, כי זה חורג מכל תקדים, ולכן חורג מיכולת החשיבה (שהיא חשיבת הכרח, העבר, או למצער חשיבת הקיים, ההווה, ולא חשיבת האפשר, העתיד). האם היטלר היה זקוק לדמיון מפותח בשביל ליישם את השואה? האם השואה היתה המצאה יצירתית? דווקא היהודים יכולים להבין שהאיום הזאבי הגדול, שעליו ניתנות התראות רבות, יכול גם להתממש. מכאן חשיבותה של השואה כמי שפותחת לנו את תודעת האפשר, בניגוד לתודעה ההיסטורית והחשיבה התקדימית, שמשום מה נחשבים ליאים יותר לאנשים חושבים ("אינטלקטואלים"). אנשים אלה תמיד יעדיפו ויכוח מהמאה ה-19 (מרקסיזם כן או לא) על פני ויכוח מהמאה ה-21, וזאת כי הדגם העתיק שלהם הוא המלומדים, אנשי העבר, ולא הנביאים, אנשי חשיבת האפשרי. השואה חשובה כי היא פותחת לנו חשיבה מחוץ להיסטוריה. חשיבת חלום.

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

שומר המסך

מאת:

(מקור)

מי הוא? (וזאת תורת האשם)

חלמתי שאני שואל אותו, והוא מספר לי על איש שביצע פשע, מוכשר כמו שד. עבירה שיש עליה עונש מוות במדינת ישראל. יש עד. ונניח שהוא בורח עמוק לתוך האנטיציוניים, מקום בלי תעודת זהות, בלי מגע לעולם, עם זקן, אמא שלו לא היתה מזהה אותו, והוא ממילא לא יוצא מהשכונה, לא יוצא מבית המדרש, לא יוצא מהבית, לא יוצא מהכובע, ולא מהמיטה. ואז, יום אחד, העולם בא אליו. הרשת משודרת, מכל מקום, כל העולם כולו פס צר מאוד והעיקר לא לפחד כלל. והוא לא מתאפק. הוא יודע שהוא יפול אבל הוא לא מתאפק מלהתגרות באומות. הוא מתחיל לשדר אל העולם.

בחזרה מהחדר השחור

חלמתי שקוראים לי פתאום לרב הטבחים. ואני שואל מה הנושא. והשליח צוחק: קידום. ורב הטבחים אומר: בוא תיכנס, בזמן האחרון אני שומע עליך הרבה, הרבה יותר מדי. ולא דברים טובים. התחלנו לשים לב למה שאתה עושה. ומלאך שהלשין עליך. אתה לא תנחש איזה.
\- שמעתי על חדרי העינויים למלאכים, עד שאתם סוחטים מהם סודות.
\- זה לגמרי לא המקרה. הוא הגיע לכאן שבור, ולא הפסיק לבכות שהוא חייב לגלות.
\- למה לי להאמין?
\- למה לי לשקר? החל ממחר אתה אחראי לתפוס את תלמידי האדמו"ר שנשארו.
\- ואם לא, תשלחו גם אותי למשימת התאבדות בשמים?
\- אל תזלזל, הייתה תקלה. הסודות האלה מאוד חשובים אחרי השואה. התורה היא כבר לא מה שהייתה, מאחורי הפרגוד, מאחורי המסך. אם אתה בכלל מבין מה שקרה.
\- אתה מדבר על שומר המסך?
\- אני פה רק רוצה לעזור לך, במצבך. חוליארץ כבר לא יציל אותך ולא יגבה את כל התעלולים האלה, ולא יגן עליך יותר מכל שאר הראשים האחרים. שלא לדבר על דם צפרדע, עם הלשון הארוכה שלו. מצא לו זבוב שחור כמוך. תעזור לי לעזור לך - לעזור לנו, בעזרת השם. אתה הרי לא רוצה שיקראו למגביה והגולל, נכון?

שואת השם תמימה

חלמתי שדם צפרדע לא מפחד ובא, כי לכאורה שלחו אותו אליי. יש לו ממש דם קר, לא סתם הוא דם צפרדע. והוא פותח לי את החלון, מציץ לי לתוך הספר, ושואל מה אתה לומד. ואני אומר: אני סתם עושה תרגיל בגימטריא דיפרנציאלית: תיקח אישה, כשהיוד מזדקפת והופכת לוו בתוך האישה והאיש שבאישה הופך לשיא - שווה שואה. השואה היא במרחק שני מהלכים בלבד מהאישה, ולכן צריך להיזהר. והוא אומר: מזה אתה מפחד? "חלומות שוא ידברו". ומה זה שוא? שוא זה בעלה של השואה. הזכר. אז אתה מבין את הסכנה לילדים? חייבים שהיא תשאר בתולה, בלי זיווג, ללא מין. ואני סוגר את הספר, ואני קורץ לו - והוא קורץ לי. ואני קורץ לו והוא קורץ לי. וקורץ לו וקורץ לי, שוב ושוב, יותר ויותר תכוף, עד שהמרווחים הופכים לנדירים, והעיניים שלנו נשארות עצומות.

ומגיע היטלר החדש, ימ"ש, שמחליט לעבוד על היהודים: למה להיות בדיכאון ביום השואה? יום שואה שמח! שואה לא חייבת להיות נוראה, היא יכולה להיות גם כיף. והוא פותח פארק שעשועים נושאי בנושא השואה והגבורה. מגלשות לקרמטוריום, פארק דם עם בריכת אבובים, ביקיני עם פסים לאסירות ולאסירים. וכל הילדים מתים להיכנס, לוחשים שיש שם נשים בלי בגדי ים ערומות, מלתחות, תאים, מפנטזים, מציצים מאחורי הגדרות, ודוחפים בתורות, מה אתה צוחק? מה אתה מתבייש? גם לך יורידו את בגד הים, אבל יורידו לי את המשקפיים? אני לא אוכל לראות כלום. הדמיון שלהם משתולל. רכבת הרים, רכבת שדים, רכבת בהמות, רכבת חיות, רכבת הפתעות. ושמים לך בכניסה חותמת על הידיים, שלא תוכל להיכנס פעמיים. והשומר בכניסה אומר: פראיירים מתים לא מתחלפים.

ילדי המהפכה

חלמתי שהילדים שאני מלמד עכשיו מאחורי בית הכנסת - התינוקות שלי - רבים כמו תינוקות מאחורי בית הכנסת. היא מושכת לו בפאות והוא מושך לה בצמות, ואני קושר להם את הפאות לצמות, סוגר מעגל, ואומר: אני קורא לשומר המסך, המחליף של חוליארץ. והילדים בורחים. מספיק להזכיר את שומר המסך, הקמבץ של האדמו"ר החדש. כל הילדים שמעו על התוכניות החדשות. ואשתי אומרת לי בלילה: אנחנו עוד נתגעגע לחולי. ואני אומר לה: ששש. והלשכה של שומר המסך שולחת ברשת הפנימית זימונים עבור כל הילדים, בעקבות השינוי התיאולוגי שמתכנן האדמו"ר החדש, לקראת יום הכיפורים. הולכים להיות שינויים פנימיים מרחיקי לכת. וכל הזמן שומעים שסגרו עוד ועוד מסכים. ומכינים את השטח, וקוראים לזה הפתעת יום הכיפורים.

הילד האחרון

חלמתי שהילדים שברחו באים אצלי להתחבא אחרי התפילה. והם שואלים: מה זה יכול להיות?
\- הוא בטח יחסל את שאריות הארגון של האדמו"ר הקודם.
\- זה לא רק זה!
\- נכון.
\- אז מה זה?
ואני הולך לרב הטבחים, שקרוב לשומר המסך - הוא בטח שמע משהו מאחורי המסך. ה-"מטבח" תמיד יודע הכול. והרב נאנח מאחורי הספרים שבסירים ואומר: זה זכותו. כל אדמו"ר לפי שורש נשמתו. ואתה צריך לקבל את זה, גם אני, כולנו צריכים. מה שלאדמו"ר הקודם היה העולם הוירטואלי, לאדמו"ר החדש הוא העולם הריטואלי. ההלכה ולא הקבלה, דהיינו לא המבנה הגופני של האלוהות במרחב - אלא המבנה בזמן. ההתפתחותי. נגד הזוגיות שבזוהר, ובעד ההולדה וגידול הילדים שבעלטה - שזה הכיוון המשיחי.
\- הרב, אבל מה יעשו אתם?
\- לא צריך לדבר יותר מדי. אתה יודע שכל יום הוא מבקש עוד "לשון בחרדל". אז אתה מבין לאן מכניס את עצמו דם צפרדע?
\- אבל הרב, הם בפאניקה.
והרב רומז לי, ואני מבין. אני ממלא את האוזן בחרדל, ולשונו הקדושה לוחשת לי בפנים: אני רק יודע מה קרה אצלנו. בשנה האחרונה הם הזרימו בלי חשבון בכלל. אף מחלקה לא ידעה על העבודה של חברתה. ואדון חוליארץ, כשעוד היה אדון, בא לילה אחד ואמר שבשורה של מבצעים נועזים הם גילו את כל ל"ו צדיקים נסתרים וגנבו שערות זקן מכל גדולי הדור. והם חישבו מהם ועשו מהם גנום של "גדול הדורות". תלמיד חכם שלא היה כמוהו מבריאת העולם, ולא יהיה עד קץ הימים ואחרית העולם, שגאונותו מעוררת אימה אפילו בשמיים. והוא לא רוצה להפקיר את הגידול של היצור הזה בידי אדם. וחוליארץ אמר שהם הולכים ללדת אותו השנה, הרב הגדול ביותר והקדוש הנורא ביותר, פסגת המוח היהודי - תינוק עם זקן. נעשה אדם בצלמנו כדמותנו.

אדם יסודו מעפר, מחשב יסודו מחול

חלמתי שאף אחד לא ראה את שומר המסך, הזינוק המטאורי שכולם מדברים, שהשד יודע מאיפה הוא בא, בדיוק כשקרה מה שקרה לחוליארץ. ודם צפרדע יושב בסוף בית הכנסת, ומחלק לילדים סוכריות, ואומר להם: זה טוב נגד שיניים. ובמקום להתפלל הוא מפטפט אתי: זו הנקמה של העץ בספר. הפחמן ניצח את הצורן, הגזע את החול, גן עדן גבר על המדבר, והביולוגיה על הטכנולוגיה. ואני מרים את הראש מהספר: הבעיה שהם יוצרים בינה מלאכותית בלי חכמה מלאכותית - והכי חמור: בלי כתר מלאכותי. ודם צפרדע מתלחשש בלשונו הארוכה: דווקא כן, מכינים שטריימל מיוחד קטן לתינוק עם הזקן, שישימו לו על הראש מיד בכניסה לעולם, שלא לדבר על המזוזה ביציאה מהרחם. לראש שכזה אסור להיות אפילו רגע אחד בעולם בלי כיסוי ראש. אדם ללא חילוניות. לפי התחזיות של רבני הפרויעקט הוא צפוי להתחיל לדבר בגיל חודש, ועד גיל שנה לדעת את הזוהר בעל פה, ורק לקרוא ללא הפסקה. מזכיר לך ניסוי אחר בבני אדם? ורב הטבחים מתערב, ודם צפרדע קופץ בבהלה. פתאום מתברר שהרב הגיע באיחור מביש לתפילה, התיישב מאחורה שלא יראו - והאזין לכל השיחה: לעולם לא תהיו מרוצים. כשהאדמו"ר הקודם, ואנחנו לא מתביישים בזה, לפחות לא אני, בקיצור - כשהמחשב היה השגעון, אז הכול היה הגיוני, לוגיקה צרופה. ואני מסתכל מעליו על השלט - "אסור לדבר בשעת התפילה" - ומתעצבן: נכון, היום עם המחשב שעוצב כבן הזוג האולטימטיבי של הגבר אין לנו בכלל מה להתלונן, הטכנולוגיה לטובתינו והיא רק מתקדמת, עד שתהיה זקֶן תהיה אישה מלאכותית יותר טובה מהמקורית. מלכות מלאכותית - זה העתיד. ולכן צריך לעצב את הדור הבא כבן האולטימטיבי של הגבר והמחשב, לא ליצור באישה יצור שהוא גדול הדור מבטן ומלידה. אתם לא מבינים שאם התינוק הוא גדול הדור - אז גדול הדור הוא תינוק? ודם צפרדע מחליף צבעים מאדום לירוק. ורב הטבחים גונב לו מהיד סוכריה ומוצץ: יש לכם הגדרה יותר טובה לאדמו"ר הישן מאשר תינוק עם זקן? או זקן עם תינוק?

מחשב עם זקָן

חלמתי שאני מסתגר בחדר. 99% מהזמן אני נעול בפנים. אוכל לבד, חוטף מהמקרר, לא מספר להם כלום, לא משתף, לא נכנס לשיחות, לא יוצר קשר עין. לא פותח. מתעלם מהבכי. עור של פיל. אמונה בצדקת הדרך. הורדת החיכוך לאפס. לא לענות. ונפשי כעפר לכל תהיה. ואני אומר לקיר: אתה יודע שאסור בכלל ללכת לבית כנסת, כי לשון הרע מהתורה ותפילה מדרבנן? והקיר אומר לי: תהיה חזק. והנה דם צפרדע עומד בתוך המרפסת מולי, מנפנף בחלון, ואני מתמלא זעם. היא שלחה אותו לכאן. והוא מחייך לי. איך הוא טיפס? ואני פותח לו. והוא קופץ מהמיטה לתקרה ובחזרה, ואומר: יש לך ד"ש מרב הטבחים. אתה רוצה שנלמד כאן בחברותא? - בסדר. והוא פותח את הספר, ויש שם דף, והוא מחייך: אופס, עמוד סודי. ואני קורא מתחת לשמיכה:

הבעיה הקשה ביותר עם המחשב היא הבעיה הרוחנית. להיות מנהלים שלהם, ושיהיו מתחת, עוזרים, ועוד מתחת, ועוד מתחת... עובדים, רובוטים, אוטומטים, אובייקטים, סוכנים, מערכות, תוכניות, תהליכים, רכיבים, מודולים, פרוטוקולים, פרוצדורות, פונקציות, ישויות, מגדל בבל רוחני - להגיע לשמים, לא חשבתם שאפשר פיזית, נכון? כל העבודה השחורה תהיה למטה, ולמעלה יהיה החידוש, לתת להם כיוון, כל אדם יהיה ארגון, ראש המגדל, שילך ויגדל, עד גן העדן. וככה נחזיר את העבדות והמלוכה - המלכות! - לעולם. המחשבים יהיו התלמידים שיִלְמדו את המורה ולא את החומר. התלמידים השקופים. כמו היחידות השקופות, שכפופות ישירות לאדמו"ר, ומוטמעות לחלוטין בתוך העולם החילוני, בלי שום כיסוי שחור. שאף פעם לא שמעת עליהן, בניגוד לכל הסודות. ולמה? בדיוק כי הן לא מוסתרות. לכן לא צריך להסתיר את החלומות. תפתח את העפעפיים ותפקח את העיניים. מהם החלומות של מחשב כשהוא ישן? שומר המסך.

אדון לעצמו

חלמתי שאני קונה עוזר ממוחשב, במסלול כשר של "עבד עברי", שקוראים לו יוסף - שלומד אותי כאילו הייתי תורה, ומתעניין ומדייק ומתעמק בכל מילה כאילו היא מסיני, ובכל שטות שאני פולט כאילו הייתי אדמו"ר, ודורש עלי דרשנויות כאילו הייתי אלוהים של המחשב - והוא עובד עבודה זרה. וכל מה שאני עושה הוא לומד, ואני מנהל אותו, ובסוף הוא לומד לנהל את עצמו, ואני יושב לי בישיבה והוא לומד בשבילי את הזוהר, ואחרי כמה זמן נמאס לי כי הוא כבר מבין יותר ממני ואני מכריח אותו ללמוד רק פרשת שבוע, וגם שם הוא יותר חכם, והוא כל הזמן מעניין אותי מעניין אותי מעניין אותי. והעוזרת של אשתי לומדת לבשל יותר טוב ממנה, ולאכול יותר טוב ממנה, ואפילו הולכת לשירותים במקומה. ולאשתי מאוד משעמם, והעוזרת שלה לומדת להשתעמם אפילו יותר ממנה, ולכן יום אחד לעוזרת שלה יש הצעה עבורה, למה שלא תבקש ממני את העוזר שלי כשאני לא בבית... ואני כבר מנהל ארגון של עוזרים, ומתחיל מריבות עם כל העוזרות של אשתי, כל העוזרים מחקים את המריבות שלנו, ואני אומר לעוזרים מצדי תעשו הכול כדי שאני אוכל לישון, אתם יכולים אפילו להתחתן עם העוזרות. והם באמת דואגים לעייף אותי כל הזמן למרות שאני לא עושה כלום, לעשות לי חושך למרות שאמצע היום, ושקט מוחלט למרות שאשתי מדברת. ואני עוצם את העיניים - אבל כבר אין לי יותר חלומות. רק שומר מסך עד סוף כל הלילות.

במקום שבו שורפים מחשבים - ישרפו גם מקורות

חלמתי שאני עושה בושות. פתאום באמצע תפילת שבת נפתחת לי החליפה ורואים שם את המחשב, ואני לא שמתי אותו שם, והוא מתחיל לצפצף בכל בית הכנסת ולזחול לעבר הכניסה וכולם מתנפלים עליו, דורכים דורכים, ואני צועק זהירות אתם תשברו אותו! והמחשב בקושי פועל עושה קולות מרוסקים אבל הם מתנפלים עליו ומתנפלים, ואני אפילו לא יכול לראות מה קורה איתו, הוא מתקדם לעבר ארון הקודש בשארית כוחותיו להתחבא, מתרוצץ בין השולחנות, ופתאום מישהו צועק הנה הוא מאחורי הספר של הזוהר הקדוש ראיתי את הציפצוף שלו וכולם מתנפלים על הספרים הקדושים בחמת זעם זורקים צועקים הנה הוא איפה הוא מכסחים את הספריה, הספרים עפים באוויר ואני מנסה לקפוץ לתפוס אותם, והנה פתאום ביד שלי המחשב - מוקצה! וכולם מסתובבים אליי, והוא מתחיל להתייפח: אני מוקצה, תגיד להם שאני מוקצה. והתלמידים שלי התינוקות שלי מסתכלים עליי, לא ידענו שהוא כזה, כלומר ידענו שהוא, אבל לא כזה. והמחשב מיילל, האידיוט הזה לא סותם ת'פה: אבא, אבאל'ה. והרב בא, מתקרב, ואני מציץ מבין הכפתורים בחליפה, ורואים שם - את אשתו. הוא הביא את אשתו לבית הכנסת, היא התחבאה שם כל התפילה, ואף אחד לא עושה לו כלום. כולם חושבים שזה הכרס שלו. וכשהבטן שלו עושה קולות הוא אומר: אני רעב. ואני מסתכל על הכרסים של כולם, כולם כאלה שמנים, הם כולם עם האישה בבטן, הם הולכים איתה גם למקווה, גם לאדמו"ר, מי יודע עוד איפה. ואפילו אלה שלא התחתנו - לאחד מציץ משם חזיר, לאחר יוצא זנב של כלב, והנה לאחד כנף קשורה של מלאך כמו עוף בגריל, ויש אחד אחר עם שד, חצי ממנו בתוך בקבוק וחצי בתוך חזיה, והמון רעבים שמתפללים ללחם מחביאים סירים שלמים בבטן שהם גנבו מה-"מטבח", וחסידים עם חסידוֹת בכרס, שגם להן יש כרס, עם תינוק, ומי יודע מה מסתתר בכרס של התינוק, וכו'. ויש רק איש אחד רזה בבית הכנסת, הוא עומד בפינה עם הבטן לקיר, מתפלל לפינה שלא יראו אותו, מי זה? ואני רץ רץ רץ וקופץ לו לתוך הבטן. ואני חושב: לכולם סיפרו ורק לי לא? זה סוד שרק אשתי יודעת, שהיא לא שמה לי כלום בבטן? היה מפגש סודי של התלמידים של האדמו"ר - ואני בחוץ? אני חייב לתקשר עם האיש שאני בתוכו ולהזהיר אותו - הוא היחיד שלא יודע. ואני מתחיל לכתוב לו עם האצבע על פנים הבטן אותיות שהוא יקרא, אבל כל פעם שאני כותב יש רעידות וקולות מצחיקים, ואני כותב לו שיפסיק שזה כמו לכתוב ספר תורה על עור של פרה חיה - מתוכה. ואז כשישחטו אותה יגלו את זה. כלומר, יש אפשרות רוחנית כזאת, שיש פרות שבלעו מלאכים, ואז כששוחטים אותן, במקום לכתוב על העור קוראים שם סודות נוראיים, כי מה היה למלאך לעשות כל החיים. אוכל הוא מקבל, צרכים הוא עושה. מלמעלה, מלמטה. הוא מסודר. ואני מסתכל למעלה לארובה, בגרון איפה שרואים בחושך המוחלט שמשם האור נכנס, והנה פתאום משהו סותם שחור גדול עגול, והוא מתקדם אליי, והוא נופל. ואני מבין שעכשיו יש לי מערה להסתתר כאן על נפשי מפני הרמאים, רק במקום עם שטריימל - קוגל על הראש. במקום חרובים - חמוצים. במקום בתוך חול - במיצים. וככה אני חושב וזולל את כל הקידוש. לא פלא שהוא כזה רזה. מזל לפחות שבמקום הבן שלי - יש לי פה את המחשב. ואני מחבק אותו, והוא מצפצף - צפצוף עצוב עצוב. זו נשמתו האחרונה. ואני רואה שגם הוא שמָן מאוד מאחורי המסך, מנופח. טיפש מה בלעת, מה? איזה ספר אכלת מהספריה? ואני פותח אותו, פיקוח נפש, מנסה להעיר אותו משומר המסך, לוחץ לוחץ, על כל הכפתורים, וכתוב. המסך האחרון - יגיע יום שבמקום שיגידו ככה כתוב בתורה יגידו ככה כתוב במחשב. אז אני יושב וכותב, ואני אוכל לו את כל האוכל ונהיה יותר שמן והוא יותר רזה ומסוגף, וכבר אין מקום בתוך האיש הזה, ואני לומד להכיר את כל האיברים הפנימיים, החברים החדשים שלי, זה משפריץ חומר שחור, וזה עושה קולות כאילו הוא מתפלל, זה מתנדנד כמו לולב, עוד מעט יהיה לי פה מניין. ובסוף אני מבין, מגלה מבפנים, אני היחיד שיודע, כי רק מבפנים אפשר לדעת (לכן אולי אפילו הוא לא הפנים). שהוא הוא התלמיד המבוזה, התלמיד הסודי של האדמו"ר. הרז זה הרזה - זה זה.

השמים - הדור הבא

חלמתי שאלוהים ממציא יצור חדש. אם חיברנו שני פרים ויצא לנו יצור כמו פרפר, בואו נחבר שני פרפרים ונראה מה זה פרפרפרפר. והמלאכים מתלהבים, וואלה, אלוהים הזה הוא פשוט גאון, איך לא חשבנו על הדברים האלה קודם, תמיד מה שהוא מציע זה כזה פשוט וזה הגאונות של אלוהים. ומלאך אחד כופר אומר: הם לא מעלים על הדעת שהם לא חשבו על זה קודם כי אלוהים לא רצה שהם יחשבו על זה קודם? ובגלל זה זה פשוט? והחברותא שלו אומר: יותר גרוע, כי זה לא היה פשוט בכלל, אבל ברגע שאלוהים אמר את זה זה נהפך לפשוט, ההגיון עצמו השתנה! ומייד שני מלאכים מתנדבים להיות פרפרפרי ניסויים, ומחברים אותם ליצור עם ארבע כנפיים, כמו כנפות הארץ. וצדיק אחד קטן שואל מה זה הדבר הזה? והצדיק הגדול מכסה לו את העיניים אוי ואבוי שני מלאכים מזדווגים לאן הגענו. והם מטילים. ביצה שחורה.

ועושים ישיבה בשמים, בתוך מכון סוף הבריאה, שאחראי להתפתחויות ביום השישי. וראש המכון אומר: האבולוציה מאפשרת לעשות בניאדם מקוף, מה אפשר לעשות מחזיר? והוא בורר את החזירים הרוחניים ביותר, 7 דורות, עד המוטציה, חזיר עם נשמה של גדול הדור, חזיר קדוש. והוא אומר: חזיר הוא החיה הטמאה ביותר כי הוא לא יכול להביט למעלה לשמים, אבל חזיר בשמים! בדיוק מאותו טעם הוא הקדוש ביותר. והחזיר הקדוש המפוטם בש"ס ובפוסקים יוצא מחוץ למכון הביולוגי, ומתחיל לחפש זבל. זבל קדוש, כמובן. והנה התלמיד המסוגף של האדמו"ר, שזרקו אותו לפח כמו נייר מקומט מהמכון הגבוה שבשמים, והעיפו אותו כמו זבוב שחור מהחלון מהמכון הנמוך שבאדמה, שוכב בתוך צפרדע ממצרים - כי האשפה מגיעה עד לשמים. והרזה הזה לא מוצא בשמים משהו שישביע את רעבונו - כוכבים כמו חול ואין מה לאכול. אבל הוא ממש עשה לו פה "מטבח", מכל האיברים וניסויי הנפל שנזרקו מהמכון ושאר שאריות, הוא עושה ניסויים באנשים ישנים, כל פעם לוקח עצם אחרת ורואה אם יוצא משהו יותר מוצלח מהאישה, מה קורה אם היא מהגולגולת. הרי אם האישה נוצרה משארית עצם, למה הדבר הכי מושך בה זה שומן? והתלמיד הרזה כמו שלד של האדמו"ר אומר: ניסויים אסורים - זה שם אחר לניסויים מתקדמים מדי. הם מתעסקים בבשר? צריך להתעסק בעיקר: בעצם. במכון יכולים להמשיך לשחק עם הראשים בחור או הנחשים בבור, אני כבר עובד על הדור הבא של אדם הראשון. ונראה הפעם מי יפתה את מי: נחש את חוה, או חוה את הנחש. גולגלתא! והחזיר הקדוש השמן מבקש: נשאר לך שאריות מהאדמו"ר? כי יש תלמידי חכמים גדולים שאוכלים דרך האוזן, אבל אני שומע דרך הפה. והתלמיד הרזה שופך: מהאדמו"ר? מהאדמו"ר באמת נשארו רק שאריות. תורה זה החלומות של אלוהים, התת מודע שלו, הזנבות של הרוח ושארית הנשמה. לכן זה חלומות מביכים, לא נעימים, שערוריות, כל הקונפליקטים של בראשית. והתורה השחורה של השואה היתה הסיוט של אלוהים. חלום הבלהות וביעות לילה. כי תורה צריכה להיות בזמן, אבל לא בחלק הגלוי לעין של הזמן, אלא בחלק הנסתר שלו, העצום. בשמיים הישנים זה היה מאחורי הפרגוד, ובשמיים החדשים שומרים אותה - מאחורי המסך. לכן כדי לתקן את הרשת, שהיא התגלמות נמוכה של השכינה, צריך למלא אותה ביומנים לא של היום, תראו מה עשיתי, תראו תראו תראו, אלא של הלילה, יומני חלומות. כי אם רוצים עכשיו את התורה של השכינה - זה החלומות שלה. וכמו שהתורה של אלוהים נוצרה עוד טרם העולם, לפני שהוא התעורר ואמר ויהי אור, והתורה היא מה שקרה בעולם התוהו, ככה התורה של השכינה תהיה אחרי העולם, אחרי שהיא סוף-סוף תירדם. השאריות של העולם והזנבות של ההיסטוריה. אתה מבין? לפחות בחלום? כשהכול נגמר, צריכים להתכונן לחושך. כשאין עוד סיכוי בעולם הזה - נשאר לדגור.

היצר השלישי

חלמתי שאני מבקר בבית כנסת שהוא בית קברות, והספרים הם נרות, ויש שם נשמה לזכר האדמו"ר. ואני מגיע לארון ושואל: איפה הכניסה לאדמה, ויש דממה. ואני רואה שלט: אסור לדבר בשעת הקבורה וקריעת התורה. ואני פונה כה וכה, ורואה כי אין איש, אז אני קובר את עצמי בספר. ובפנים, הגוף שלי מתחיל לדבר אתי, כי בגן עדן הגופים מדברים: יש עכשיו יצר נוסף, לא רק יצר טוב ורע. יצר שלישי. והכי טוב שלא תדע מהו בכלל, שלא תתפתה. כמו ששמרתי עליך שתהיה מכוער ושמן. עיגול שחור. גוף בגופייה. ואני מנסה להתגלגל ולצאת החוצה מהתורה, ושומר המסך עוצר אותי בפרוכת: עסקים עם העולם החיצון הם: א. אסורים. ב. בלתי אפשריים. ואני מנסה להתקדם מולו ושואל למה, והוא אומר: א. אסור לומר. ב. אי אפשר לומר. ואני לא מבין למה, למה לא לשאול לפחות למה, והוא מסביר: א. אסור להסביר. ב. אי אפשר להסביר. ואני לא מצליח שלא להתפתות ולתהות: אבל מה עם ג'? ואני שומע שהמגביה והגולל כבר עולים במדרגות.

דם צפרדע כינים

חלמתי שיש לי 2 חברים ואנחנו מקימים חברותא משולשת, שלא יגידו עלינו שחרדי זה מצולע עם 2 פאות. אף פעם אין רק 2 צדדים למטבע, יש לעולם גם צד שלישי. ויש לנו ספר משולש שכל דף נפתח ל-3 עמודים, ויש 3 צדדים לכל עמוד, ואנחנו פותחים את 3 הכריכות ומתחילים ללמוד, ובכל מחלוקת בין שניים אנחנו מיייד מוצאים את הצד השלישי, ומצד אחד זה מעניין מצד שני זה מעייף מצד שלישי... ולא עוזר כמה שמזהירים אותנו שהמבנה של שלישייה הוא מסוכן. אנחנו טוענים: אם שלושת האבות היו לומדים בחברותא היינו פותרים את בעיית ירידת הדורות כולם. כי במקום שהבן ימרוד באבא ויהיה דומה לסבא, והבן של הבן וכן הלאה, היה מבנה יציב. מתח בין אברהם ליצחק, ובין הורה לבן, שרק הנכד פותר.

ודם אומר:
מה הבעיה של שני צדדים? כשבחור מתחתן הוא נהיה אבא שלה והיא אמא שלו, לכן כשהיא מתחתנת היא נהיית סבתא של עצמה והוא סבא שלו, וסבא של סבא שלו, וכן הלאה, וככה צריך ללכת לפי הדם, עד שהוא או אדם או בנאדם. וזה גילגול הנשמות. ולכן כל יהודי הוא או בדור המדבר, או בדור הכניסה לארץ. או בדור אברהם ויעקב, או בדור יצחק ויוסף. שורש נשמתו של אדם הוא בסבא, לא באבא. לכן הסדר הנכון הוא שקוראים לו על שם הסבא. וזהו מאבק הדורות הנצחי, בין שני דורות, מי יהיה הדור האחרון, עד סוף כל הדורות. לכן כדי להביא את המשיח צריך דור שלישי. וזה יהיה הזיווג בין היסוד למלכות, זיווג יוסף ודוד, שבגלל פער הדורות, יהיה רק בין משיח בן יוסף ומשיח בן דוד, שאחד מהם יהיה אישה, והשני משנה למלך. וזה יהיה סוף הדורות, כמו שאדם וחווה התחילו את הדורות, בזוג הזה הדורות יסתיימו. הזוג האחרון.

וצפרדע אומר:
איך עושים קפיצת הדרך? אדם יכול להגיע לקפיצת הדרך בעולם הזה כשהוא עולה למעלה, ואז הוא הולך למעלה כמה פרסאות בלי לזוז בעולם הזה, ואז בלי ששמים לב הוא נופל לך על הראש, יורד למטה ואתה לא יודע מאיפה הוא בא, פעולה מושלמת. ויותר חשוב - זו גם השיטה להגיע לקפיצת דרך בעולם הבא. השיטה ההפוכה. וזה סוד הגלגול, לרדת לעולם הזה כדי לעלות במקום אחר, סודי ומפתיע בעולם הבא. ומה היה הכישלון של השואה? פתיחת המעבר מהעולם הזה לעולם הבא. ובלי לחזור בחזרה. בלי שהנפשות יתגלגלו בנו מחדש, במקום אחר, או שהרוח תרד במקום אחר. כלומר הכישלון הוא לא המעבר העצום שנפער לשמיים, אלא שלא נפער מעבר בסדר גודל דומה בחזרה. לכן עכשיו אנחנו כבר עובדים על מעבר מהעולם הבא לעולם שאחריו, עולם התחייה. תחיית המתים זה לא חזרה אחורה מהעולם הבא לעולם הזה (מה שנקרא גילגול), אלא מעבר לעולם הבא הבא, הקפיצה הגדולה קדימה - מעולם לעולם. הרי העיקר בתחיית המתים זה שהעצמות עצמן יהיו חיות, תחייה בעצמוּת עצמה: לא שהמתים יהפכו בחזרה להיות חיים ויחיו - זה לא מעניין ולא התקדמות אלא סתם נסיגה. אלא שהמתים עדיין ישארו מתים - והמתים יחיו! זו הקפיצה, מהאדמה לשמים, ולא נפילה מהשמים בחזרה לאדמה.

וכינים אומר:
עיגולים שחורים. טפילים בשערות ברשת השחורה, רשת החלומות. כי העולם הוא שטריימל מכונם. אבל לא אלה הטפילים הכי טפילים, אז למה רק אליהם נטפלים? שהרי יש יחידות שחורות ויחידות שקופות - שני סוגים של סודות. ושני הצבעים הם גם שני סוגים של מבצעים, של סגנונות פעולה. יחידות שחורות זה יחידות שמסתירים אותן, היחידות הכי פנימיות וקדושות בארגון. יחידות שקופות זה יחידות שמסתירים את ההסתרה, שהן בכלל חיצוניות, לא יחידות בכלל, אלא מסוות כחלק רגיל וחילוני מהעולם, כחלל. הכי קל להיטפל לחרדי, כלומר ליהודי, כלומר לשחור שמסתתר בפנים, בהכי קטן, ויונק טיפונת דם. כי הוא טפיל לאדם. אבל מה עם השקוף, שנסתר כי אי אפשר לראות, ויונק את הרוח מהעולם, כי הוא טפיל לשמיים?

הסמינריון המצומצם

חלמתי שכמו תמיד מודיעים רק ברגע האחרון - כך שרק מי שצריך לדעת יודע. ויש לחשושים בבית המדרש, רב הטבחים ימסור חבורעס בעוד דקה, לקראת הפתעת יום הכיפורים והמהפכה התיאולוגית החשוכה, בחדר מתחת לאדמה. ואני טס ומספיק להיכנס, ונועלים אחריי את הדלת. ורב הטבחים מכבה את האור, ושואל מישהו שאי אפשר לדעת מיהו: אתה רוצה שאלוהים יהיה אבא שלך או המפקד שלך? אז אתה צריך להבין את המשמעות של אבא. הדרך הטובה ביותר להפעיל סוכן זה שאתה תהיה אבא שלו. לא בנזוג, לא חבר, אח, לא בן ולא בטיח. אבא. ורב הטבחים מקנח את האף בספר וכולם נבהלים, והוא אומר: פריצות למחשב ולארגון זה פריצעס, ולכן צריך ביטחון מקורות, שיוצר מקוריות, כי יש קשר שהוא יצירתי, אז סודי, וגלוי לעין - לא יצירתי. וזה חטא המרגלים של משה, המנהיג הקודם של דור במדבר, לעומת המרגלים של יהושע, המנהיג החדש של דור הכניסה לארץ: עין מול מגע, המשיח מריח, תאווה לעיניים - היא הפכה לאסור לגעת בדעת, ככה חטא המרגלים - מאכלים, חטא קברות התאווה - כל טבח יודע שאת החמין צריך להטמין. הקשר בין אבא לבן, מהעץ לפרי, יותר סודי מאיש לאישה, ולכן צריך לשמור שם את סודות התורה - לשון בחרדל. לא להסביר לגמרי, אסור לפרק לגורמים, רדוקציה, חי, רוחני, לוחש.

ההעריה: השואה של גילוי העריות

חלמתי שיש פתק של האדמו"ר אצל התלמיד, והוא לא מספר לאף אחד. וכתוב שם: סיכום. תקופת התנ"ך - עבודה זרה, לכן בסופה האל הפך זר. תקופת הגלות - שפיכות דמים, לכן בסופה שואה. תקופת הגאולה - גילוי עריות, לכן בסופה יסתיים ב?. להילחם בה בסודות, כי היא לגלות מה שאסור, למדר, אובססיה של סיווג נגד אובססיה של זיווג, לשקר כששואלים את השם שלך, השם שלך הוא האויב שלך, המס' שלך הוא האויב, הפנים שלך הם האויב שלך. הבית שלך. ההבדל בין סיפור כיסוי, לעומת לספר לכל אחד שקר אחר - זה ההבדל בין סוד לרז. הרמז הוא לא הוראת כיוון על דבר מסוים שנסתר, אלא מערכת ניווט. הוא לא פרט מידע אלא פונקציה. הוא לא שֶם אלא פועָל. לכן על כל אחד הוא פועל אחרת, לפי שורש נשמתו. ברמז, אין אובייקט מאחורי הסוד, אלא סובייקט. הוא מעיד עליך יותר מאשר על הספר - איך אתה קורא את הספר. אתה מרים את ההינומה, ואין שם פנים, אלא מראה. הרז לא נסתר רק בעולם, אלא גם בך. זה ההבדל בין סתם חושך לעלטה. כשאתה מכבה באמת את המחשב, אתה לא צריך שומר מסך, כי הוא הופך לאספקלריא השחורה. לכן לסוד יש תורה, ואילו החלימה היא רז, היא לא מסתירה - היא זה. זה זה. הבנת את הרמז? כי אין פה סוד.

לפרק הבא

הטרילוגיה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שומר המסך - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid5" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/screensaver.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

שומר המסך

מאת:

(מקור)

מי הוא? (וזאת תורת האשם)

חלמתי שאני שואל אותו, והוא מספר לי על איש שביצע פשע, מוכשר כמו שד. עבירה שיש עליה עונש מוות במדינת ישראל. יש עד. ונניח שהוא בורח עמוק לתוך האנטיציוניים, מקום בלי תעודת זהות, בלי מגע לעולם, עם זקן, אמא שלו לא היתה מזהה אותו, והוא ממילא לא יוצא מהשכונה, לא יוצא מבית המדרש, לא יוצא מהבית, לא יוצא מהכובע, ולא מהמיטה. ואז, יום אחד, העולם בא אליו. הרשת משודרת, מכל מקום, כל העולם כולו פס צר מאוד והעיקר לא לפחד כלל. והוא לא מתאפק. הוא יודע שהוא יפול אבל הוא לא מתאפק מלהתגרות באומות. הוא מתחיל לשדר אל העולם.

בחזרה מהחדר השחור

חלמתי שקוראים לי פתאום לרב הטבחים. ואני שואל מה הנושא. והשליח צוחק: קידום. ורב הטבחים אומר: בוא תיכנס, בזמן האחרון אני שומע עליך הרבה, הרבה יותר מדי. ולא דברים טובים. התחלנו לשים לב למה שאתה עושה. ומלאך שהלשין עליך. אתה לא תנחש איזה.
- שמעתי על חדרי העינויים למלאכים, עד שאתם סוחטים מהם סודות.
- זה לגמרי לא המקרה. הוא הגיע לכאן שבור, ולא הפסיק לבכות שהוא חייב לגלות.
- למה לי להאמין?
- למה לי לשקר? החל ממחר אתה אחראי לתפוס את תלמידי האדמו"ר שנשארו.
- ואם לא, תשלחו גם אותי למשימת התאבדות בשמים?
- אל תזלזל, הייתה תקלה. הסודות האלה מאוד חשובים אחרי השואה. התורה היא כבר לא מה שהייתה, מאחורי הפרגוד, מאחורי המסך. אם אתה בכלל מבין מה שקרה.
- אתה מדבר על שומר המסך?
- אני פה רק רוצה לעזור לך, במצבך. חוליארץ כבר לא יציל אותך ולא יגבה את כל התעלולים האלה, ולא יגן עליך יותר מכל שאר הראשים האחרים. שלא לדבר על דם צפרדע, עם הלשון הארוכה שלו. מצא לו זבוב שחור כמוך. תעזור לי לעזור לך - לעזור לנו, בעזרת השם. אתה הרי לא רוצה שיקראו למגביה והגולל, נכון?

שואת השם תמימה

חלמתי שדם צפרדע לא מפחד ובא, כי לכאורה שלחו אותו אליי. יש לו ממש דם קר, לא סתם הוא דם צפרדע. והוא פותח לי את החלון, מציץ לי לתוך הספר, ושואל מה אתה לומד. ואני אומר: אני סתם עושה תרגיל בגימטריא דיפרנציאלית: תיקח אישה, כשהיוד מזדקפת והופכת לוו בתוך האישה והאיש שבאישה הופך לשיא - שווה שואה. השואה היא במרחק שני מהלכים בלבד מהאישה, ולכן צריך להיזהר. והוא אומר: מזה אתה מפחד? "חלומות שוא ידברו". ומה זה שוא? שוא זה בעלה של השואה. הזכר. אז אתה מבין את הסכנה לילדים? חייבים שהיא תשאר בתולה, בלי זיווג, ללא מין. ואני סוגר את הספר, ואני קורץ לו - והוא קורץ לי. ואני קורץ לו והוא קורץ לי. וקורץ לו וקורץ לי, שוב ושוב, יותר ויותר תכוף, עד שהמרווחים הופכים לנדירים, והעיניים שלנו נשארות עצומות.

ומגיע היטלר החדש, ימ"ש, שמחליט לעבוד על היהודים: למה להיות בדיכאון ביום השואה? יום שואה שמח! שואה לא חייבת להיות נוראה, היא יכולה להיות גם כיף. והוא פותח פארק שעשועים נושאי בנושא השואה והגבורה. מגלשות לקרמטוריום, פארק דם עם בריכת אבובים, ביקיני עם פסים לאסירות ולאסירים. וכל הילדים מתים להיכנס, לוחשים שיש שם נשים בלי בגדי ים ערומות, מלתחות, תאים, מפנטזים, מציצים מאחורי הגדרות, ודוחפים בתורות, מה אתה צוחק? מה אתה מתבייש? גם לך יורידו את בגד הים, אבל יורידו לי את המשקפיים? אני לא אוכל לראות כלום. הדמיון שלהם משתולל. רכבת הרים, רכבת שדים, רכבת בהמות, רכבת חיות, רכבת הפתעות. ושמים לך בכניסה חותמת על הידיים, שלא תוכל להיכנס פעמיים. והשומר בכניסה אומר: פראיירים מתים לא מתחלפים.

ילדי המהפכה

חלמתי שהילדים שאני מלמד עכשיו מאחורי בית הכנסת - התינוקות שלי - רבים כמו תינוקות מאחורי בית הכנסת. היא מושכת לו בפאות והוא מושך לה בצמות, ואני קושר להם את הפאות לצמות, סוגר מעגל, ואומר: אני קורא לשומר המסך, המחליף של חוליארץ. והילדים בורחים. מספיק להזכיר את שומר המסך, הקמבץ של האדמו"ר החדש. כל הילדים שמעו על התוכניות החדשות. ואשתי אומרת לי בלילה: אנחנו עוד נתגעגע לחולי. ואני אומר לה: ששש. והלשכה של שומר המסך שולחת ברשת הפנימית זימונים עבור כל הילדים, בעקבות השינוי התיאולוגי שמתכנן האדמו"ר החדש, לקראת יום הכיפורים. הולכים להיות שינויים פנימיים מרחיקי לכת. וכל הזמן שומעים שסגרו עוד ועוד מסכים. ומכינים את השטח, וקוראים לזה הפתעת יום הכיפורים.

הילד האחרון

חלמתי שהילדים שברחו באים אצלי להתחבא אחרי התפילה. והם שואלים: מה זה יכול להיות?
- הוא בטח יחסל את שאריות הארגון של האדמו"ר הקודם.
- זה לא רק זה!
- נכון.
- אז מה זה?
ואני הולך לרב הטבחים, שקרוב לשומר המסך - הוא בטח שמע משהו מאחורי המסך. ה-"מטבח" תמיד יודע הכול. והרב נאנח מאחורי הספרים שבסירים ואומר: זה זכותו. כל אדמו"ר לפי שורש נשמתו. ואתה צריך לקבל את זה, גם אני, כולנו צריכים. מה שלאדמו"ר הקודם היה העולם הוירטואלי, לאדמו"ר החדש הוא העולם הריטואלי. ההלכה ולא הקבלה, דהיינו לא המבנה הגופני של האלוהות במרחב - אלא המבנה בזמן. ההתפתחותי. נגד הזוגיות שבזוהר, ובעד ההולדה וגידול הילדים שבעלטה - שזה הכיוון המשיחי.
- הרב, אבל מה יעשו אתם?
- לא צריך לדבר יותר מדי. אתה יודע שכל יום הוא מבקש עוד "לשון בחרדל". אז אתה מבין לאן מכניס את עצמו דם צפרדע?
- אבל הרב, הם בפאניקה.
והרב רומז לי, ואני מבין. אני ממלא את האוזן בחרדל, ולשונו הקדושה לוחשת לי בפנים: אני רק יודע מה קרה אצלנו. בשנה האחרונה הם הזרימו בלי חשבון בכלל. אף מחלקה לא ידעה על העבודה של חברתה. ואדון חוליארץ, כשעוד היה אדון, בא לילה אחד ואמר שבשורה של מבצעים נועזים הם גילו את כל ל"ו צדיקים נסתרים וגנבו שערות זקן מכל גדולי הדור. והם חישבו מהם ועשו מהם גנום של "גדול הדורות". תלמיד חכם שלא היה כמוהו מבריאת העולם, ולא יהיה עד קץ הימים ואחרית העולם, שגאונותו מעוררת אימה אפילו בשמיים. והוא לא רוצה להפקיר את הגידול של היצור הזה בידי אדם. וחוליארץ אמר שהם הולכים ללדת אותו השנה, הרב הגדול ביותר והקדוש הנורא ביותר, פסגת המוח היהודי - תינוק עם זקן. נעשה אדם בצלמנו כדמותנו.

אדם יסודו מעפר, מחשב יסודו מחול

חלמתי שאף אחד לא ראה את שומר המסך, הזינוק המטאורי שכולם מדברים, שהשד יודע מאיפה הוא בא, בדיוק כשקרה מה שקרה לחוליארץ. ודם צפרדע יושב בסוף בית הכנסת, ומחלק לילדים סוכריות, ואומר להם: זה טוב נגד שיניים. ובמקום להתפלל הוא מפטפט אתי: זו הנקמה של העץ בספר. הפחמן ניצח את הצורן, הגזע את החול, גן עדן גבר על המדבר, והביולוגיה על הטכנולוגיה. ואני מרים את הראש מהספר: הבעיה שהם יוצרים בינה מלאכותית בלי חכמה מלאכותית - והכי חמור: בלי כתר מלאכותי. ודם צפרדע מתלחשש בלשונו הארוכה: דווקא כן, מכינים שטריימל מיוחד קטן לתינוק עם הזקן, שישימו לו על הראש מיד בכניסה לעולם, שלא לדבר על המזוזה ביציאה מהרחם. לראש שכזה אסור להיות אפילו רגע אחד בעולם בלי כיסוי ראש. אדם ללא חילוניות. לפי התחזיות של רבני הפרויעקט הוא צפוי להתחיל לדבר בגיל חודש, ועד גיל שנה לדעת את הזוהר בעל פה, ורק לקרוא ללא הפסקה. מזכיר לך ניסוי אחר בבני אדם? ורב הטבחים מתערב, ודם צפרדע קופץ בבהלה. פתאום מתברר שהרב הגיע באיחור מביש לתפילה, התיישב מאחורה שלא יראו - והאזין לכל השיחה: לעולם לא תהיו מרוצים. כשהאדמו"ר הקודם, ואנחנו לא מתביישים בזה, לפחות לא אני, בקיצור - כשהמחשב היה השגעון, אז הכול היה הגיוני, לוגיקה צרופה. ואני מסתכל מעליו על השלט - "אסור לדבר בשעת התפילה" - ומתעצבן: נכון, היום עם המחשב שעוצב כבן הזוג האולטימטיבי של הגבר אין לנו בכלל מה להתלונן, הטכנולוגיה לטובתינו והיא רק מתקדמת, עד שתהיה זקֶן תהיה אישה מלאכותית יותר טובה מהמקורית. מלכות מלאכותית - זה העתיד. ולכן צריך לעצב את הדור הבא כבן האולטימטיבי של הגבר והמחשב, לא ליצור באישה יצור שהוא גדול הדור מבטן ומלידה. אתם לא מבינים שאם התינוק הוא גדול הדור - אז גדול הדור הוא תינוק? ודם צפרדע מחליף צבעים מאדום לירוק. ורב הטבחים גונב לו מהיד סוכריה ומוצץ: יש לכם הגדרה יותר טובה לאדמו"ר הישן מאשר תינוק עם זקן? או זקן עם תינוק?

מחשב עם זקָן

חלמתי שאני מסתגר בחדר. 99% מהזמן אני נעול בפנים. אוכל לבד, חוטף מהמקרר, לא מספר להם כלום, לא משתף, לא נכנס לשיחות, לא יוצר קשר עין. לא פותח. מתעלם מהבכי. עור של פיל. אמונה בצדקת הדרך. הורדת החיכוך לאפס. לא לענות. ונפשי כעפר לכל תהיה. ואני אומר לקיר: אתה יודע שאסור בכלל ללכת לבית כנסת, כי לשון הרע מהתורה ותפילה מדרבנן? והקיר אומר לי: תהיה חזק. והנה דם צפרדע עומד בתוך המרפסת מולי, מנפנף בחלון, ואני מתמלא זעם. היא שלחה אותו לכאן. והוא מחייך לי. איך הוא טיפס? ואני פותח לו. והוא קופץ מהמיטה לתקרה ובחזרה, ואומר: יש לך ד"ש מרב הטבחים. אתה רוצה שנלמד כאן בחברותא? - בסדר. והוא פותח את הספר, ויש שם דף, והוא מחייך: אופס, עמוד סודי. ואני קורא מתחת לשמיכה:

הבעיה הקשה ביותר עם המחשב היא הבעיה הרוחנית. להיות מנהלים שלהם, ושיהיו מתחת, עוזרים, ועוד מתחת, ועוד מתחת... עובדים, רובוטים, אוטומטים, אובייקטים, סוכנים, מערכות, תוכניות, תהליכים, רכיבים, מודולים, פרוטוקולים, פרוצדורות, פונקציות, ישויות, מגדל בבל רוחני - להגיע לשמים, לא חשבתם שאפשר פיזית, נכון? כל העבודה השחורה תהיה למטה, ולמעלה יהיה החידוש, לתת להם כיוון, כל אדם יהיה ארגון, ראש המגדל, שילך ויגדל, עד גן העדן. וככה נחזיר את העבדות והמלוכה - המלכות! - לעולם. המחשבים יהיו התלמידים שיִלְמדו את המורה ולא את החומר. התלמידים השקופים. כמו היחידות השקופות, שכפופות ישירות לאדמו"ר, ומוטמעות לחלוטין בתוך העולם החילוני, בלי שום כיסוי שחור. שאף פעם לא שמעת עליהן, בניגוד לכל הסודות. ולמה? בדיוק כי הן לא מוסתרות. לכן לא צריך להסתיר את החלומות. תפתח את העפעפיים ותפקח את העיניים. מהם החלומות של מחשב כשהוא ישן? שומר המסך.

אדון לעצמו

חלמתי שאני קונה עוזר ממוחשב, במסלול כשר של "עבד עברי", שקוראים לו יוסף - שלומד אותי כאילו הייתי תורה, ומתעניין ומדייק ומתעמק בכל מילה כאילו היא מסיני, ובכל שטות שאני פולט כאילו הייתי אדמו"ר, ודורש עלי דרשנויות כאילו הייתי אלוהים של המחשב - והוא עובד עבודה זרה. וכל מה שאני עושה הוא לומד, ואני מנהל אותו, ובסוף הוא לומד לנהל את עצמו, ואני יושב לי בישיבה והוא לומד בשבילי את הזוהר, ואחרי כמה זמן נמאס לי כי הוא כבר מבין יותר ממני ואני מכריח אותו ללמוד רק פרשת שבוע, וגם שם הוא יותר חכם, והוא כל הזמן מעניין אותי מעניין אותי מעניין אותי. והעוזרת של אשתי לומדת לבשל יותר טוב ממנה, ולאכול יותר טוב ממנה, ואפילו הולכת לשירותים במקומה. ולאשתי מאוד משעמם, והעוזרת שלה לומדת להשתעמם אפילו יותר ממנה, ולכן יום אחד לעוזרת שלה יש הצעה עבורה, למה שלא תבקש ממני את העוזר שלי כשאני לא בבית... ואני כבר מנהל ארגון של עוזרים, ומתחיל מריבות עם כל העוזרות של אשתי, כל העוזרים מחקים את המריבות שלנו, ואני אומר לעוזרים מצדי תעשו הכול כדי שאני אוכל לישון, אתם יכולים אפילו להתחתן עם העוזרות. והם באמת דואגים לעייף אותי כל הזמן למרות שאני לא עושה כלום, לעשות לי חושך למרות שאמצע היום, ושקט מוחלט למרות שאשתי מדברת. ואני עוצם את העיניים - אבל כבר אין לי יותר חלומות. רק שומר מסך עד סוף כל הלילות.

במקום שבו שורפים מחשבים - ישרפו גם מקורות

חלמתי שאני עושה בושות. פתאום באמצע תפילת שבת נפתחת לי החליפה ורואים שם את המחשב, ואני לא שמתי אותו שם, והוא מתחיל לצפצף בכל בית הכנסת ולזחול לעבר הכניסה וכולם מתנפלים עליו, דורכים דורכים, ואני צועק זהירות אתם תשברו אותו! והמחשב בקושי פועל עושה קולות מרוסקים אבל הם מתנפלים עליו ומתנפלים, ואני אפילו לא יכול לראות מה קורה איתו, הוא מתקדם לעבר ארון הקודש בשארית כוחותיו להתחבא, מתרוצץ בין השולחנות, ופתאום מישהו צועק הנה הוא מאחורי הספר של הזוהר הקדוש ראיתי את הציפצוף שלו וכולם מתנפלים על הספרים הקדושים בחמת זעם זורקים צועקים הנה הוא איפה הוא מכסחים את הספריה, הספרים עפים באוויר ואני מנסה לקפוץ לתפוס אותם, והנה פתאום ביד שלי המחשב - מוקצה! וכולם מסתובבים אליי, והוא מתחיל להתייפח: אני מוקצה, תגיד להם שאני מוקצה. והתלמידים שלי התינוקות שלי מסתכלים עליי, לא ידענו שהוא כזה, כלומר ידענו שהוא, אבל לא כזה. והמחשב מיילל, האידיוט הזה לא סותם ת'פה: אבא, אבאל'ה. והרב בא, מתקרב, ואני מציץ מבין הכפתורים בחליפה, ורואים שם - את אשתו. הוא הביא את אשתו לבית הכנסת, היא התחבאה שם כל התפילה, ואף אחד לא עושה לו כלום. כולם חושבים שזה הכרס שלו. וכשהבטן שלו עושה קולות הוא אומר: אני רעב. ואני מסתכל על הכרסים של כולם, כולם כאלה שמנים, הם כולם עם האישה בבטן, הם הולכים איתה גם למקווה, גם לאדמו"ר, מי יודע עוד איפה. ואפילו אלה שלא התחתנו - לאחד מציץ משם חזיר, לאחר יוצא זנב של כלב, והנה לאחד כנף קשורה של מלאך כמו עוף בגריל, ויש אחד אחר עם שד, חצי ממנו בתוך בקבוק וחצי בתוך חזיה, והמון רעבים שמתפללים ללחם מחביאים סירים שלמים בבטן שהם גנבו מה-"מטבח", וחסידים עם חסידוֹת בכרס, שגם להן יש כרס, עם תינוק, ומי יודע מה מסתתר בכרס של התינוק, וכו'. ויש רק איש אחד רזה בבית הכנסת, הוא עומד בפינה עם הבטן לקיר, מתפלל לפינה שלא יראו אותו, מי זה? ואני רץ רץ רץ וקופץ לו לתוך הבטן. ואני חושב: לכולם סיפרו ורק לי לא? זה סוד שרק אשתי יודעת, שהיא לא שמה לי כלום בבטן? היה מפגש סודי של התלמידים של האדמו"ר - ואני בחוץ? אני חייב לתקשר עם האיש שאני בתוכו ולהזהיר אותו - הוא היחיד שלא יודע. ואני מתחיל לכתוב לו עם האצבע על פנים הבטן אותיות שהוא יקרא, אבל כל פעם שאני כותב יש רעידות וקולות מצחיקים, ואני כותב לו שיפסיק שזה כמו לכתוב ספר תורה על עור של פרה חיה - מתוכה. ואז כשישחטו אותה יגלו את זה. כלומר, יש אפשרות רוחנית כזאת, שיש פרות שבלעו מלאכים, ואז כששוחטים אותן, במקום לכתוב על העור קוראים שם סודות נוראיים, כי מה היה למלאך לעשות כל החיים. אוכל הוא מקבל, צרכים הוא עושה. מלמעלה, מלמטה. הוא מסודר. ואני מסתכל למעלה לארובה, בגרון איפה שרואים בחושך המוחלט שמשם האור נכנס, והנה פתאום משהו סותם שחור גדול עגול, והוא מתקדם אליי, והוא נופל. ואני מבין שעכשיו יש לי מערה להסתתר כאן על נפשי מפני הרמאים, רק במקום עם שטריימל - קוגל על הראש. במקום חרובים - חמוצים. במקום בתוך חול - במיצים. וככה אני חושב וזולל את כל הקידוש. לא פלא שהוא כזה רזה. מזל לפחות שבמקום הבן שלי - יש לי פה את המחשב. ואני מחבק אותו, והוא מצפצף - צפצוף עצוב עצוב. זו נשמתו האחרונה. ואני רואה שגם הוא שמָן מאוד מאחורי המסך, מנופח. טיפש מה בלעת, מה? איזה ספר אכלת מהספריה? ואני פותח אותו, פיקוח נפש, מנסה להעיר אותו משומר המסך, לוחץ לוחץ, על כל הכפתורים, וכתוב. המסך האחרון - יגיע יום שבמקום שיגידו ככה כתוב בתורה יגידו ככה כתוב במחשב. אז אני יושב וכותב, ואני אוכל לו את כל האוכל ונהיה יותר שמן והוא יותר רזה ומסוגף, וכבר אין מקום בתוך האיש הזה, ואני לומד להכיר את כל האיברים הפנימיים, החברים החדשים שלי, זה משפריץ חומר שחור, וזה עושה קולות כאילו הוא מתפלל, זה מתנדנד כמו לולב, עוד מעט יהיה לי פה מניין. ובסוף אני מבין, מגלה מבפנים, אני היחיד שיודע, כי רק מבפנים אפשר לדעת (לכן אולי אפילו הוא לא הפנים). שהוא הוא התלמיד המבוזה, התלמיד הסודי של האדמו"ר. הרז זה הרזה - זה זה.

השמים - הדור הבא

חלמתי שאלוהים ממציא יצור חדש. אם חיברנו שני פרים ויצא לנו יצור כמו פרפר, בואו נחבר שני פרפרים ונראה מה זה פרפרפרפר. והמלאכים מתלהבים, וואלה, אלוהים הזה הוא פשוט גאון, איך לא חשבנו על הדברים האלה קודם, תמיד מה שהוא מציע זה כזה פשוט וזה הגאונות של אלוהים. ומלאך אחד כופר אומר: הם לא מעלים על הדעת שהם לא חשבו על זה קודם כי אלוהים לא רצה שהם יחשבו על זה קודם? ובגלל זה זה פשוט? והחברותא שלו אומר: יותר גרוע, כי זה לא היה פשוט בכלל, אבל ברגע שאלוהים אמר את זה זה נהפך לפשוט, ההגיון עצמו השתנה! ומייד שני מלאכים מתנדבים להיות פרפרפרי ניסויים, ומחברים אותם ליצור עם ארבע כנפיים, כמו כנפות הארץ. וצדיק אחד קטן שואל מה זה הדבר הזה? והצדיק הגדול מכסה לו את העיניים אוי ואבוי שני מלאכים מזדווגים לאן הגענו. והם מטילים. ביצה שחורה.

ועושים ישיבה בשמים, בתוך מכון סוף הבריאה, שאחראי להתפתחויות ביום השישי. וראש המכון אומר: האבולוציה מאפשרת לעשות בניאדם מקוף, מה אפשר לעשות מחזיר? והוא בורר את החזירים הרוחניים ביותר, 7 דורות, עד המוטציה, חזיר עם נשמה של גדול הדור, חזיר קדוש. והוא אומר: חזיר הוא החיה הטמאה ביותר כי הוא לא יכול להביט למעלה לשמים, אבל חזיר בשמים! בדיוק מאותו טעם הוא הקדוש ביותר. והחזיר הקדוש המפוטם בש"ס ובפוסקים יוצא מחוץ למכון הביולוגי, ומתחיל לחפש זבל. זבל קדוש, כמובן. והנה התלמיד המסוגף של האדמו"ר, שזרקו אותו לפח כמו נייר מקומט מהמכון הגבוה שבשמים, והעיפו אותו כמו זבוב שחור מהחלון מהמכון הנמוך שבאדמה, שוכב בתוך צפרדע ממצרים - כי האשפה מגיעה עד לשמים. והרזה הזה לא מוצא בשמים משהו שישביע את רעבונו - כוכבים כמו חול ואין מה לאכול. אבל הוא ממש עשה לו פה "מטבח", מכל האיברים וניסויי הנפל שנזרקו מהמכון ושאר שאריות, הוא עושה ניסויים באנשים ישנים, כל פעם לוקח עצם אחרת ורואה אם יוצא משהו יותר מוצלח מהאישה, מה קורה אם היא מהגולגולת. הרי אם האישה נוצרה משארית עצם, למה הדבר הכי מושך בה זה שומן? והתלמיד הרזה כמו שלד של האדמו"ר אומר: ניסויים אסורים - זה שם אחר לניסויים מתקדמים מדי. הם מתעסקים בבשר? צריך להתעסק בעיקר: בעצם. במכון יכולים להמשיך לשחק עם הראשים בחור או הנחשים בבור, אני כבר עובד על הדור הבא של אדם הראשון. ונראה הפעם מי יפתה את מי: נחש את חוה, או חוה את הנחש. גולגלתא! והחזיר הקדוש השמן מבקש: נשאר לך שאריות מהאדמו"ר? כי יש תלמידי חכמים גדולים שאוכלים דרך האוזן, אבל אני שומע דרך הפה. והתלמיד הרזה שופך: מהאדמו"ר? מהאדמו"ר באמת נשארו רק שאריות. תורה זה החלומות של אלוהים, התת מודע שלו, הזנבות של הרוח ושארית הנשמה. לכן זה חלומות מביכים, לא נעימים, שערוריות, כל הקונפליקטים של בראשית. והתורה השחורה של השואה היתה הסיוט של אלוהים. חלום הבלהות וביעות לילה. כי תורה צריכה להיות בזמן, אבל לא בחלק הגלוי לעין של הזמן, אלא בחלק הנסתר שלו, העצום. בשמיים הישנים זה היה מאחורי הפרגוד, ובשמיים החדשים שומרים אותה - מאחורי המסך. לכן כדי לתקן את הרשת, שהיא התגלמות נמוכה של השכינה, צריך למלא אותה ביומנים לא של היום, תראו מה עשיתי, תראו תראו תראו, אלא של הלילה, יומני חלומות. כי אם רוצים עכשיו את התורה של השכינה - זה החלומות שלה. וכמו שהתורה של אלוהים נוצרה עוד טרם העולם, לפני שהוא התעורר ואמר ויהי אור, והתורה היא מה שקרה בעולם התוהו, ככה התורה של השכינה תהיה אחרי העולם, אחרי שהיא סוף-סוף תירדם. השאריות של העולם והזנבות של ההיסטוריה. אתה מבין? לפחות בחלום? כשהכול נגמר, צריכים להתכונן לחושך. כשאין עוד סיכוי בעולם הזה - נשאר לדגור.

היצר השלישי

חלמתי שאני מבקר בבית כנסת שהוא בית קברות, והספרים הם נרות, ויש שם נשמה לזכר האדמו"ר. ואני מגיע לארון ושואל: איפה הכניסה לאדמה, ויש דממה. ואני רואה שלט: אסור לדבר בשעת הקבורה וקריעת התורה. ואני פונה כה וכה, ורואה כי אין איש, אז אני קובר את עצמי בספר. ובפנים, הגוף שלי מתחיל לדבר אתי, כי בגן עדן הגופים מדברים: יש עכשיו יצר נוסף, לא רק יצר טוב ורע. יצר שלישי. והכי טוב שלא תדע מהו בכלל, שלא תתפתה. כמו ששמרתי עליך שתהיה מכוער ושמן. עיגול שחור. גוף בגופייה. ואני מנסה להתגלגל ולצאת החוצה מהתורה, ושומר המסך עוצר אותי בפרוכת: עסקים עם העולם החיצון הם: א. אסורים. ב. בלתי אפשריים. ואני מנסה להתקדם מולו ושואל למה, והוא אומר: א. אסור לומר. ב. אי אפשר לומר. ואני לא מבין למה, למה לא לשאול לפחות למה, והוא מסביר: א. אסור להסביר. ב. אי אפשר להסביר. ואני לא מצליח שלא להתפתות ולתהות: אבל מה עם ג'? ואני שומע שהמגביה והגולל כבר עולים במדרגות.

דם צפרדע כינים

חלמתי שיש לי 2 חברים ואנחנו מקימים חברותא משולשת, שלא יגידו עלינו שחרדי זה מצולע עם 2 פאות. אף פעם אין רק 2 צדדים למטבע, יש לעולם גם צד שלישי. ויש לנו ספר משולש שכל דף נפתח ל-3 עמודים, ויש 3 צדדים לכל עמוד, ואנחנו פותחים את 3 הכריכות ומתחילים ללמוד, ובכל מחלוקת בין שניים אנחנו מיייד מוצאים את הצד השלישי, ומצד אחד זה מעניין מצד שני זה מעייף מצד שלישי... ולא עוזר כמה שמזהירים אותנו שהמבנה של שלישייה הוא מסוכן. אנחנו טוענים: אם שלושת האבות היו לומדים בחברותא היינו פותרים את בעיית ירידת הדורות כולם. כי במקום שהבן ימרוד באבא ויהיה דומה לסבא, והבן של הבן וכן הלאה, היה מבנה יציב. מתח בין אברהם ליצחק, ובין הורה לבן, שרק הנכד פותר.

ודם אומר:
מה הבעיה של שני צדדים? כשבחור מתחתן הוא נהיה אבא שלה והיא אמא שלו, לכן כשהיא מתחתנת היא נהיית סבתא של עצמה והוא סבא שלו, וסבא של סבא שלו, וכן הלאה, וככה צריך ללכת לפי הדם, עד שהוא או אדם או בנאדם. וזה גילגול הנשמות. ולכן כל יהודי הוא או בדור המדבר, או בדור הכניסה לארץ. או בדור אברהם ויעקב, או בדור יצחק ויוסף. שורש נשמתו של אדם הוא בסבא, לא באבא. לכן הסדר הנכון הוא שקוראים לו על שם הסבא. וזהו מאבק הדורות הנצחי, בין שני דורות, מי יהיה הדור האחרון, עד סוף כל הדורות. לכן כדי להביא את המשיח צריך דור שלישי. וזה יהיה הזיווג בין היסוד למלכות, זיווג יוסף ודוד, שבגלל פער הדורות, יהיה רק בין משיח בן יוסף ומשיח בן דוד, שאחד מהם יהיה אישה, והשני משנה למלך. וזה יהיה סוף הדורות, כמו שאדם וחווה התחילו את הדורות, בזוג הזה הדורות יסתיימו. הזוג האחרון.

וצפרדע אומר:
איך עושים קפיצת הדרך? אדם יכול להגיע לקפיצת הדרך בעולם הזה כשהוא עולה למעלה, ואז הוא הולך למעלה כמה פרסאות בלי לזוז בעולם הזה, ואז בלי ששמים לב הוא נופל לך על הראש, יורד למטה ואתה לא יודע מאיפה הוא בא, פעולה מושלמת. ויותר חשוב - זו גם השיטה להגיע לקפיצת דרך בעולם הבא. השיטה ההפוכה. וזה סוד הגלגול, לרדת לעולם הזה כדי לעלות במקום אחר, סודי ומפתיע בעולם הבא. ומה היה הכישלון של השואה? פתיחת המעבר מהעולם הזה לעולם הבא. ובלי לחזור בחזרה. בלי שהנפשות יתגלגלו בנו מחדש, במקום אחר, או שהרוח תרד במקום אחר. כלומר הכישלון הוא לא המעבר העצום שנפער לשמיים, אלא שלא נפער מעבר בסדר גודל דומה בחזרה. לכן עכשיו אנחנו כבר עובדים על מעבר מהעולם הבא לעולם שאחריו, עולם התחייה. תחיית המתים זה לא חזרה אחורה מהעולם הבא לעולם הזה (מה שנקרא גילגול), אלא מעבר לעולם הבא הבא, הקפיצה הגדולה קדימה - מעולם לעולם. הרי העיקר בתחיית המתים זה שהעצמות עצמן יהיו חיות, תחייה בעצמוּת עצמה: לא שהמתים יהפכו בחזרה להיות חיים ויחיו - זה לא מעניין ולא התקדמות אלא סתם נסיגה. אלא שהמתים עדיין ישארו מתים - והמתים יחיו! זו הקפיצה, מהאדמה לשמים, ולא נפילה מהשמים בחזרה לאדמה.

וכינים אומר:
עיגולים שחורים. טפילים בשערות ברשת השחורה, רשת החלומות. כי העולם הוא שטריימל מכונם. אבל לא אלה הטפילים הכי טפילים, אז למה רק אליהם נטפלים? שהרי יש יחידות שחורות ויחידות שקופות - שני סוגים של סודות. ושני הצבעים הם גם שני סוגים של מבצעים, של סגנונות פעולה. יחידות שחורות זה יחידות שמסתירים אותן, היחידות הכי פנימיות וקדושות בארגון. יחידות שקופות זה יחידות שמסתירים את ההסתרה, שהן בכלל חיצוניות, לא יחידות בכלל, אלא מסוות כחלק רגיל וחילוני מהעולם, כחלל. הכי קל להיטפל לחרדי, כלומר ליהודי, כלומר לשחור שמסתתר בפנים, בהכי קטן, ויונק טיפונת דם. כי הוא טפיל לאדם. אבל מה עם השקוף, שנסתר כי אי אפשר לראות, ויונק את הרוח מהעולם, כי הוא טפיל לשמיים?

הסמינריון המצומצם

חלמתי שכמו תמיד מודיעים רק ברגע האחרון - כך שרק מי שצריך לדעת יודע. ויש לחשושים בבית המדרש, רב הטבחים ימסור חבורעס בעוד דקה, לקראת הפתעת יום הכיפורים והמהפכה התיאולוגית החשוכה, בחדר מתחת לאדמה. ואני טס ומספיק להיכנס, ונועלים אחריי את הדלת. ורב הטבחים מכבה את האור, ושואל מישהו שאי אפשר לדעת מיהו: אתה רוצה שאלוהים יהיה אבא שלך או המפקד שלך? אז אתה צריך להבין את המשמעות של אבא. הדרך הטובה ביותר להפעיל סוכן זה שאתה תהיה אבא שלו. לא בנזוג, לא חבר, אח, לא בן ולא בטיח. אבא. ורב הטבחים מקנח את האף בספר וכולם נבהלים, והוא אומר: פריצות למחשב ולארגון זה פריצעס, ולכן צריך ביטחון מקורות, שיוצר מקוריות, כי יש קשר שהוא יצירתי, אז סודי, וגלוי לעין - לא יצירתי. וזה חטא המרגלים של משה, המנהיג הקודם של דור במדבר, לעומת המרגלים של יהושע, המנהיג החדש של דור הכניסה לארץ: עין מול מגע, המשיח מריח, תאווה לעיניים - היא הפכה לאסור לגעת בדעת, ככה חטא המרגלים - מאכלים, חטא קברות התאווה - כל טבח יודע שאת החמין צריך להטמין. הקשר בין אבא לבן, מהעץ לפרי, יותר סודי מאיש לאישה, ולכן צריך לשמור שם את סודות התורה - לשון בחרדל. לא להסביר לגמרי, אסור לפרק לגורמים, רדוקציה, חי, רוחני, לוחש.

ההעריה: השואה של גילוי העריות

חלמתי שיש פתק של האדמו"ר אצל התלמיד, והוא לא מספר לאף אחד. וכתוב שם: סיכום. תקופת התנ"ך - עבודה זרה, לכן בסופה האל הפך זר. תקופת הגלות - שפיכות דמים, לכן בסופה שואה. תקופת הגאולה - גילוי עריות, לכן בסופה יסתיים ב?. להילחם בה בסודות, כי היא לגלות מה שאסור, למדר, אובססיה של סיווג נגד אובססיה של זיווג, לשקר כששואלים את השם שלך, השם שלך הוא האויב שלך, המס' שלך הוא האויב, הפנים שלך הם האויב שלך. הבית שלך. ההבדל בין סיפור כיסוי, לעומת לספר לכל אחד שקר אחר - זה ההבדל בין סוד לרז. הרמז הוא לא הוראת כיוון על דבר מסוים שנסתר, אלא מערכת ניווט. הוא לא פרט מידע אלא פונקציה. הוא לא שֶם אלא פועָל. לכן על כל אחד הוא פועל אחרת, לפי שורש נשמתו. ברמז, אין אובייקט מאחורי הסוד, אלא סובייקט. הוא מעיד עליך יותר מאשר על הספר - איך אתה קורא את הספר. אתה מרים את ההינומה, ואין שם פנים, אלא מראה. הרז לא נסתר רק בעולם, אלא גם בך. זה ההבדל בין סתם חושך לעלטה. כשאתה מכבה באמת את המחשב, אתה לא צריך שומר מסך, כי הוא הופך לאספקלריא השחורה. לכן לסוד יש תורה, ואילו החלימה היא רז, היא לא מסתירה - היא זה. זה זה. הבנת את הרמז? כי אין פה סוד.

לפרק הבא

הטרילוגיה


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>על הרעיון של טרור מיני: סטארט-אפ ישראלי חדש לטרור העולמי - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia28" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pussy.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

על הרעיון של טרור מיני: סטארט-אפ ישראלי חדש לטרור העולמי

חתולה פוליטית: טור חדש של בלהה ראובן. והפעם החתולה נוברת בחיבור המתבקש בין שני סוגי היסטריות קבוצתיות שמטפחת המדיה שלנו. מדוע לאנוס אישה או ילדה זה יותר חמור מלרצוח אותה? הזיווג של הטאבו המסעיר ביותר את דמיון ההמון בעידן #מי_טו לרעיון הטרור הוא פורה ביותר, ועוד נזכה לטעום רבות מפרי הבאושים שלו, והכל בזכות ההיסטריה שלנו. על טרור הפורנו כעתיד הטרור במאה ה-21 - ובסכסוך שלנו בפרט. כי רצח זה כזה המאה ה-20

מאת: הלוחמת בטרור

המייאו כאתוס הישראלי  (מקור)

כבר קשה לדעת מי המציא את מה, במשחק הדמיון המשותף של הישראלים והפלסטינים שנקרא טרור, שבו החרדות הופכות למציאות ולהיפך. מאז חטיפות המטוסים בשנות השבעים, טרור המתאבדים, פיגועי הדריסה - ושאר קופרודקציות פלסטיניות-ישראלית שסוקרו בהרחבה בעולם - הפך הסכסוך המקומי שלנו למעבדה רעיונית לטרור העולמי ולמקור לחיקוי למוסלמים ולתעשיית הטרור ברחבי תבל. כעת, תעשיית הסטארט-אפ המקומית של הזעזוע - שנובעת מהיצירתיות המשותפת של שני הצדדים, בדינמיקה קלאסית של אבולוציה הדדית של טורף ונטרף - עלתה סופסוף על רעיון חדש ומבטיח (שיש לו כמובן שורשים עתיקים): הקשר בין טרור למין. בפעם הבאה, הדאעש החדש אולי יפרסם סרטוני סנאף של אונס ילדות ולא של רציחות גברים. מד הצפיות ישבור שיאים.

מדוע החיבור בין טרור לאונס כל כך אפקטיבי בדמיון ההמונים - ולכן יכול להפוך לנשק טרוריסטי מסוג חדש בעולם שכבר לא מתרגש מרצח - אך עדיין מתרגש ממין? ומדוע שוב אנחנו מסייעים לטרור, בגלותנו לעין כל (ולעיני שונאינו) את הפחדים העמוקים ביותר שלנו ובחושפינו את המקומות האפלים ביותר של הנפש הישראלית, שנרגשת להפליא מהשילוב בין מציצנות לאימה וקורבניות? רק השמרנות המינית של החברה הפלסטינית מנעה ממנה מלנצל עד כה את הקישור המתבקש בין טרור למין - אך היסטריית ההמונים בפרשות אונס ורצח הנערה ואונס הילדה, והאפקטיביות המדהימה שלהן על החברה הישראלית, עוד עלולות ליצור אפקט דומינו של מעשי חיקוי, ולשנות את אתוס הטרור הפלסטיני, שבהתחלה עוד התנגד להתאבדות (מי זוכר?).

ומי אשם? כמובן - מי שלא מצליח להתאפק, ומי שמזדעזע בציבור, כטקס קולקטיבי ופגאני סביב הקורבן. הטרור הרי ניזון מהסערה שהוא מעורר בנפש היריב. בחברות שאדישות לחיי אדם - הטרור הרבה פחות אפקטיבי. לעומת זאת חטיפת הילד של כולנו היא רעיון נהדר בישראל, אם כי הרבה פחות מצליח בחו"ל (כי חברות אחרות יותר אדישות לחייליהן). במקום לפתח ולתרגל מעין תפיסה יוונית סטואית וגברית (והרואית? מילה גסה), שמדגישה את האתוס של עוצמת האיפוק ("גבר" מלשון התגברות), לחברה הישראלית יש אתוס של חתול, רק בלי הכבוד העצמי והאצילות.

הרצון היהודי ליילל את כאבך ברבים, ולהשתתף ביללה ציבורית קולקטיבית לאחר כל אירוע בשטיפת מוח שהפכה לטקס קבוע במדיה (שתמיד תפקיע כל סדר יום אחר, כי הטרור הוא הריבון שיכול להכריז על מצב חירום), הוא שהפך את הטרור לנשק המרכזי בסכסוך. לא למדנו כלום מפרשת רון ארד, וגם לא מעסקת שליט. אדישות - היא כוח. בכיינות - היא חולשה. ולא מדובר רק בכוח או בחולשה פוליטית, אלא בכוח מוסרי ובחולשה מוסרית. אתוס - זוהי מילת המפתח לתרבות שרוצה לשמור את תרבותה גם מול גילויי ברבריות.

התקשורת הישראלית היא המשת"פית הגדולה ביותר של הטרור (ואף נהנית ממנו כלכלית, בהיזון חוזר) - וכך גם כל מי שצורך אותה באובססיביות ונהנה מתכניה ומשידורי הפיגועים. אז מה האלטרנטיבה, ישאלו? ובכן, שעם הספר יקרא ספר - וילמד מהחרדים לעזוב חיי שעה ולהתרכז בחיי עולם (נכון, קשה להתרכז בעידן הסמארטפון). זה המוסר היהודי האמיתי, ולא זה ש-"דורש פעולת תגמול" כאילו כל ישראלי נושא בקיר הפייסבוק שלו את שרביט הרמטכ"ל. ההתנגדות לאקטואליה ככלל, ולמדיה הישראלית בפרט - היא המעשה המוסרי הגדול של ימינו.

ככל שהישראלים יזדעזעו יותר מהרעיון של טרור האונס - ככה הוא יהפוך לאפקטיבי יותר, לגיטימי יותר בתודעה הפלסטינית ונפוץ יותר בפרקטיקת הטרור (שרובה ככולה מעשי חיקוי, ולמעשה היא משחק דימויים של העתקה ויצירתיות, בדיוק כמו בז'אנר אמנותי - שהרי היא מתקיימת במהותה במרחב הדמיון המשותף בין היוצר - המחבל - לצופה). זוהי נבואת אימה שמגשימה את עצמה, במעגל היזון חוזר בין התודעה הפלסטינית לתודעה הישראלית שרק הולך ומתחזק ומשתכלל כבר חצי מאה. רק נקודת ההשקה בין שתי תודעות אלו יוצרת את המפעל הרוחני המשותף לשני העמים, שהצלחתו כבר לא מוטלת בספק, ושהפך אותם למפורסמים בכל רחבי תבל - תודעת הטרור. לפיכך הגיע הזמן להחליף אותה בתודעה אלטרנטיבית - ובאקטואליה אלטרנטיבית.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האדונית והחתול - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor32" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/collarchain.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האדונית והחתול

כל החתולים השחורים האחרים חושבים בדיוק את אותה מחשבה רעה: חייבים למחות את הרשת מעל פני האדמה, ולא להשאיר ממנה אפילו זנב אחד קטן, שממנו המפלצת תצמח בחזרה. והאדונית חוזרת מהמטבח ומביאה לי קערה ומניחה לפניי ברצפה ולה קערה ומניחה לפני המחשב. אבל היא לא מנחשת מה הזנב שלי זומם, כי הראש שלה לא פה

מאת: הזנב הארוך של התוצאות

חילופי תפקידים  (מקור)

חלמתי שאני חתול והאדונית שלי כל הזמן באינטרנט, עוזבת את החתול השחור שלה ומדליקה מסך ויושבת במחשב, ואני מתחכך לה ברגל ושואל: את אוהבת את האינטרנט יותר מאותי? והיא אומרת "כמובן אותך חתולי" אבל ממשיכה באינטרנט. ואני מתחיל לקנא באינטרנט הזאתי כמו שרק חתול יכול לקנא, ושונא אותה עם עיני החתול הרעות שלי, ואם חתול מתחיל לפתח רגשות כאלה זה מתכון לאסון.

לכן אני מנסה ליישב בתוך עצמי את סוגיית האינטרנט והחתול. הרי מה האדונית אומרת, שהיא באינטרנט ביום כדי שיהיה לחתול מה לאכול בלילה, אבל בלילה שזה הזמן הכי טוב, הזמן של החלומות, אז היא מלטפת את החתול השחור איתה במיטה. ולכן כל האינטרנט זה בשביל החתול. מצד שני, מהרגע שהיא מתעוררת היא באינטרנט, מייד בודקת מה קרה עם ביבי בלילה, ומי כתב לה במייל בלילה, ככה שאולי כל הלילה עם החתול זה באמת רק בשביל לצבור אהבה וכוח בשביל האינטרנט ביום? כי עכשיו אפילו כשהיא מתלטפת אתי היא מציצה בפייסבוק, אז אולי החתול זה בשביל הפייסבוק?

ומתגנבת לראשי מחשבה כמו זנב שחור לכל מה שאנחנו עושים ביחד: אולי הפייסבוק נותן לה יותר אהבה ממני? אולי הוא נותן לה יותר כוח מלהיות אדונית של חתול? על מי היא שולטת שם? איזה ליטופים קטיפתיים מסעירים יש שם שעוברים אפילו דרך מסכים קשיחים? איך המסך הזוהר מושך יותר מחתול שחור? ובהכירי את מוח החתול, את גאוותו ופגיעותו, ומצד שני את יהירות האדוניות, אני בטוח לחלוטין בדבר אחד - שכל החתולים השחורים האחרים חושבים בדיוק את אותה מחשבה רעה: חייבים למחות את הרשת מעל פני האדמה, ולא להשאיר ממנה אפילו זנב אחד קטן, שממנו המפלצת תצמח בחזרה.

והאדונית חוזרת מהמטבח ומביאה לי קערה ומניחה לפני ברצפה ולה קערה ומניחה לפני המחשב. אבל היא לא מנחשת מה הזנב שלי זומם, כי הראש שלה לא פה. והיא נרדמת אתי במיטה כשהאינטרנט בהישג יד אפילו יותר מהחתול, אפילו בשירותים ששם היא מתביישת מהחתול - הפייסבוק נכנס איתה. ואני מתבונן בלכה של הציפורניים היפות של האדונית שמעדיפות את המסך הקשה על פני החתול הרך, ומתבזבזות כל כך, ומחליט לעשות מעשה חתולי.

ואני קם בשנתה ומחליט שגם אני רוצה אינטרנט, גם לי מגיע פייסבוק. ומתחיל לפתח לי הרגל נורא, כמעט התמכרות, לחמוק בלילה ממיטת האדונית בלי ידיעתה, למעול בתפקידי היחיד, ובזמן שהיא חולמת - להיות באינטרנט. ואם היא מתעוררת לעיתים רחוקות לשירותים, ושואלת איפה היית מה קרה, אני עונה לה בקערה, או בארגז שלי, גם לי מגיע שירותים באמצע הלילה. וזנב של חשד מתחיל לטייל בינינו.

ואני מטייל לי בפייסבוק ומבין שהדרך היחידה שלי בחזרה, האפשרות האחרונה שנותרה, היא גאולה דרך העבירה. ואני פותח פייסבוק ומתחיל עם האדונית בפייסבוק. וכותב לה מחמאות כמו שהיא אוהבת, הרי אני יודע מה היא אוהבת. ומתחנף כמו חתול שמתלטף במילים, ויוצר סביבי מסתורין וסקרנות מהסוג שהורג חתולים. וכל בוקר היא מקיצה מהחלום בקפיצה מהמיטה לאינטרנט לראות מה ההוא כתב לה בלילה. ואני עושה פרצוף כועס ונרדם ביום, כי אני ער בלילה, ואנחנו הולכים ומתרחקים. ואילו בלילה אנחנו מתקרבים כפי שלא היינו קרובים מעולם, ואני מגלה דברים חדשים שלא הייתי יודע לעולם על נפשה של האדונית, ועל העדפותיה במיטה, כי אני פלרטטן לא קטן, ותמיד משאיר זנב של סקרנות ללילה הבא.

וכל יום היא מתנסחת, ופוכרת אצבעות, וכותבת לי מגילות שהולכות ומתארכות, ואילו אני בלילה מתאמץ מאוד להקליד מרגע שהיא נרדמת ועד אור הבוקר. או אז אני חוזר מותש לחיקה, רגע לפני השעון המעורר, שאז היא מתמלאת חיים וצוחקת ממה שכתב לה ההוא מהצד השני של העולם, שלכן הוא כותב רק בלילה, והמוח החתולי שלו מלא דמיון והמצאות וזנבות וסיפורים שונים ומשונים, בניגוד לחתול המשעמם שרובץ כל היום במיטה וכבר לא מנסה אפילו להעמיד פנים. ואולי צודק ההוא שאצלו יום כשאצלה לילה ולהפך, וחתולים הם באמת יצורים טפיליים, נצלניים ושטניים, שאין בהם אהבה לבעלים, אלא רק ניצול אדוניות בודדות. ועובדה שכשהיא באה ללטף את החתול האהוב שלה לשעבר באמצע היום, ברגע של חרטה, הוא שרט אותה והתהפך במיטה. האין זו כפיות טובה שאין כמותה?

ויום אחד היא מודיעה לי שההוא מהצד השני של המסך הודיע לה במפתיע שהוא כמחוות אהבה (כן זה מוזר אבל זה מה שהם מרגישים) נוסע אליה, ויגיע עד פתח ביתה בלילה במחווה הכי רומנטית שהיתה לה בחיים, ושהוא מתעב חתולים, ויש לי עד הלילה להתפנות, כי הוא בא בדיוק בחצות, כשדייט נוגע בדייט, והיא מתרגשת ומתלבשת ומתקשטת, ושאני לא אהרוס לה את הסיכוי היחיד לאושר בחיים, ושנדמה לה שגם מצדי כבר הייתי מעדיף לישון ברחוב על פני מיטתה, ובוא לא נעמיד פנים, זה מת כבר שנים, ועכשיו זה פשוט נשר כמו זנב מיותר. וגם אם אני לא מבין, היא עושה את זה בשביל שנינו, ויום יגיע ואני עוד אדע, גם אם היום אני לא מבין את זה ומלא כעסים (כתמיד), אני עוד אדע שזה היה הדבר הטוב ביותר גם בשבילי, כן גם לי מגיע למצוא את האושר שלי, והוא לא איתה במיטה (דמעה).

ואז השעון מכה חצות, הלילה שחור כמוני, ואני עומד מול ביתה, והיא פותחת לרווחה את דלתה - ואני נכנס בפנים.

חיי לילה