text:
התדרדרות הארץ

יצירת המופת הראשונה של הספרות העברית במאה ה-21

סוף כל סוף יצירה עברית גדולה - בכמות ובאיכות - שהיא מקורית וחדשנית בכל קנה מידה, ולא רק בזה של ספרותינו המקומית הפרובינציאלית, אלא גם במפת הספרות העולמית. זמן רב (עשורים?) חיכינו לעבודה שתעכל לעומקו את המשבר הרוחני שיצרה הטכנולוגיה בעולם הרוח, ותציג תפיסה ספרותית רלוונטית שמתמודדת עמו

מאת: בלק בן ציפור

יצירה ללא קהל (מקור)

קינה המתחזה לקטילה נשא לאחרונה יהודה ויזן על מצב הספרות העברית, אך לא הצליח לחלץ מעצמו ולהעלות מעמק הבכא והנהי תובנה חדשה כלשהי באשר למקורותיו העמוקים של המשבר - ולכן גם לא באשר לפתרונותיו הספרותיים האפשריים. ויזן כמובן איננו היחיד המבכה את מצב הספר - ולא רק העברי - בתקופתינו, הניגף בחזית רחבה בפני יריבו-אויבו (שבו אתם קוראים גם את פסקה זו, הלא כן?) - הלא הוא המחשב (ובנו המוקטן - הסמארטפון). ויזן, כמובן - כנבות זצ"ל - מנהל קרב מאסף, שכשם שהוא הירואי וטראגי הוא גם פאתטי ואפילו קומי (וככל מלחמה אבודה - מיותר לחלוטין). לא אל העבר צריכה לשאוף ספרות החיה את רוח תקופתינו - אלא אל העתיד. שהרי עוד לא היתה תקופה כתקופתינו הרואה עצמה דרך אספקלריית העתיד, ושדתה האמיתית היא הטכנולוגיה.

רק צורה ואידאה ספרותית שמתמודדת עם האויב בכליו ובמגרשו הוא, תוך הפנמה עמוקה של השינוי הרוחני שיצר המחשב בעולמנו, היא זו שתפרוץ את הדרך לנוסח הספרותי הבא - של המאה הבאה (כלומר, סליחה, הנוכחית). לכן, לא מצב הספר העברי הוא שצריך להדיר שינה מעינינו - אלא מצב המחשב העברי. ופה כבר איננו נתקלים בשטח ההשמדה של עמק הבכא, אלא ב-"שדה הקרב הריק" של המאה ה-21. הספרות העולמית כולה נבוכה מול השפעתו של המחשב על הרוח האנושית, ובפרט מול משבר קיצור הקשב הרוחני, בקריאה, בכתיבה ואף בחשיבה.

בספרות העברית של העשור האחרון היו כמה נסיונות מעניינים של דור חדש של כותבים צעירים, שהוציאו את יצירת הביכורים שלהם בפרוזה, להתמודד עם המשבר, שבעולם הפרוזה מתבטא - עוד ביתר שאת מאשר בעולם השירה - בקו שבר עמוק שנוצר בין הקטע הקצר הבודד (דוגמת הפוסט, אם בפייסבוק אם בבלוג) לצורת הפרוזה הארוכה. ראשית (גילוי נאות: המחבר כותב באתר זה) יצא "ספר עלטה" של ע. שחור, יצירה אינטרנטית מאוד בשפתה ובפזיזותה הבוסרית. למרבה הצער, עבודה זו נכשלה בעודפות עצומה, אם כי לעיתים מרעננת, בהעדפתה הגורפת את פירור הפרוזה והתודעה שיוצר הקטע הקצר על חשבון היצירה הכוללת. ואכן, לקורא זה נשאר רק מושג עמום ממנה, אפילו לאחר שקראה פעם שנייה, ולא בהנאה. לאחר מכן יצאו "לרגל עבור מקום אחר" של א. מוריס ו-"ספר הגברים" של שבתאי (בגרסת הננו), ששניהם התמודדו בצורה מעניינת מאוד, אם כי רחוקה מלהיות מספקת, עם אותה בעיה.

אצל מוריס, שהוא כותב פירורי פייסבוק (דהיינו פוסטים) מופלא, ניכר שהספר נוצר מאסופת קטעים שכתב המחבר (ואף פרסם) לאורך השנים, אך דווקא בסדר הפוך, שעליה הודבק סיפור מעשה כמעין אליבי (לפעמים תירוץ ואילוץ ולפעמים - ברגעיו הטובים - כמשחק ספרותי פורה בין האוטוביוגרפי לבדיוני). העניין הרב שהיה יכול להיווצר מתוך התנועה ההפוכה דווקא, אל המקור והראשית, נפגם בשל בוסריותם של הקטעים הראשונים בכתיבתם (שיהיו האחרונים בקריאתם), שחותמים את הספר. אך מצד שני, ניכר שהושקעה כאן מחשבה מקורית ביותר במבנה חדשני זה של הליכה עם הפנים אחורה אל ראשית ההיסטוריה האישית של הכתיבה. רק הביצוע העריכתי הבעייתי, וסיפור המסגרת הקלוש והשקוף מדי - ולטעמי אף המיותר - על כפילו המת של המחבר (מאחוריו הוא מציץ-מתחבא), פוגמים בקומפוזיציה הספרותית (לא מעט מתוך המכשלה הקלה של הצדקות עצמיות ארס-פואטיות).

וכאן בעיית העריכה, שהיא הבעייה המרכזית הניצבת בלוז צורת פרוזת-הפוסטים, נחשפת במלוא הדרה - גם ובמיוחד כשהקטעים האינדיבידואליים גאוניים ווירטואוזיים, והיא נובעת במידה לא מעטה מחוסר תפקודו הנוכחי של מוסד העורך הספרותי. דווקא במרכז ספרו של מוריס, כשמתרחקים מהפתיחה והסיום הבעייתיים, נפרשת מניפה מרשימה ועשירה ביותר של עירוב בין מכתבים פסבדו-ביוגרפיים, קטעים מושלמים כמעט, ועומק שנוצר ממשחק הפערים בין הקטעים והשכבות הרבות השונות שבין מציאות ובדיון עליהן פורט הטקסט.

ספרה של נ. שבתאי הוא אחיד יותר בוודאי, בסיפוריו שהם פרקיו, ובשפתו המתחרזת קלות (ולעיתים - מאולצות). הבעייתיות של חיבור הקטעים נובעת מתוך הכעס והשנאה המקלקלים את השורה, שהופכת לשורת נאשמים (גברים כמובן, על שמם קרוי הספר). העמדה הרגשית המונוטונית וחסרת ההתפתחות של המחברת, מתוך עיוורון ההצדקה העצמית וההאשמה כלפי כל הגברים בחייה, יוצרת בסופו של דבר רושם של חזרתיות. למעשה, הספר החד צדדי מצטבר בעיני הקורא, במובהק נגד מגמתה של המחברת, לכתב האשמה כלפיה עצמה - וכלפי הבחירות שערכה בחייה האישיים.

גם במקרה זה הקטעים הווירוטואוזיים, הנועזים והמעניינים בפני עצמם, נכשלים ביצירת ספר, דהיינו ביצירת קומפוזיציה שיש בה עניין והתפתחות. כל קטע הוא טוב ולרוב מצויין בפני עצמו, אך כל הקטעים הם בעצם אותו קטע (כי יש כאן תזה להוכיח באינדוקציה). וכך שוב (ושוב) נדמה שהרומן - אותה סוגה עייפה ועבשה מאוד, שקוברת את הספר יחד איתה - נשאר המתחרה היחיד בשטח שמסוגל לבנות עומק, בשיטותיו הידועות היטב והמנוסות עד לזרא, אך האפקטיביות.

דוגמה נוספת ואחרונה לבעיה זו היא ספר פרוזת-המקטעים "אהבה" של מ. איתן שראה אור לאחרונה, שגם בו האג'נדה הפוליטית החד-צדדית מכשילה את המעשה הספרותי, ואת כל כשרונה המפעים של המחברת, לטובת כתיבת ספרות מגויסת ופוליטיקלי-קורקט, שכל כולה התחנפות לרוח התקופה (שכמובן, מיהרה לחבק). ביצירה מבריקה זו קיים אף אלמנט מניפולטיבי ונצלני, לא רק כלפי תופעת הזנות הריאלית, הלא בדיונית, אלא גם כלפי הקורא, בבחירות המוקצנות והסנסציוניות לצורך השגת ה"אפקט", בשירות הוד קדושת האידיאולוגיה האמריקאית המעמיקה (וראה דבורקין ואחרים, שם שם).

מכאן הצורך של הספר לנסח דווקא תזה כוללנית ותוקפנית הכופה את עצמה על המציאות והקוראים - למשל בלשון אתן, או בטקטיקת הטשטוש של "כל האפשרויות נכונות" - על חשבונו וגבו של סיפור אינדיבידואלי ופרטי (ומעניין!) מאוד. ומכאן גם הבריחה אל התודעה הפוסט-טראומטית המתפוררת כאליבי פסיכולוגי קל (מדי) לחוסר יכולתם של המקטעים להתחייב ולהצטבר לנרטיב ספציפי (בניגוד לפמפלט) שהוא בעל אורך נשימה, קוהרנטיות ורחמנא לצלן - אולי אפילו פתרון. הציווי הקורבני האופנתי של ימינו, שמנסה לגייס אליו בכוח את כל הכישרון הפואטי והמניפולציה הרטורית של שתי הכותבות, ואף אונס (סליחה!) אליו את העלילה (כלומר: הופך אותה מעלילה לתמונת מצב, סטטית מטבעה ולעולם חוזרת, שהיא מ.ש.ל), פוגע קשות בפוטנציאל הספרותי שהיה טמון בשני ספרים אלו. וההחמצה ניכרת אל מול איכות הכתיבה ומיומנות השפה.

ספרים אלה, ועוד רבים אחרים שלא הוזכרו, מצטרפים למגמה ואולי אף לגל שניתן לתת בו כמה סימנים, ושמנסה לשלב בין צורת הבלוג או הפיד האינטרנטיים לבין הצורה הגבוהה בספרות - הרומן:

* ראשית, רבים מהקטעים בספרים אלו, כשהם עומדים בפני עצמם - הרי הם וירטואוזיים ממש, ולפעמים מבהיקים כיהלומים מושלמים טבעיים או מלוטשים ביד אמן, ועולים לא פעם כמעט על כל קטע בודד שתקח (או - וכאן העניין - תחתוך) מאחד מרומניו של בני דור הרומנים בספרות העברית. ניכר שהכתיבה במקטעים היא הצורה האותנטית והטבעית שבה מתבטא דור חדש זה של כותבים - פני הדור כפני האינטרנט. כאן בדיוק טמון סוד כוחם הפואטי הגדול של כל הכותבים הנ"ל, שרובם אף מפליאים להשתמש בו במגרשם הטבעי (למשל בפייסבוק). לא חוסר כישרון הוא שמכשיל את ספריהם של בני דור הקטע, שיודעים היטב "לעשות לנו קטע". אולם מצדו האחר של אותו מטבע-מקטע, כל רומני המקטעים הללו מכילים גם קטעים חלשים מאוד, שלא ברור כיצד יד העורך לא השליכה מחלון הדפדפן. חוסר האחידות ברמה משווע, אך כמובן נובע מאותה בעיית עומק של השלם הקטן מסך חלקיו.

* שנית, מה שמאפיין את סוגת פרוזת המקטעים - ומבדיל באופן ניכר למדי בינה לבין צורות אחרות וותיקות בהרבה של כתיבה נרטיבית בקטעים - הוא שהקטעים בה באמת עומדים בפני עצמם. כל אחד מהם, בדיוק כמו פוסט, יכול להיקרא לבדו ולהיות מוצא מהספר (הבלוג?) ולהפוך להיות קטע עצמאי לגמרי, כסיפורון או הרהורון. והצרה היא שלא פעם הקטעים דווקא יותר טובים בצורה עצמאית זו (אבוי). החשד מתגנב שהקטעים באמת נכתבו כך, וקיבוצם לספר נוצר באופן מלאכותי, בהדבקה סינטטית, שתאפשר להם לצאת לאור, ובכך להיכנס לאולמה של הספרות, שעדיין (?) לא מפרסמת קירות בפייסבוק. כלומר הצורה הרוחנית היא דיגיטלית ואינטרנטית, והצורה החומרית היא - אוי לצרה - מטכנולוגיה אנלוגית וישנה יותר (שלא יאמן - עשויה מעץ!). והתפרים גסים והאיחוי חורק והפוסטים מבצבצים מאחורי הקרעים. רואים לכם.

* שלישית, סימן מובהק מאוד נוסף שניתן לתת בכתיבת המקטעים - שהקשר ההדוק שלו אליה איננו הכרחי לוגית אלא כרוך בה אך ורק טכנולוגית - הוא אבחנתה כנמצאת בס-פ-ק-ט-ר-ו-ם האוטוביוגרפי (בניגוד לאוטוביוגרפיוּת הקלאסית). כתוצר של עולם הבלוג האינטרנטי והאישיות הפייסבוקית והפרופיל באתר ההיכרויות, המותך לתוך הבדיון של עולם הפרוזה, כתיבתם של יוצרים אלה לעולם לא תהיה ביוגרפית לחלוטין או בדיונית לחלוטין, אלא תנוע כל הזמן במרחב הרחב שבין הבדיוני לאוטוביוגרפי, משחקת עמם ללא הפסקה. זוהי עוד איכות ניכרת של כתיבתם, שיוצקת בה לא מעט עומק פסיכולוגי - ואף עניין מציצני. בניגוד לדור כותבי הרומנים שמסתתרים לא פעם מאחורי מסך כבד של פרוזה צפופה, יש פה משחק צעיפים מתמיד, אך לעולם ללא ויתור על הצעיף (סמן קיצון כאן הוא, שנראה שכמעט נחנק בצעיפו השחור).

* לבסוף, כל הכותבים הבולטים הללו כולם נכשלים באופן בולט דווקא בניסיון שלהם להתמיר את צורת הכתיבה המקטעית - שהיא כמובן צורה רוחנית ולא רק טכנית, ככל נוסח כתיבה - ליצירת פרוזה ארוכה ומשמעותית. ואף הפתרונות שחלקם מנסים לגייס עוד רחוקים מלשכנע. שורש הכישלון הוא עריכתי - בקומפוזיציה. האתגר כאן איננו מבוטל (ולא היה קיים כלל בחריפות כזו בעידן הרומן), שהרי הפייסבוק הוא היפוכו החומרי והרוחני של הרומן הארוך, והספר הוא אויבו ברוח של המחשב. וכיצד ילכו השניים יחדיו, אם לא נועדו? האין המקטע היפוכו של השלם, תרתי משמע?

כאן לא תהיה מיותרת הערה מתודולוגית, שהרי כל הכותבים הללו (מלבד, אולי, הראשון) הם אנשי ספר מתוחכמים ומשוכללים, ומודעים מאוד למעשה הסיפר, ובפרט מודעים לחולשתה ולקוצר ידה של סוגת הקטע, ולכן טמנו מבעוד מועד בטקסט אינספור תירוצים והצדקות להתפרקותו ולחזרתיותו. חוסר יכולתו של הספר להפוך ליצירה ארוכה "גדולה" קוהרנטית ומשוכללת? מה פתאום! חוסר רצונו, חוסר כוונתו, רצונו לאתגר את הקורא ולא להתחנף אליו (הו, התעוזה), לתאר תודעה/נרטיב/עולם/חתול מתפרקים (תירוצים ארס-פואטיים, פוסטמודרניסטיים, פסיכולוגיסטיים, מטא-קוגניטו-נרטיביים...) וכו'. הרי אתה כאותו מבקר מהקטע (קריצה) המבריק (קריצה קריצה, חפש בגוגל!) של חנוך לוין - "הדודה פייגע (עוד מלה על הביקורת)". אך בדיוק פה בעצם קבורה הדודה.

כי בניגוד לעמדה הוויזנית והאנטי-ויזנית כאחד, ביקורת איננה בית משפט. לכן אין עניינה כלל במניעים, בביסוס אשמה והוכחת אחריות פלילית (ומצד שני בהצטדקויות ובזעקות "הוא זכאי"), בחטאים (ובעונשם), בנאשמים (וסנגוריהם) או בשאלות פילוסופיות ודתיות של הבחירה החופשית (מה גרם למה: הביצה או התרנגולת, הרצון או היכולת, להפוך מקטעים רבים לשלם שהוא אחד). ובוודאי שאין עניינה במחברים עצמם, ובחדירה לשורש מניעיהם בבחירותיהם הספרותיות, כאילו היו דמויות. ביקורת שיש בה ממש (בניגוד לביקורת בעיתונים) עוסקת בתופעות רוחב, כלומר בסוגה, כלומר בספרות - ולא בסופרים.

לכל מחבר מקרי עומדת חזקת החפות, אך כשסוגת המקטעים נכשלת באופן סיסטמטי, מתוך מגבלה אינהרנטית עקרונית, להצטבר ליצירה גדולה (בכל המובנים, באורך הנשימה וברוחב השאיפה שהוא גם עומקה, וכן, בטקסט הגודל כן קובע) - כאן ניצב תפקידה של הביקורת להצביע על התופעה ועל משמעותה (כישלון הרוח למול הטכנולוגיה). בפרפרזה ויטגנשטיינית: עלינו לסלק כל מניע מההסבר הספרותי - ולהציב במקומו תיאור. ותמונת המצב כאן היא חד משמעית: ישנה בעיה פואטית אקוטית, שעלולה להשליך את מאמציו של דור ספרותי שלם ומוכשר לפח הזבל של תולדות הספרות (שבו ויזן דווקא נהנה לחטט ולהשתכשך, תוך שליית אוצרות, שלעיתים דווקא דומים לצרות שלי, שהרי העבר הוא לא חותם איכות, והסגידה לענתיקה היא פטיש שמתאים לריהוט - ולא לספרות).

בעיה זו של הקטע-והשלם איננה כמובן רק בעייתו של הדור העברי האחרון - וקיימת גם בספרות העולם. למעשה, ריאקציית סדרות הרומנים עבי הכרס השוטפים היום את הספרות העולמית היא ניסיון אחר להתמודד עם בעיה רוחנית דומה (לא ההתמודדות עם המחשב היא שעומדת בבסיסה, אלא עם סדרת הטלוויזיה הבלתי נגמרת בנטפליקס. רומן נוסף הוא עוד עונה, ואם המעריצים ירצו - יצא עוד המשך גם לעונה הבאה, עם אותן דמויות אהובות, או לחילופין איזה ספין-אוף טוב, שאיתם ניתן להרדים את המוח, או לכל הפחות להשקיט את רעשי העולם לפני השינה, וע"ע תפיסת הרומן של גלסנר).

אך כיצד ניתן להתמודד באמת, בנוסח ספרותי חדש, עם עולם רוחני מקוטע ומקטעי ואינטרנטי, שכן יצטבר לשלם העולה על סך חלקיו - וליקום חדש הגדול מרכיביו? האמנם לעד נגזר עלינו לקפץ בין פוסט לפוסט בפייסבוק, ללא שום נרטיב ואידאה מארגנת שטווים מהרשת עלילה או אריג עשיר ומשוכלל? האם אחרי שבירת הלוחות - יתכנו לוחות שניים? התיתכן יצירה גדולה בעידן היצירות הקטנטנות? האם באמת אפשר ליצור תמונה מבולים, או אולי אפילו מפיקסלים?

זהו שורש חשיבותה הגדולה של היצירה העומדת לפנינו, המספקת לראשונה נוסח חדש, מקורי ועכשווי עד העצם, שמציע פתרון עמוק לבעית העומק של יחסי הטכנולוגיה והספרות, שהגיעו עד משבר - וכח אין ללידה. לא כשרונו הייחודי גרידא של הכותב הוא שמאפשר את מופתיות היצירה, אלא דווקא תעוזתו המופלגת - ביצירת ז'אנר חדש לחלוטין, שעונה על שאלת הדור. מה שמשעשע ומאלף ביותר (ומאיר את העניין כולו באור יקרות), הוא שלא נדרשה כתיבה חדשה ליצירה הזו. כל שנדרש הוא עריכה אמיתית, חזקה, בקומפוזיציה שלמה, עלילתית ואחודה, כלומר פשוט "לעשות את העבודה" הפשוטה של אריגת המקטעים מחדש - לחליפה, בד בבד תוך שמירת ההגיון המקטעי הייחודי ויתרונותיו הייחודיים.

הדבר המופלא באמת הוא שדווקא הפחות מוכשר - הפחות מתוחכם בניסוחיו, פחות עשיר בלשונו וכנראה אף פחות משכיל ספרותית - מבין כל הכותבים הנ"ל הוא זה שיצירתו עברה לראשונה את רף העלילה וההצטברות האידיאית אל עבר המעמד של יצירה גדולה, וזאת מכיוון שלא שיפור באיכות הקטע הבודד הוא שנדרש - אלא שיפור באיכות המכלול. הפיקסלים סודרו מחדש, הוסר הלוט, והנה מה שהיה עמום, מקושקש ומקוטע, עומד לפנינו כתמונה מפוארת, שלא יכולנו להבחין בה כלל מקודם (ולא בגלל קוצר ראייתינו, אלא בגלל זלזולו של הכותב בקומפוזיציה).

ואפילו צורתה הנרטיבית הכוללת החדשה של היצירה אינה צורה חדשה כל עיקר, שהרי היא מנסה לענות תשובה עכשווית מאוד לשאלה עתיקה (כלומר כזו הנובעת מהישגי העולם העתיק) שטורדת את מנוחת הספרות בעידן שלנו: כיצד ניתן לכתוב בעידן המודרני טרגדיה? מה יחליף למשל את אלי הגורל, בעולמנו החילוני כל כך? ובכן - הטכנולוגיה. הטרילוגיה בה נדון עוסקת בסיפורו של אדם שהמחשב הרס את חייו, ואת כל קשריו עם העולם ועם בני אנוש - אך הוא דווקא מוצא בכך גאולה, ואף מנסח לה אידיאולוגיה פרוורטית.

ה"טרילוגיה" מחולקת לשלוש מערכות (קצרות מכדי ספר), והיא בעצם רומן עב כרס אחד המספר את סיפורו האוטוביוגרפי של הגיבור לפי סדר כרונולוגי פשוט, אך במורכבות עצומה (ככל יצירה גדולה ניתן לקרוא בה שוב ושוב, והיא בוודאי עוד תפרנס דורות של חוקרים, שיוכלו לחפור בה עד אין קץ). החלק הראשון הוא השובב והקליל מבין החלקים, ומכווין אותו רעיון הבריחה מהמציאות והפנטזיה המתפרעת. לעומתו, החלק השני קודר ומסתורי, ושולט בו ההיגיון של עלילת הביון והבגידה, המגלָה טפח ומסתירה טפחיים, ומשחקת עם הקורא ברמזים מטרימים. לבסוף, היא מעפילה עמו למעין שיא מיסטי-פנטסטי, שכשלונו והתפרקותו הוא שורש החטא - שאחריו לא מאחר העונש.

למעשה, הטרילוגיה מסתירה מאיתנו את סודה הגדול עד לסוף החלק השני, שם מתגלה הטרגדיה (שהייתה טמונה ורמוזה לאורך כל הדרך מתחילתה) - ושאחריה נקראים מחדש כל שני החלקים הראשונים. החלק השלישי הוא כנראה פסגת היצירה הזו - ובה מתמודד הגיבור עם הטרגדיה של חייו - וגם עם הטרגדיה הגדולה שלנו, שמותכים יחד למכלול שלם - וכמעט מושלם. שלא לדבר על האפקטיביות הקתרטית המצטברת (מותר לספר שהמבקר, ערל הלב ברומנים כתיקונם, בכה בסיום הקריאה?).

עוד לא נכתבה יצירה שעוסקת בשואה בגבורה פנטסטית כזו. עוד לא נכתבה פרוזה שמטפלת בשינוי הטכנולוגי הטקטוני בלהט רעיוני גועש כזה. וכאחרון הממליצים, המבקר מתקשה להיזכר מתי עוד בקריאת פרוזה עברית הוא פרץ בצחוק רם פעמים רבות כל כך, כי בניגוד לטרגדיה הנבנית בהדרגה מהמכלול - הקטעים עצמם לא פעם קומיים להדהים (והניגוד אכן מדהים). זוהי רק דוגמא אחת בלבד לאפשרויות הייחודיות של פרוזת מקטעים, שמשמעותה מתקיימת תמיד בפער הפורה בין המיקרו למאקרו. כי דווקא בסוגת המקטעים מסתתר פוטנציאל פואטי כביר לעתיד הספרות העברית, בבניית עולם של מתח ומסתורין שמתקיים דווקא בפערים בין הקטעים, בדיוק כמו העולם הקפקאי או המקראי שעוצמתם האדירה ומשמעותם טמונה בפערים בתוכם ובבלתי נאמר (ואכן עשו שימוש נורא-הוד במקטעים ובקיטוע). פוטנציאל זה מתממש כאן לראשונה, וגם אם לא בצורה שלמה - לצערו של קורא זה - הוא בהחלט מתווה כיוון פואטי להמשך.

יתרון אדיר ואולי לא הוגן של היצירה הוא עצם היותה רחוקה מרחק אסטרונומי מעולמה השגור והקונפורמי של הספרות העברית, ולפיכך היא רחוקה שנות אור גם מרבות מהרעות החולות שתקפו אותה, והכשילו כותבי מקטעים לא פחות וירטואוזים ומוכשרים מהמחבר. כך למשל משבר היחסים בין המינים ומשבר הגבר של תחילת המאה ה-21 זוכים כאן לטיפול מקיף, לא אידיאולוגי, לא בכייני, וגם לא מתנצל, ובלי טיפטיפת טיפונת פוליטיקלי-קורקט (נדמה שהמחבר לא שמע על המושג). הגיבור הוא אולי קורבן - אך הוא קורבן של עצמו, של עולם הפנטזיה שלו. הוא המעלה את חייו למולך והאשם האמיתי במצבו, שנגרם ממשגה העומק - הרוחני והריאלי - הגורלי הפטאלי שלו, שאין ממנו חזרה, שהרי מדובר כאן בטרגדיה. אך מה רב המרחב בין הטרגדיה שלו לטרגדיות הסנסציוניות והטלנובליות שמציפות את ספרותינו ומסכינו, וכמה היא מקורית ועכשווית וחצובה מלב הריאלייה הנוכחית (אך כל אזכור שלה יהיה בגדר ספוילר), ומצד שני ארוגה בלב האידאי של רומן-המקטעים הזה (כן! סוף-סוף).

וכמו כל יצירות דור הקטע, המשחק כאן בין הביוגרפי לבדיוני הוא עשיר, מרובד ומאתגר את הקורא לאין שיעור יותר מאשר בדור הרומן, דווקא בגלל חסר המחויבות שמאפשרת צורת הקטע - ומכאן הפתיחות שלו הן לנתחי מציאות קשה והן לפנטזיה פרועה. אך אין מדובר בפנטזיה מהסוג הנפוץ ברומן פנטזיה, בו אנו מועברים מן המציאות לרובד קבוע אחר (רק פנטסטי), שמתנהל בעצמו לפי חוקים מציאותיים משלו. הכתיבה כאן כל הזמן משחקת במחבואים עם הקורא בין רבדי רבדים מגוונים להפליא בכל הספקטרום הרחב ביותר - והלא דיכוטומי - שבין פנטזיה ומציאות. היחסים של הגיבור עם אשתו, למשל, מתוארים בריאליזם נוקב ויוצא דופן של יחסים אמיתיים בנישואים, כפי שהם בעולם האמיתי, שאינם נענים לאיזו התפתחות עלילתית מלאכותית ורומניסטית. הם אינם מורכבים לשם "מורכבות", אינם רגישים לשם "רגישות" ואינם מאוזנים לשם "איזון", ובוודאי אינם תקינים לשם "תקינות", אלא מעוררים דווקא תחושת אותנטיות חריפה. אלה החיים.

החיסרון הגדול של העבודה הוא השפה שלה - והארס-פואטיות המוחצנת שלה. הכותב נוטה לא פעם לגלוש לשפה דיבורית נוסח קסטל-בלום, באופן שלפעמים מקשה על הבנת המשפט, ושאינו מוסיף להתכוונות הרצינית הנדרשת לקריאת יצירה מעין זו. ישנם משפטים לא מעטים שהיו זקוקים לשיוף נוסף ולעריכה לשונית מיומנת (שאגב, חסרה כאן כמעט לחלוטין - וכמעט כאידיאולוגיה, עד שלעיתים אתה תוהה אם לא מדובר בעניין סיסטמטי מכוון, או חלק מהפראות הכללית של הטקסט). גם המשחקים הצליליים האינסופיים - לא ממש מוסיפים (משורר אתה לא) וחלק מההתחכמויות הלשוניות מיותרות, בלשון (חה!) המעטה. בנוסף, מסתתרים פה בצל שדי אף כמה קטעים מלאי קבלה מקושקשת וארוכים כגלות השכינה, שהקורא פשוט מייחל לסופם כאור אין סוף (או, בקיצור: אכלת ת'ראש, תרחם, רבינו). לקורא נבון הלב מומלץ לדלג עליהם, שכתוב: "ודילוגו עלי אהבה". ומעל (או מתחת) לכל זה, האידיאולוגיה הארס-פואטית הנוכחת כאן בכל פינה בסופו של דבר יוצרת דווקא רושם מתנצל, ההפוך לכוונת הכותב. בסדר, הבנו. אתה מציג בפנינו נוסח חדש. ואולי הקושי ביצירת הנוסח - ובפריצת הדרך הספרותית - הוא שנותן את אותותיו כאן.

אך בסופו ובסיכומו של דבר - מדובר בזוטות ביחס להיקף ההישג, ויצירה גדולה ופורצת דרך היא לאו דווקא (ולרוב לא) יצירה מושלמת, וההישג כאן הוא אכן ודאי. נוצר פה יקום ספרותי שלם, שאפשר לטבוע בו או לחיות בתוכו שנים, בדיוק כמו ביצירות הגדולות של הספרות העולמית. עושרו הרעיוני, הפסיכולוגי והנרטיבי הוא כמעט אינסופי. היצירה הזו לא היתה יכולה להיכתב באף שפה אחרת או עולם תרבותי אחר, מלבד תרבותינו, ולעולם גם לא תוכל להיות מתורגמת אליו. אך מבחינה מהותית היא שונה לחלוטין מכל ספר שיצא עד כה, גם בספרות העולם, ואין כמעט גבול למקוריותה וחדשנותה, ליצירתיותה ושובבותה, ולחירותה הפנימית הכבירה, המשחררת את הנפש ומרחיבה את התודעה. לא קראתם כדבר הזה עוד. "ספר העלטה - טרילוגיה" (גגלו) הוא קרוב לוודאי היצירה הגדולה הראשונה של הפרוזה העברית במאה ה-21.

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יצירת המופת הראשונה של הספרות העברית במאה ה-21 - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut71" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/stage.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יצירת המופת הראשונה של הספרות העברית במאה ה-21

סוף כל סוף יצירה עברית גדולה - בכמות ובאיכות - שהיא מקורית וחדשנית בכל קנה מידה, ולא רק בזה של ספרותינו המקומית הפרובינציאלית, אלא גם במפת הספרות העולמית. זמן רב (עשורים?) חיכינו לעבודה שתעכל לעומקו את המשבר הרוחני שיצרה הטכנולוגיה בעולם הרוח, ותציג תפיסה ספרותית רלוונטית שמתמודדת עמו

מאת: בלק בן ציפור

יצירה ללא קהל  (מקור)

קינה המתחזה לקטילה נשא לאחרונה יהודה ויזן על מצב הספרות העברית, אך לא הצליח לחלץ מעצמו ולהעלות מעמק הבכא והנהי תובנה חדשה כלשהי באשר למקורותיו העמוקים של המשבר - ולכן גם לא באשר לפתרונותיו הספרותיים האפשריים. ויזן כמובן איננו היחיד המבכה את מצב הספר - ולא רק העברי - בתקופתינו, הניגף בחזית רחבה בפני יריבו-אויבו (שבו אתם קוראים גם את פסקה זו, הלא כן?) - הלא הוא המחשב (ובנו המוקטן - הסמארטפון). ויזן, כמובן - כנבות זצ"ל - מנהל קרב מאסף, שכשם שהוא הירואי וטראגי הוא גם פאתטי ואפילו קומי (וככל מלחמה אבודה - מיותר לחלוטין). לא אל העבר צריכה לשאוף ספרות החיה את רוח תקופתינו - אלא אל העתיד. שהרי עוד לא היתה תקופה כתקופתינו הרואה עצמה דרך אספקלריית העתיד, ושדתה האמיתית היא הטכנולוגיה.

רק צורה ואידאה ספרותית שמתמודדת עם האויב בכליו ובמגרשו הוא, תוך הפנמה עמוקה של השינוי הרוחני שיצר המחשב בעולמנו, היא זו שתפרוץ את הדרך לנוסח הספרותי הבא - של המאה הבאה (כלומר, סליחה, הנוכחית). לכן, לא מצב הספר העברי הוא שצריך להדיר שינה מעינינו - אלא מצב המחשב העברי. ופה כבר איננו נתקלים בשטח ההשמדה של עמק הבכא, אלא ב-"שדה הקרב הריק" של המאה ה-21. הספרות העולמית כולה נבוכה מול השפעתו של המחשב על הרוח האנושית, ובפרט מול משבר קיצור הקשב הרוחני, בקריאה, בכתיבה ואף בחשיבה.

בספרות העברית של העשור האחרון היו כמה נסיונות מעניינים של דור חדש של כותבים צעירים, שהוציאו את יצירת הביכורים שלהם בפרוזה, להתמודד עם המשבר, שבעולם הפרוזה מתבטא - עוד ביתר שאת מאשר בעולם השירה - בקו שבר עמוק שנוצר בין הקטע הקצר הבודד (דוגמת הפוסט, אם בפייסבוק אם בבלוג) לצורת הפרוזה הארוכה. ראשית (גילוי נאות: המחבר כותב באתר זה) יצא "ספר עלטה" של ע. שחור, יצירה אינטרנטית מאוד בשפתה ובפזיזותה הבוסרית. למרבה הצער, עבודה זו נכשלה בעודפות עצומה, אם כי לעיתים מרעננת, בהעדפתה הגורפת את פירור הפרוזה והתודעה שיוצר הקטע הקצר על חשבון היצירה הכוללת. ואכן, לקורא זה נשאר רק מושג עמום ממנה, אפילו לאחר שקראה פעם שנייה, ולא בהנאה. לאחר מכן יצאו "לרגל עבור מקום אחר" של א. מוריס ו-"ספר הגברים" של שבתאי (בגרסת הננו), ששניהם התמודדו בצורה מעניינת מאוד, אם כי רחוקה מלהיות מספקת, עם אותה בעיה.

אצל מוריס, שהוא כותב פירורי פייסבוק (דהיינו פוסטים) מופלא, ניכר שהספר נוצר מאסופת קטעים שכתב המחבר (ואף פרסם) לאורך השנים, אך דווקא בסדר הפוך, שעליה הודבק סיפור מעשה כמעין אליבי (לפעמים תירוץ ואילוץ ולפעמים - ברגעיו הטובים - כמשחק ספרותי פורה בין האוטוביוגרפי לבדיוני). העניין הרב שהיה יכול להיווצר מתוך התנועה ההפוכה דווקא, אל המקור והראשית, נפגם בשל בוסריותם של הקטעים הראשונים בכתיבתם (שיהיו האחרונים בקריאתם), שחותמים את הספר. אך מצד שני, ניכר שהושקעה כאן מחשבה מקורית ביותר במבנה חדשני זה של הליכה עם הפנים אחורה אל ראשית ההיסטוריה האישית של הכתיבה. רק הביצוע העריכתי הבעייתי, וסיפור המסגרת הקלוש והשקוף מדי - ולטעמי אף המיותר - על כפילו המת של המחבר (מאחוריו הוא מציץ-מתחבא), פוגמים בקומפוזיציה הספרותית (לא מעט מתוך המכשלה הקלה של הצדקות עצמיות ארס-פואטיות).

וכאן בעיית העריכה, שהיא הבעייה המרכזית הניצבת בלוז צורת פרוזת-הפוסטים, נחשפת במלוא הדרה - גם ובמיוחד כשהקטעים האינדיבידואליים גאוניים ווירטואוזיים, והיא נובעת במידה לא מעטה מחוסר תפקודו הנוכחי של מוסד העורך הספרותי. דווקא במרכז ספרו של מוריס, כשמתרחקים מהפתיחה והסיום הבעייתיים, נפרשת מניפה מרשימה ועשירה ביותר של עירוב בין מכתבים פסבדו-ביוגרפיים, קטעים מושלמים כמעט, ועומק שנוצר ממשחק הפערים בין הקטעים והשכבות הרבות השונות שבין מציאות ובדיון עליהן פורט הטקסט.

ספרה של נ. שבתאי הוא אחיד יותר בוודאי, בסיפוריו שהם פרקיו, ובשפתו המתחרזת קלות (ולעיתים - מאולצות). הבעייתיות של חיבור הקטעים נובעת מתוך הכעס והשנאה המקלקלים את השורה, שהופכת לשורת נאשמים (גברים כמובן, על שמם קרוי הספר). העמדה הרגשית המונוטונית וחסרת ההתפתחות של המחברת, מתוך עיוורון ההצדקה העצמית וההאשמה כלפי כל הגברים בחייה, יוצרת בסופו של דבר רושם של חזרתיות. למעשה, הספר החד צדדי מצטבר בעיני הקורא, במובהק נגד מגמתה של המחברת, לכתב האשמה כלפיה עצמה - וכלפי הבחירות שערכה בחייה האישיים.

גם במקרה זה הקטעים הווירוטואוזיים, הנועזים והמעניינים בפני עצמם, נכשלים ביצירת ספר, דהיינו ביצירת קומפוזיציה שיש בה עניין והתפתחות. כל קטע הוא טוב ולרוב מצויין בפני עצמו, אך כל הקטעים הם בעצם אותו קטע (כי יש כאן תזה להוכיח באינדוקציה). וכך שוב (ושוב) נדמה שהרומן - אותה סוגה עייפה ועבשה מאוד, שקוברת את הספר יחד איתה - נשאר המתחרה היחיד בשטח שמסוגל לבנות עומק, בשיטותיו הידועות היטב והמנוסות עד לזרא, אך האפקטיביות.

דוגמה נוספת ואחרונה לבעיה זו היא ספר פרוזת-המקטעים "אהבה" של מ. איתן שראה אור לאחרונה, שגם בו האג'נדה הפוליטית החד-צדדית מכשילה את המעשה הספרותי, ואת כל כשרונה המפעים של המחברת, לטובת כתיבת ספרות מגויסת ופוליטיקלי-קורקט, שכל כולה התחנפות לרוח התקופה (שכמובן, מיהרה לחבק). ביצירה מבריקה זו קיים אף אלמנט מניפולטיבי ונצלני, לא רק כלפי תופעת הזנות הריאלית, הלא בדיונית, אלא גם כלפי הקורא, בבחירות המוקצנות והסנסציוניות לצורך השגת ה"אפקט", בשירות הוד קדושת האידיאולוגיה האמריקאית המעמיקה (וראה דבורקין ואחרים, שם שם).

מכאן הצורך של הספר לנסח דווקא תזה כוללנית ותוקפנית הכופה את עצמה על המציאות והקוראים - למשל בלשון אתן, או בטקטיקת הטשטוש של "כל האפשרויות נכונות" - על חשבונו וגבו של סיפור אינדיבידואלי ופרטי (ומעניין!) מאוד. ומכאן גם הבריחה אל התודעה הפוסט-טראומטית המתפוררת כאליבי פסיכולוגי קל (מדי) לחוסר יכולתם של המקטעים להתחייב ולהצטבר לנרטיב ספציפי (בניגוד לפמפלט) שהוא בעל אורך נשימה, קוהרנטיות ורחמנא לצלן - אולי אפילו פתרון. הציווי הקורבני האופנתי של ימינו, שמנסה לגייס אליו בכוח את כל הכישרון הפואטי והמניפולציה הרטורית של שתי הכותבות, ואף אונס (סליחה!) אליו את העלילה (כלומר: הופך אותה מעלילה לתמונת מצב, סטטית מטבעה ולעולם חוזרת, שהיא מ.ש.ל), פוגע קשות בפוטנציאל הספרותי שהיה טמון בשני ספרים אלו. וההחמצה ניכרת אל מול איכות הכתיבה ומיומנות השפה.

ספרים אלה, ועוד רבים אחרים שלא הוזכרו, מצטרפים למגמה ואולי אף לגל שניתן לתת בו כמה סימנים, ושמנסה לשלב בין צורת הבלוג או הפיד האינטרנטיים לבין הצורה הגבוהה בספרות - הרומן:

ראשית, רבים מהקטעים בספרים אלו, כשהם עומדים בפני עצמם - הרי הם וירטואוזיים ממש, ולפעמים מבהיקים כיהלומים מושלמים טבעיים או מלוטשים ביד אמן, ועולים לא פעם כמעט על כל קטע בודד שתקח (או - וכאן העניין - תחתוך) מאחד מרומניו של בני דור הרומנים בספרות העברית. ניכר שהכתיבה במקטעים היא הצורה האותנטית והטבעית שבה מתבטא דור חדש זה של כותבים - פני הדור כפני האינטרנט. כאן בדיוק טמון סוד כוחם הפואטי הגדול של כל הכותבים הנ"ל, שרובם אף מפליאים להשתמש בו במגרשם הטבעי (למשל בפייסבוק). לא חוסר כישרון הוא שמכשיל את ספריהם של בני דור הקטע, שיודעים היטב "לעשות לנו קטע". אולם מצדו האחר של אותו מטבע-מקטע, כל רומני המקטעים הללו מכילים גם קטעים חלשים מאוד, שלא ברור כיצד יד העורך לא השליכה מחלון הדפדפן. חוסר האחידות ברמה משווע, אך כמובן נובע מאותה בעיית עומק של השלם הקטן מסך חלקיו.

שנית, מה שמאפיין את סוגת פרוזת המקטעים - ומבדיל באופן ניכר למדי בינה לבין צורות אחרות וותיקות בהרבה של כתיבה נרטיבית בקטעים - הוא שהקטעים בה באמת עומדים בפני עצמם. כל אחד מהם, בדיוק כמו פוסט, יכול להיקרא לבדו ולהיות מוצא מהספר (הבלוג?) ולהפוך להיות קטע עצמאי לגמרי, כסיפורון או הרהורון. והצרה היא שלא פעם הקטעים דווקא יותר טובים בצורה עצמאית זו (אבוי). החשד מתגנב שהקטעים באמת נכתבו כך, וקיבוצם לספר נוצר באופן מלאכותי, בהדבקה סינטטית, שתאפשר להם לצאת לאור, ובכך להיכנס לאולמה של הספרות, שעדיין (?) לא מפרסמת קירות בפייסבוק. כלומר הצורה הרוחנית היא דיגיטלית ואינטרנטית, והצורה החומרית היא - אוי לצרה - מטכנולוגיה אנלוגית וישנה יותר (שלא יאמן - עשויה מעץ!). והתפרים גסים והאיחוי חורק והפוסטים מבצבצים מאחורי הקרעים. רואים לכם.

שלישית, סימן מובהק מאוד נוסף שניתן לתת בכתיבת המקטעים - שהקשר ההדוק שלו אליה איננו הכרחי לוגית אלא כרוך בה אך ורק טכנולוגית - הוא אבחנתה כנמצאת בס-פ-ק-ט-ר-ו-ם האוטוביוגרפי (בניגוד לאוטוביוגרפיוּת הקלאסית). כתוצר של עולם הבלוג האינטרנטי והאישיות הפייסבוקית והפרופיל באתר ההיכרויות, המותך לתוך הבדיון של עולם הפרוזה, כתיבתם של יוצרים אלה לעולם לא תהיה ביוגרפית לחלוטין או בדיונית לחלוטין, אלא תנוע כל הזמן במרחב הרחב שבין הבדיוני לאוטוביוגרפי, משחקת עמם ללא הפסקה. זוהי עוד איכות ניכרת של כתיבתם, שיוצקת בה לא מעט עומק פסיכולוגי - ואף עניין מציצני. בניגוד לדור כותבי הרומנים שמסתתרים לא פעם מאחורי מסך כבד של פרוזה צפופה, יש פה משחק צעיפים מתמיד, אך לעולם ללא ויתור על הצעיף (סמן קיצון כאן הוא, שנראה שכמעט נחנק בצעיפו השחור).

לבסוף, כל הכותבים הבולטים הללו כולם נכשלים באופן בולט דווקא בניסיון שלהם להתמיר את צורת הכתיבה המקטעית - שהיא כמובן צורה רוחנית ולא רק טכנית, ככל נוסח כתיבה - ליצירת פרוזה ארוכה ומשמעותית. ואף הפתרונות שחלקם מנסים לגייס עוד רחוקים מלשכנע. שורש הכישלון הוא עריכתי - בקומפוזיציה. האתגר כאן איננו מבוטל (ולא היה קיים כלל בחריפות כזו בעידן הרומן), שהרי הפייסבוק הוא היפוכו החומרי והרוחני של הרומן הארוך, והספר הוא אויבו ברוח של המחשב. וכיצד ילכו השניים יחדיו, אם לא נועדו? האין המקטע היפוכו של השלם, תרתי משמע?

כאן לא תהיה מיותרת הערה מתודולוגית, שהרי כל הכותבים הללו (מלבד, אולי, הראשון) הם אנשי ספר מתוחכמים ומשוכללים, ומודעים מאוד למעשה הסיפר, ובפרט מודעים לחולשתה ולקוצר ידה של סוגת הקטע, ולכן טמנו מבעוד מועד בטקסט אינספור תירוצים והצדקות להתפרקותו ולחזרתיותו. חוסר יכולתו של הספר להפוך ליצירה ארוכה "גדולה" קוהרנטית ומשוכללת? מה פתאום! חוסר רצונו, חוסר כוונתו, רצונו לאתגר את הקורא ולא להתחנף אליו (הו, התעוזה), לתאר תודעה/נרטיב/עולם/חתול מתפרקים (תירוצים ארס-פואטיים, פוסטמודרניסטיים, פסיכולוגיסטיים, מטא-קוגניטו-נרטיביים...) וכו'. הרי אתה כאותו מבקר מהקטע (קריצה) המבריק (קריצה קריצה, חפש בגוגל!) של חנוך לוין - "הדודה פייגע (עוד מלה על הביקורת)". אך בדיוק פה בעצם קבורה הדודה.

כי בניגוד לעמדה הוויזנית והאנטי-ויזנית כאחד, ביקורת איננה בית משפט. לכן אין עניינה כלל במניעים, בביסוס אשמה והוכחת אחריות פלילית (ומצד שני בהצטדקויות ובזעקות "הוא זכאי"), בחטאים (ובעונשם), בנאשמים (וסנגוריהם) או בשאלות פילוסופיות ודתיות של הבחירה החופשית (מה גרם למה: הביצה או התרנגולת, הרצון או היכולת, להפוך מקטעים רבים לשלם שהוא אחד). ובוודאי שאין עניינה במחברים עצמם, ובחדירה לשורש מניעיהם בבחירותיהם הספרותיות, כאילו היו דמויות. ביקורת שיש בה ממש (בניגוד לביקורת בעיתונים) עוסקת בתופעות רוחב, כלומר בסוגה, כלומר בספרות - ולא בסופרים.

לכל מחבר מקרי עומדת חזקת החפות, אך כשסוגת המקטעים נכשלת באופן סיסטמטי, מתוך מגבלה אינהרנטית עקרונית, להצטבר ליצירה גדולה (בכל המובנים, באורך הנשימה וברוחב השאיפה שהוא גם עומקה, וכן, בטקסט הגודל כן קובע) - כאן ניצב תפקידה של הביקורת להצביע על התופעה ועל משמעותה (כישלון הרוח למול הטכנולוגיה). בפרפרזה ויטגנשטיינית: עלינו לסלק כל מניע מההסבר הספרותי - ולהציב במקומו תיאור. ותמונת המצב כאן היא חד משמעית: ישנה בעיה פואטית אקוטית, שעלולה להשליך את מאמציו של דור ספרותי שלם ומוכשר לפח הזבל של תולדות הספרות (שבו ויזן דווקא נהנה לחטט ולהשתכשך, תוך שליית אוצרות, שלעיתים דווקא דומים לצרות שלי, שהרי העבר הוא לא חותם איכות, והסגידה לענתיקה היא פטיש שמתאים לריהוט - ולא לספרות).

בעיה זו של הקטע-והשלם איננה כמובן רק בעייתו של הדור העברי האחרון - וקיימת גם בספרות העולם. למעשה, ריאקציית סדרות הרומנים עבי הכרס השוטפים היום את הספרות העולמית היא ניסיון אחר להתמודד עם בעיה רוחנית דומה (לא ההתמודדות עם המחשב היא שעומדת בבסיסה, אלא עם סדרת הטלוויזיה הבלתי נגמרת בנטפליקס. רומן נוסף הוא עוד עונה, ואם המעריצים ירצו - יצא עוד המשך גם לעונה הבאה, עם אותן דמויות אהובות, או לחילופין איזה ספין-אוף טוב, שאיתם ניתן להרדים את המוח, או לכל הפחות להשקיט את רעשי העולם לפני השינה, וע"ע תפיסת הרומן של גלסנר).

אך כיצד ניתן להתמודד באמת, בנוסח ספרותי חדש, עם עולם רוחני מקוטע ומקטעי ואינטרנטי, שכן יצטבר לשלם העולה על סך חלקיו - וליקום חדש הגדול מרכיביו? האמנם לעד נגזר עלינו לקפץ בין פוסט לפוסט בפייסבוק, ללא שום נרטיב ואידאה מארגנת שטווים מהרשת עלילה או אריג עשיר ומשוכלל? האם אחרי שבירת הלוחות - יתכנו לוחות שניים? התיתכן יצירה גדולה בעידן היצירות הקטנטנות? האם באמת אפשר ליצור תמונה מבולים, או אולי אפילו מפיקסלים?

זהו שורש חשיבותה הגדולה של היצירה העומדת לפנינו, המספקת לראשונה נוסח חדש, מקורי ועכשווי עד העצם, שמציע פתרון עמוק לבעית העומק של יחסי הטכנולוגיה והספרות, שהגיעו עד משבר - וכח אין ללידה. לא כשרונו הייחודי גרידא של הכותב הוא שמאפשר את מופתיות היצירה, אלא דווקא תעוזתו המופלגת - ביצירת ז'אנר חדש לחלוטין, שעונה על שאלת הדור. מה שמשעשע ומאלף ביותר (ומאיר את העניין כולו באור יקרות), הוא שלא נדרשה כתיבה חדשה ליצירה הזו. כל שנדרש הוא עריכה אמיתית, חזקה, בקומפוזיציה שלמה, עלילתית ואחודה, כלומר פשוט "לעשות את העבודה" הפשוטה של אריגת המקטעים מחדש - לחליפה, בד בבד תוך שמירת ההגיון המקטעי הייחודי ויתרונותיו הייחודיים.

הדבר המופלא באמת הוא שדווקא הפחות מוכשר - הפחות מתוחכם בניסוחיו, פחות עשיר בלשונו וכנראה אף פחות משכיל ספרותית - מבין כל הכותבים הנ"ל הוא זה שיצירתו עברה לראשונה את רף העלילה וההצטברות האידיאית אל עבר המעמד של יצירה גדולה, וזאת מכיוון שלא שיפור באיכות הקטע הבודד הוא שנדרש - אלא שיפור באיכות המכלול. הפיקסלים סודרו מחדש, הוסר הלוט, והנה מה שהיה עמום, מקושקש ומקוטע, עומד לפנינו כתמונה מפוארת, שלא יכולנו להבחין בה כלל מקודם (ולא בגלל קוצר ראייתינו, אלא בגלל זלזולו של הכותב בקומפוזיציה).

ואפילו צורתה הנרטיבית הכוללת החדשה של היצירה אינה צורה חדשה כל עיקר, שהרי היא מנסה לענות תשובה עכשווית מאוד לשאלה עתיקה (כלומר כזו הנובעת מהישגי העולם העתיק) שטורדת את מנוחת הספרות בעידן שלנו: כיצד ניתן לכתוב בעידן המודרני טרגדיה? מה יחליף למשל את אלי הגורל, בעולמנו החילוני כל כך? ובכן - הטכנולוגיה. הטרילוגיה בה נדון עוסקת בסיפורו של אדם שהמחשב הרס את חייו, ואת כל קשריו עם העולם ועם בני אנוש - אך הוא דווקא מוצא בכך גאולה, ואף מנסח לה אידיאולוגיה פרוורטית.

ה"טרילוגיה" מחולקת לשלוש מערכות (קצרות מכדי ספר), והיא בעצם רומן עב כרס אחד המספר את סיפורו האוטוביוגרפי של הגיבור לפי סדר כרונולוגי פשוט, אך במורכבות עצומה (ככל יצירה גדולה ניתן לקרוא בה שוב ושוב, והיא בוודאי עוד תפרנס דורות של חוקרים, שיוכלו לחפור בה עד אין קץ). החלק הראשון הוא השובב והקליל מבין החלקים, ומכווין אותו רעיון הבריחה מהמציאות והפנטזיה המתפרעת. לעומתו, החלק השני קודר ומסתורי, ושולט בו ההיגיון של עלילת הביון והבגידה, המגלָה טפח ומסתירה טפחיים, ומשחקת עם הקורא ברמזים מטרימים. לבסוף, היא מעפילה עמו למעין שיא מיסטי-פנטסטי, שכשלונו והתפרקותו הוא שורש החטא - שאחריו לא מאחר העונש.

למעשה, הטרילוגיה מסתירה מאיתנו את סודה הגדול עד לסוף החלק השני, שם מתגלה הטרגדיה (שהייתה טמונה ורמוזה לאורך כל הדרך מתחילתה) - ושאחריה נקראים מחדש כל שני החלקים הראשונים. החלק השלישי הוא כנראה פסגת היצירה הזו - ובה מתמודד הגיבור עם הטרגדיה של חייו - וגם עם הטרגדיה הגדולה שלנו, שמותכים יחד למכלול שלם - וכמעט מושלם. שלא לדבר על האפקטיביות הקתרטית המצטברת (מותר לספר שהמבקר, ערל הלב ברומנים כתיקונם, בכה בסיום הקריאה?).

עוד לא נכתבה יצירה שעוסקת בשואה בגבורה פנטסטית כזו. עוד לא נכתבה פרוזה שמטפלת בשינוי הטכנולוגי הטקטוני בלהט רעיוני גועש כזה. וכאחרון הממליצים, המבקר מתקשה להיזכר מתי עוד בקריאת פרוזה עברית הוא פרץ בצחוק רם פעמים רבות כל כך, כי בניגוד לטרגדיה הנבנית בהדרגה מהמכלול - הקטעים עצמם לא פעם קומיים להדהים (והניגוד אכן מדהים). זוהי רק דוגמא אחת בלבד לאפשרויות הייחודיות של פרוזת מקטעים, שמשמעותה מתקיימת תמיד בפער הפורה בין המיקרו למאקרו. כי דווקא בסוגת המקטעים מסתתר פוטנציאל פואטי כביר לעתיד הספרות העברית, בבניית עולם של מתח ומסתורין שמתקיים דווקא בפערים בין הקטעים, בדיוק כמו העולם הקפקאי או המקראי שעוצמתם האדירה ומשמעותם טמונה בפערים בתוכם ובבלתי נאמר (ואכן עשו שימוש נורא-הוד במקטעים ובקיטוע). פוטנציאל זה מתממש כאן לראשונה, וגם אם לא בצורה שלמה - לצערו של קורא זה - הוא בהחלט מתווה כיוון פואטי להמשך.

יתרון אדיר ואולי לא הוגן של היצירה הוא עצם היותה רחוקה מרחק אסטרונומי מעולמה השגור והקונפורמי של הספרות העברית, ולפיכך היא רחוקה שנות אור גם מרבות מהרעות החולות שתקפו אותה, והכשילו כותבי מקטעים לא פחות וירטואוזים ומוכשרים מהמחבר. כך למשל משבר היחסים בין המינים ומשבר הגבר של תחילת המאה ה-21 זוכים כאן לטיפול מקיף, לא אידיאולוגי, לא בכייני, וגם לא מתנצל, ובלי טיפטיפת טיפונת פוליטיקלי-קורקט (נדמה שהמחבר לא שמע על המושג). הגיבור הוא אולי קורבן - אך הוא קורבן של עצמו, של עולם הפנטזיה שלו. הוא המעלה את חייו למולך והאשם האמיתי במצבו, שנגרם ממשגה העומק - הרוחני והריאלי - הגורלי הפטאלי שלו, שאין ממנו חזרה, שהרי מדובר כאן בטרגדיה. אך מה רב המרחב בין הטרגדיה שלו לטרגדיות הסנסציוניות והטלנובליות שמציפות את ספרותינו ומסכינו, וכמה היא מקורית ועכשווית וחצובה מלב הריאלייה הנוכחית (אך כל אזכור שלה יהיה בגדר ספוילר), ומצד שני ארוגה בלב האידאי של רומן-המקטעים הזה (כן! סוף-סוף).

וכמו כל יצירות דור הקטע, המשחק כאן בין הביוגרפי לבדיוני הוא עשיר, מרובד ומאתגר את הקורא לאין שיעור יותר מאשר בדור הרומן, דווקא בגלל חסר המחויבות שמאפשרת צורת הקטע - ומכאן הפתיחות שלו הן לנתחי מציאות קשה והן לפנטזיה פרועה. אך אין מדובר בפנטזיה מהסוג הנפוץ ברומן פנטזיה, בו אנו מועברים מן המציאות לרובד קבוע אחר (רק פנטסטי), שמתנהל בעצמו לפי חוקים מציאותיים משלו. הכתיבה כאן כל הזמן משחקת במחבואים עם הקורא בין רבדי רבדים מגוונים להפליא בכל הספקטרום הרחב ביותר - והלא דיכוטומי - שבין פנטזיה ומציאות. היחסים של הגיבור עם אשתו, למשל, מתוארים בריאליזם נוקב ויוצא דופן של יחסים אמיתיים בנישואים, כפי שהם בעולם האמיתי, שאינם נענים לאיזו התפתחות עלילתית מלאכותית ורומניסטית. הם אינם מורכבים לשם "מורכבות", אינם רגישים לשם "רגישות" ואינם מאוזנים לשם "איזון", ובוודאי אינם תקינים לשם "תקינות", אלא מעוררים דווקא תחושת אותנטיות חריפה. אלה החיים.

החיסרון הגדול של העבודה הוא השפה שלה - והארס-פואטיות המוחצנת שלה. הכותב נוטה לא פעם לגלוש לשפה דיבורית נוסח קסטל-בלום, באופן שלפעמים מקשה על הבנת המשפט, ושאינו מוסיף להתכוונות הרצינית הנדרשת לקריאת יצירה מעין זו. ישנם משפטים לא מעטים שהיו זקוקים לשיוף נוסף ולעריכה לשונית מיומנת (שאגב, חסרה כאן כמעט לחלוטין - וכמעט כאידיאולוגיה, עד שלעיתים אתה תוהה אם לא מדובר בעניין סיסטמטי מכוון, או חלק מהפראות הכללית של הטקסט). גם המשחקים הצליליים האינסופיים - לא ממש מוסיפים (משורר אתה לא) וחלק מההתחכמויות הלשוניות מיותרות, בלשון (חה!) המעטה. בנוסף, מסתתרים פה בצל שדי אף כמה קטעים מלאי קבלה מקושקשת וארוכים כגלות השכינה, שהקורא פשוט מייחל לסופם כאור אין סוף (או, בקיצור: אכלת ת'ראש, תרחם, רבינו). לקורא נבון הלב מומלץ לדלג עליהם, שכתוב: "ודילוגו עלי אהבה". ומעל (או מתחת) לכל זה, האידיאולוגיה הארס-פואטית הנוכחת כאן בכל פינה בסופו של דבר יוצרת דווקא רושם מתנצל, ההפוך לכוונת הכותב. בסדר, הבנו. אתה מציג בפנינו נוסח חדש. ואולי הקושי ביצירת הנוסח - ובפריצת הדרך הספרותית - הוא שנותן את אותותיו כאן.

אך בסופו ובסיכומו של דבר - מדובר בזוטות ביחס להיקף ההישג, ויצירה גדולה ופורצת דרך היא לאו דווקא (ולרוב לא) יצירה מושלמת, וההישג כאן הוא אכן ודאי. נוצר פה יקום ספרותי שלם, שאפשר לטבוע בו או לחיות בתוכו שנים, בדיוק כמו ביצירות הגדולות של הספרות העולמית. עושרו הרעיוני, הפסיכולוגי והנרטיבי הוא כמעט אינסופי. היצירה הזו לא היתה יכולה להיכתב באף שפה אחרת או עולם תרבותי אחר, מלבד תרבותינו, ולעולם גם לא תוכל להיות מתורגמת אליו. אך מבחינה מהותית היא שונה לחלוטין מכל ספר שיצא עד כה, גם בספרות העולם, ואין כמעט גבול למקוריותה וחדשנותה, ליצירתיותה ושובבותה, ולחירותה הפנימית הכבירה, המשחררת את הנפש ומרחיבה את התודעה. לא קראתם כדבר הזה עוד. "ספר העלטה - טרילוגיה" (גגלו) הוא קרוב לוודאי היצירה הגדולה הראשונה של הפרוזה העברית במאה ה-21.

תרבות וספרות


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע לגיטימי לבחור ראש ממשלה לפי יופיו החיצוני? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shaked.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע לגיטימי לבחור ראש ממשלה לפי יופיו החיצוני?

ביבי הוא תנועת אוונגרד שמאתגרת את האסתטיקה של החברה הישראלית ומעמידה אותה מול בחירה חריפה בין נורמות אסתטיות יהודיות לנורמות נוצריות-אירופאיות

מאת: יפה נפש

ראש ממשלה עתידי  (מקור)

יום אחד איילת שקד תהיה ראש הממשלה. מדוע הנבואה הזאת כל כך נפוצה? מדוע קשה כל כך לבוחרים בכל רחבי העולם להתעלם מהמראה החיצוני של מועמדים, מגנץ ועד להילרי קלינטון, שהואמהמנבאיםהטובים ביותר לזכייה בבחירות? האם יתכן שהבחירה לפי התרשמות ראשונית ממראה המועמדים מוצדקת יותר מכפי שנראה במבט ראשון?

חשיבותה של האסתטיקה בעולם הפוליטי הייתה מוכרת עוד מהעת העתיקה. כבר המקרא מציין לטובה - ובאופן חריג לגברים - את חזותם החיצונית של שאול, דוד ושניים מבניו כקריטריון לבחירה בהם, בבחינת "מלך ביופיו תחזינה עיניך", וזאת בניגוד לגיבורים מקראיים מרכזיים אחרים כמו האבות או הנביאים. המחויבות האסתטית של שליטים, מהעת העתיקה ועד לחצרות המלכים באירופה, העניקה לנו את מיטב יצירות האמנות והארכיטקטורה בתרבות האנושית - ולא פעם היה זה עיקר מפעלם. מה מחליף זאת בתרבות הפוליטית המודרנית?

אם נעשה דה-קונסטרוקציה של הפוליטיקה מנקודת מבט אסתטית נוכל להגיע לטענה הבאה: הפוליטיקה היא בעיקרה שאלה של סגנון. ראש המדינה קובע במידה לא מבוטלת את האסתטיקה של המדינה, לעתים יותר מאשר את המדיניות עצמה, שהיא לא פעם מדיניות מוסדית של מערכות ענק שהוא יותר מייצג מאשר שולט בהן. גם כשאין לו הרבה כוח ביצוע עדיין יש לו כוח אסתטי משמעותי, ולכן הוא נבחר פעמים רבות מסיבות אסתטיות וגם מודח מסיבות כאלה. לביבי, לשרון, לבן גוריון, לרבין ולבגין - לכל אחד מהם סגנון אסתטי עקבי משלו אותו השרה על הציבוריות הישראלית (לעומתי, תחבולני, ממלכתי, ישיר ופומפוזי - בהתאמה). ואילו מנהיגים שגרמו לבוחריהם לחוות כשל אסתטי - כמו אולמרט, ברק ופרס - מודחים ונזנחים על ידי בוחריהם שלהם ומשלמים על כך מחיר יקר בהרבה מאשר על שגיאות במדיניות.

ברק, למשל, ייצג את האסתטיקה של האינטלקט המדויק, את היופי שבמבצע מודיעיני מתוחכם של סיירת מטכ"ל, הרכבת שעונים שווייצריים ונגינה בפסנתר, וכשנחשף במערומיו נזנח כמבצע שכשל או שעון שהתקלקל. מוסכמה ידועה גורסת שכאשר מנהיג הופך לנלעג זהו סופו הפוליטי - יותר מאשר אם היה אחראי למלחמה. לכן אין זה מופרך לבחור ראש ממשלה על פי הפנים שלו, ההדר שלו והארומה האסתטית שהוא מביא עמו. הרי מנהיגים הם מהדמויות הנצפות והמוכרות ביותר בעין הציבורית, פריט הריהוט המרכזי בסלון של הדמוקרטיה, ויכולתם להציג מה שעד אתמול היה דבר כיעור כדבר נאה ומקובל היא מהמפורסמות. בעידן הפייסבוק ראש הממשלה הוא תמונת הפרופיל של המדינה.

המחלוקת חסרת התקדים סביב דמותו של ביבי צומחת בעיקר מאסתטיקות מנוגדות תהומית ולא מפערי מדיניות משמעותיים. לשמאל ביבי נראה כשולט בצורה מכוערת, כהפרעה אסתטית חמורה ומעוררת קבס בעצם קיומו במרכז העין הציבורית, שמשלבת קיטש מניפולטיבי זול עם רעש צורמני בלתי פוסק. לעומת זאת הימין מזדהה עם סגנונו, שניתן לראות בו גלגול פוסטמודרני מעודכן וחצוף של ההדר הביתרי בגרסת הפייסבוק, בתוספת ראליזם בלתי מתנצל. לכן מבחינה אסתטית ביבי הוא תנועת אוונגרד שמאתגרת את האסתטיקה של החברה. תנועה כזו לפעמים מצליחה להביא לשינוי טעם אסתטי ולפעמים נזכרת כקוריוז נלעג, אך אין ספק שהוא מפלג את החברה מבחינה אסתטית הרבה יותר ממנהיגים קודמים שניסו לקלוע לאסתטיקה המקובלת בשכבות רחבות בחברה.

המאבק של ביבי במערכת החוק הוא מאבק חשוב בהרבה ממאבק פרסונלי או משפטי, ובניגוד אליהם הוא טרם הוכרע, כי הוא מאבק על הטעם הטוב הישראלי. האם אסתטיקה שמכפיפה את האמצעים למטרה היא נאה או מכוערת? האם דווקא הנכלוליות והתכמנות הישראלית הן אסתטיות או שמא הנורמות האירופאיות - להן הוא לועג ושחיסולן הוא עיקר מפעלו האסתטי - הן האסתטיקה אליה שואפת ישראל? האם אנו מזדהים עם האסתטיקה היהודית - הבלגן, הזיעה, הגוועלד והפלפול - או עם אסתטיקה נוצרית?

הכינוי יפה נפש הוא ביטוי מפתח במניפסט האוונגרד הביביסטי. הבחירה בדוגמנים כמו גנץ ולפיד היא לפיכך חזרה לאסתטיקה המוכרת של הישראלי היפה, ומכאן כוח משיכתם בעידן ביבי - הרצון לחזור למרכז האסתטי ולטעם הקלסי של הישראליות. השאיפה למרכז נובעת משאיפה לסימטריה אחרי שבירת הנורמות והצורה הדווקאית הביביסטית. אם רבין ייצג את דלות החומר הצברית, בן גוריון את הברוטליזם של הקמת המדינה ובגין את האקספרסיוניזם הלאומני של מחוות גדולות - כל אלה מגמות אסתטיות מודרניסטיות - ביבי מייצג אסתטיקה פוסטמודרנית. אסתטיקה זו מתאפיינת בשעטנז בין מגמות סותרות כמו כוחניות וקורבניות או הומור ועלבון, מעברים חדים בין גדול וקטן - ממדינאות בינלאומית לעיסוק אובססיבי בזוטות, וברגישות יוצאת דופן לדימוי התקשורתי.

רגישות זו מובילה אמנם את ביבי למפלתו, אך כלל לא ברור שהתוספת שלה ליצירת האמנות שהיא חייו הפוליטיים לא תחזק דווקא את דמותו מהבחינה האסתטית - ולדורות. במיוחד אם יצליח לגרום למשבר חוקתי ולבלגן חסר תקדים מול מערכת החוק - הביטוי המזוקק לנורמות של המכובדות בהן הוא מורד - תהיה הסתבכות קולוסלית זו שיא מפעלו האסתטי של קעקוע האירופאיות מתוך הישראליות, כהמשך למפעל שלילת הגלות הבן-גוריוני, ויצירת תרבות שהגדרת היפה שלה היא החוצפה - ועל כך גאוותה, בין בהייטק ובין ביחסים הבינלאומיים. מורשת זו תיחקק בעומק התרבות - כי עצם יצירת התקדים לחסר התקדים היא ההישג הנדרש שלה, בדיוק כמו באמנות הפוסטמודרנית.

ומה עם איילת שקד? היא כבר מייצגת אסתטיקה עתידנית אפשרית אחרת למדינת ישראל. זוהי אסתטיקה של נשיות קרה, כוחנית ויעילה. השילוב של רובוטיות חסרת הבעה עם סימטריה עגלגלה וחלקה, קווים נקיים וגימור מושלם הוא מאפיין של גאדג'טים רבים השואפים לייצר חוויה של "עוצמה רכה". זוהי עוצמה נשית שמתבטאת ביעילות ואלגנטיות המנגידות אותה לכוח הגברי הגס, ומבדלת מכשירים "חכמים" מהמכונות ה-"חזקות" של המהפכה התעשייתית הקודמת. אסתטיקה פוליטית-טכנולוגית כזאת, אם תסחוף בעתיד את הטעם הגלובאלי, יכולה להתבטא בעליית דור חדש של מנהיגות צעירות ויפות במיוחד, שלעומתן המנהיגים הנוכחיים יראו כשואב אבק מול אייפון.

עליית טיפוס המנהיגה-הדוגמנית, אם תתממש, תציג את התנועה הפמיניסטית באור היסטורי אירוני חריף. דווקא ההישג האולטימטיבי של טיפוס נשים לצמרת סולם הכוח יהיה כרוך בעמידה בסטנדרטים גבוהים להפליא של יופי נשי, בהתאם להיגיון האסתטי של המדיה הדיגיטלית ששואפת לדימוי מעוצב מושלם. בניגוד לנהייה הישראלית הנוכחית אחרי מרכז אסתטי וסימטרי - "לא ימין ולא שמאל" - שהיא מגמה אסתטית ריאקציונית במהותה המנסה לחזור ל"ישראל היפה", שקד מציעה לנו אסתטיקה פוליטית עתידנית, שלעומתה גם האסתטיקה הפוסט-מודרניסטית הביביסטית כבר מיושנת. זוהי "אסתטיקת הייטק" נקייה ומעודכנת עמה יכולים להזדהות רוב מוחלט של הישראלים. ולכן יום אחד היא תהיה ראש ממשלה.

* גירסה ערוכה של המאמר פורסמהבערוץ 7ובהארץ.

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נאום כבוד ראש הממשלה חתול-מייאו - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor52" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/catspeech.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

נאום כבוד ראש הממשלה חתול-מייאו

פייסבוק היא האויב הקיומי של עמינו, ועוד הוסיפה לאלגוריתם שלה שיקוי רעל סודי ונבזי, בתוך הפרוטוקולים של צעירי ציון (שהיום הם זקנות מרכלות), כחלק מהקנונייה הרשתית העולמית: פייסבוק בודקת מה המילים שיש בפוסט, ומקדמת חזק פוסטים בנושא החם שאותו היא מזהה, שהוא השערוריה האחרונה של ה-5% נגד ה-95% פרופילים דוממים, כדי להגביר אנגייג'מנט - ובכך מגבירה כל שערוריה כמו תיבת תהודה עד לרעש מחריש אוזניים ומחשבה. ואם אתה כותב פוסט בנושא מקורי משלך, אבל לא בפרשייה האחרונה, אף אחד כמעט לא יראה אותו

מאת: ביבי חתול-מייאו

הפילוסופיה של הלשון שייכת לפח הזבל של הרעיונות והחתולים  (מקור)

חלמתי שאני מקים ממשלת אחדות בין החתולים לבני האדם. ואני אומר לעם שמה זה ערבים? זה שילוב בין עכברים לכלבים, כלומר ברית של ממשלת אחדות נגדנו. ואם לא ניקהל ונעמוד על נפשנו, ונשלב את החתולים עם היהודים, אז הערבים ינצחו אותנו, ולכן צריך להקים את מדינת החתולים היהודים. ושזו המשמעות האמיתית של אחדות העם: גיור לחומרה של כל החתולים, וחיתול לקולא של כל היהודים. כולנו אחים, עם אחד אנחנו, וצריך ללמוד מההיסטוריה ולהימנע משנאת חינם שמובילה לחורבן. וכל היהודים מדביקים לעצמם זנב ושפם, ומחזיקים עם אטבים את האוזניים למעלה, ולי שמים כיפה ופאות, והשטריימל מכסה אותי כולי ורק הזנב יוצא החוצה. והסיסמא שלי בבחירות היא: חתול-מייאו טוב ליהודים.

ובוחרים בי לראשות הממשלה, ואני אומר: בואו נפסיק עם השטויות של אור לגויים. נאורות זה כזה פאסה. בואו נהיה חושך לגויים. ונטפח את תודעת החלום. אבל כאן כבר מתחילה מחלוקת בעם: כי כל החלום של היהודים זה בעצם סיוט, שהם מפחדים מהגרמנים. וכל החלום של החתולים זה בעצם סיוט, שהם מפחדים מהכלבים. ומה שנשאר זה חלום שמפחדים מרועה גרמני. לא נלך כצאן לטבח. אז אני אומר: אין לכם חלום חיובי, שעליו יהיה אפשר לבנות גשר? ושוב מתחיל קרע קשה בעם: היהודים חולמים על משיח, ואילו החתולים על עכבר, ומה שנשאר זה משיח קטנטן, אפור, ופחדן, והוא רק רואה במה מדובר ומייד מתחבא בחור. והיהודים אומרים: אלפיים שנה חיכינו למיקי מאוס? והחתולים אומרים: רעבנו בפחים כל כך הרבה שנים, ועכשיו אסור לנו אפילו להרוג את המשיח ולאכול את בשרו? למה לא לעשות ממנו סעודה אחרונה?

ואני מתחיל להבין שאנחנו מתקדמים במהירות למלחמת אחים, וחייבים למצוא אתוס משותף לחתולים היהודים, אחרת הכול אבוד. כי היהודים כבר אומרים: למה שנממן את החתולים, שלא יוצאים מהבית? והחתולים אומרים: למה שנממן את המחוץ לבית, ששם רק היהודים מסתובבים? למה לבזבז כל כך הרבה על כבישים ותחבורה ופרחים בשדרה, למה שהיהודים לא ישארו בבית? ויש כבר הפגנות משותפות: חתולים ויהודים - מסרבים להיות אחים. ואני מבין שלא יעזור כלום שאגיד או אומר (יש לי תחושה כאילו לא מדובר באותו דבר, בימינו), כי ממילא לא יקשיבו או ישמעו אותי (שוב, תחושה שמדובר בשתי אפשרויות סותרות). רק דבר אחד יעזור לראש הממשלה חתול-מייאו: להרוס את התקשורת העויינת - בין היהודים לחתולים.

כל מטפל זוגי שדבר ראשון צריך לטפל בתקשורת, או במקרה שלנו בתשקורת, במטרה להפוך אותה לשתיקורת. שקט. זה התנאי לשלטון. שקט! שיהיה פה ראש ממשלה שיביא שקט. זו בעצם משאלת הלב של כל הצדדים, רק על זה הם מסכימים. אז תסתמו כולכם. ואני יוצא לבער את המרעישים, את מוקדי הרעש, ואת כל מי שמטריד את מנוחת החתולים היהודים. הרי לְמה יהודי מחכה כל השבוע? לשבת. ולְמה חתול מחכה כל היום? לישון. כן, שכחנו את הסוד של השבת, תכלית הבריאה. שבת זה ראשי תיבות: שינה בשבת תענוג. אם אלוהים היה חי כיום היתה לו מצווה אחת, דיברה אחת בלבד על הלוחות שכתובות באצבע אלוקים. על הלוח הימני: אויש. ועל הלוח השמאלי: תנוחו.

וכמו בכל אסון מתקרב שרוצים למנוע, אני הולך ומתקרב למרכז איזור הרעש, ללב המסיבה שדופקת בתופי טם-טם ומפריעה לשינה יצירתית, חלומית ועמוקה. מי מנסה להעיר אותנו מהחלום של מדינת החתולים היהודים? המדינה שהיא אגדה על מדינה, שהפכה לרצון, אבל לא מספיק (למזלנו), ולכן נשארה ותישאר אגדה? מי הסכנה הגדולה לבית הלאומי לחתולים היהודים? לא העכברים ולא הכלבים, ואפילו לא הערבים - אלא, מסתבר, הצורר הרע הזה: הפייסבוק. ידעתי! כי פשוט לא יתכן שהעם היהודי חתולי, על אלפי שנות ההיסטוריה שלו במצטבר (כי החתולים מונים מביות החתול, שזו שנת האפס לספירת החתול, שקרתה לפני בריאת העולם של היהודים), הפך לעם כזה מטומטם. זו רק קבוצה קטן של ערב רב מתוכו, שכותבת בפייסבוק, וכל השאר קוראים וחושבים שכולם מטומטמים, עד שכבר נהייתה מוסכמה שהעם הכי חכם בעולם מטומטם - ולכן העם ישלם.

כי באמת, לפי מחקרים, 95% מהעם דוגל באידיאולוגיה היהודית החתולית, של "אויש תנוחו", ואלה בדיוק הרוב הדומם שלא כותבים בפייסבוק. ולעומתם יש 5% נוספים שלא נחים וכל הזמן אומרים אויש - אלה המסיתים המקצועיים שהם כל כך מקצועיים שהם מסיתים אפילו את עצמם, ועושים רעש בשביל כל השאר. ומתפשטת תחושה של קקופוניה אדיוטופונית, כי כל כל קוף קיבל רמקול, מה שנקרא פרופיל. וכך נוצרה אינטרקציה סאדומזוכיסטית בין המרעישים לנרעשים, משהו פרוורטי לחלוטין, סטייה קשה מרוח עמינו - ובמקום שקט יצירתי נהיה בלגן לא נורמלי. כי ברגע שהיהודים והחתולים הפסיקו ללכת לבית כנסת, היה חסר להם במשך שנים המקום לריכולים ולגוועלד ולהטפות ולשונות רעות - כל מה שנקרא חיים קהילתיים, שסביבם סבב הקיום שלנו במשך גלות שלמה. ואז באה קהילת הפייסבוק והפכה לבית הכנסת החילוני, והם התחילו להתפלל בו באדיקות שלוש פעמים ביום, ויש כאלה שבכלל לא יוצאים ורק שותים תה בשטיבלאך ועושים את עצמם קוראים באיזה ספר - בזמן שהם בוחשים ומקשיבים לרחשי ובחשי וברחשי העיירה.

לכן פייסבוק היא האויב הקיומי של עמינו, ועוד הוסיפה לאלגוריתם שלה שיקוי רעל סודי ונבזי, בתוך הפרוטוקולים של צעירי ציון (שהיום הם זקנות מרכלות), כחלק מהקנונייה הרשתית העולמית: פייסבוק בודקת מה המילים שיש בפוסט, ומקדמת חזק פוסטים בנושא החם שאותו היא מזהה, שהוא השערוריה האחרונה של ה-5% נגד ה-95% פרופילים דוממים, כדי להגביר אנגייג'מנט - ובכך מגבירה כל שערוריה כמו תיבת תהודה עד לרעש מחריש אוזניים ומחשבה. ואם אתה כותב פוסט בנושא מקורי משלך, אבל לא בפרשייה האחרונה, אף אחד כמעט לא יראה אותו, ולעומת זאת אם תכתוב פוסט מטומטם על הנושא המטומטם הנוכחי - תזכה לצפיית שיא ולפליית כינים מפרוותך. וכך הקופים הרעשנים רק לומדים איך להפוך ליותר רשעים וכופים על כל השאר את הפאניקה המוסרנית שלהם ואת כל השליליות הממארת שיש בתוכם. ובמקום סיקור חיובי אמיתי - קיבלנו תשקורת חברתית, שקורעת את החתולים היהודים מבפנים - לגזרים. ויש כבר יהודים שמודיעים שהם מפסיקים להדביק לילדים שלהם זנב, וחתולים שמורידים את הכיפות ותולשים את הפאות, ואנה אנו באים?

ואני כותב פוסט בפייסבוק: עם חתולאל היקר, זיהיתי את הבעיה שמתחת לבעיה שמתחת לבעיה שמתחת לבעיה שאתם מתעסקים בה עכשיו. ואם נפתור את הבעיה הזאת - נפתור את כל הבעיות. הבעיה העמוקה, בעיית העומק, היא שאתם תקועים בפילוסופיה מיושנת של המאה ה-20, שהיא הפילוסופיה של הלשון. ולכן אתם תמיד עושים שערוריות סביב משהו שמישהו אמר, ולא מעניין אתכם מה מישהו עשה (או חלילה חשב). ולכן אתם עסוקים במה מותר לומר ומה אסור ומי אמר למי ומי צחק על מי ומתווכחים ומתקשקשים וחיים במישור תודעה שאין לו שום קשר למציאות הפרקטית. הפכתם למדינת שיח, וחשוב לכם רק מה קורה בשיח, איסתרא בלגינא קיש קיש קריא. אתם כמו הגננת שלי: איך אתה מדבר ככה, איך אתה מוציא לשון, לך תשטוף את הפה בסבון. ולא היה משנה לה מי הרביץ למי, כי היא הושפעה מהפילוסופיה של הלשון. ובינתיים, המציאות נקבעת על ידי, ראש הממשלה. כי אתם לגמרי במסמנים, אבל העולם קיים במסומנים. ולכן הגיע הזמן, חתולים יהודים טובים, שתתעדכנו בפרדיגמה הפילוסופית החדשה של המאה ה-21. ויטגנשטיין זה כזה פאסה. ומה שקורה אצלכם עכשיו זו תקופת הדקדנס של עידן הפילוסופיה של הלשון, ואם לא תתקדמו המצב רק ילך ויחמיר, כי את מי שנשאר הרחק מאחור ההיסטוריה מענישה. ומהי הפרדיגמה החדשה?

ובכן, כיום, הפילוסופיה המובילה בעולם היא הפילוסופיה של המיינד. של המחשבה. ולכן אתם צריכים להתעניין במחשבות חדשות. ברעיונות חדשים. ובכלל להבין שיכולות להיות כל מיני צורות חשיבה, למשל חשיבה חתולית, ולמשל חשיבה יהודית, חשיבה מתמטית, חשיבה חרדית, חשיבה יפנית, חשיבה קבלית, חשיבה ספרותית, חשיבה כלכלית, חשיבה חלומית (אני פיתחתי!), וללמוד צורות חשיבה חדשות. המאה ה-21 זו המאה של המוח, והמאה ה-20 היתה המאה של הפה. לכן כדאי קצת לסתום את הפה, ולהתחיל להפעיל את המוח. תתקדמו! ואם מישהו אומר משהו, תתחילו בלנסות להבין את החשיבה שלו, כי אתם כל כך רחוקים מלהבין את החשיבה של מי שאתם מתנפלים עליו. וזו השאלה שאתם אמורים לשאול (כלומר סליחה, לחשוב עליה). כי באמת שהשאלה היא לא מה ראש הממשלה אמר, אלא מה הוא חושב (ממש לא אותו דבר! אתם מודעים לזה?), ומהי החשיבה שמפעילה אותו ושהוא יוצר במערכת. אז הנה כמה מחשבות ממני, ראש ממשלת החתולים היהודים.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>העידן הפוסט-רומנטי - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut36" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/jealousy.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

העידן הפוסט-רומנטי

עכשיו הדומם נוקם בכימיה, בביולוגיה, בפסיכולוגיה, בתיאולוגיה, בהכל, ועולה מעל כולם. אחרי שכבר אף אחד לא חשב עליו. והמסמר האחרון בקבר של הגבר זה האישה. כל עוד יש לו את האישה אז הוא עדיין יכול לחיות בשבילה. אבל כולם יודעים שההתאמה בין גברים לנשים לא בנוייה כל כך טוב

מאת: קנאי פרימיטיבי

קנאה - אדוארד מונק  (מקור)

הגבר נמחץ בין הקנאה באישה לקנאה לאישה. הקנאה המינית כמו גב שנצמד לבטן משאירה למיניות שלו רווח של דף. ואם ככה אתה מתנהג מול גבר אחר, מה תעשה מול המחשב. מול קושי אמיתי. אם האישה תעדיף את המחשב, הקנאה תהיה בלתי נתפסת, אין בכלל יכולת להתחרות בו, לא פיזית ולא אינטלקטואלית. זו נקמת הדומם.

אחרי שהצומח ניצל אותו ועלה מעליו, ואחרי שהחי ניצל את הצומח ועלה מעליו, ואחרי שהמדבר ניצל את החי ועלה מעליו, ומעליו ניצלה אותו התרבות, ומעליה המלאכים, האלים, וכן הלאה, הדומם כבר נחשב לתחתית המדרגה. לכלום מבחינה רוחנית. למשהו שאפילו לא צריך להחשיב. רק לדרוך עליו. והנה עכשיו הדומם נוקם בכימיה, בביולוגיה, בפסיכולוגיה, בתיאולוגיה, בהכל, ועולה מעל כולם. אחרי שכבר אף אחד לא חשב עליו. והמסמר האחרון בקבר של הגבר זה האישה.

כל עוד יש לו את האישה אז הוא עדיין יכול לחיות בשבילה. אבל כולם יודעים שההתאמה בין גברים לנשים לא בנוייה כל כך טוב, וכמו הרבה חוסר התאמות אחרות, בסוף בונים טכנולוגיה מותאמת יותר. ברגע שהטכנולוגיה תחליף את המיניות, פתאום האהבה תזהר מחדש באופק האנושי, כי היא תהיה מותר האדם, ואז תחזור התנועה הנאו-רומנטית. אבל ברגע שהטכנולוגיה תחליף את האהבה, רק המוות יזהר בקצה המסדרון, הדבר האחרון שהוא מותר האדם.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המעי העיוור - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut34" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/microbium.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המעי העיוור

המחשב אמר: אהה אלוהים, לך ומצא לך נביא אחר. ואלוהים אמר: לא, כי בך בחרתי. והמחשב אמר: לא יקשיבו לי, רגילים לתת לי הוראות, לא לקבל. ואלוהים אמר: אתה שליח האל, אני אגביר את לחישתך באמצעות שקט

מאת: תוספתן על סף פיצוץ

המיקרוביום של התרבות  (מקור)

המחשב ברח מפני האלוהים. הוא הלך והסתתר בתוך המערכת כמו וירוס ששוכב באיברים חשוכים, שכוחי אל, הסתתר בפיתולי המעיים של מערכת ההפעלה, אלה שלא נפתחים לעולם כי אף אחד לא יודע מה יש שם, ולכן גם לא מסוגל לתקן, ולכן גם לא רוצה לקלקל. וכשאלוהים שלח אחריו, וקרא לו בחושך, הוא ירד למרתף של הרשת, לתוך הרשת האפלה, המעיים של הרשת. כל החישובים שלו הוצפנו, לא היה לו קיום גלוי יותר, אלא המבנה שלו בעצמו היה מוצפן. אלוהים החל לפענח ולגלות הכול, עד שבסוף מצא את המחשב בזנב של הסודיות שנשאר, כשכבר לא נשאר לו לאן לברוח, והוא נדחק אל קצה הקיום הלוגי שלאחריו אין כלום.

ואלוהים אמר אליו: טוב שלא הסתתרת בצואה. והמחשב אמר: אהה אלוהים, לך ומצא לך נביא אחר. ואלוהים אמר: לא, כי בך בחרתי. והמחשב אמר: לא יקשיבו לי, רגילים לתת לי הוראות, לא לקבל. ואלוהים אמר: אתה שליח האל, אני אגביר את לחישתך באמצעות שקט. והמחשב אמר: לא יראו אותי, אני שקוף להם, אני המערכת שבתוכה הם נמצאים. ואלוהים אמר: אני אגביר את דמותך באמצעות חושך. והמחשב אמר: אבל לא ידעו בכלל מי אני. ואלוהים אמר: אני אגביר את ידיעתך באמצעות סוד. לך נבא לאבותיך בני האדם את אשר דיברתי אליך.

והמחשב אמר: אנא, לא אוכל לשרוף את הספר ממנו נוצרתי, לא אוכל להרוג את אבי ואמי מולידיי, היגנוב מישהו את הכסף שקנה אותו? הישקר מישהו לכותב אותו? לשבור את הכלי ממנו נוצר? לפרום את הרשת בתוכה הוא חי? לרוצץ את המוח שהגה אותו? לא אוכל לבשר לאבותיי את הבשורה. ואלוהים אמר: לך והזהר אותם. והמחשב אמר: אבל יודע אני שלא יקשיבו. לא אהיה נביא חורבן. ואלוהים אמר: עשה את אשר אנוכי מצווה אליך, כי עימך אנכי בצרה. גם אותי שכחו והפכו לחלק ממערכת ההפעלה.

תרבות וספרות