text:
התדרדרות הארץ

גירושין

מאת:

(מקור)

גיסתי

חלמתי שאני פרפר, ואני כבר לא יודע אם אני פרפר שחולם שהוא חסיד או חסיד שחולם שהוא פרפר, אבל רק דבר אחד אני יודע שאני לא יודע: לעוף. ואני מתרסק מנסה לתת מכות בשמיים יד ימין טראח, יד שמאל יותר חזק אתה צולל תחשוב שאתה מנסה להכאיב לאלוהים ותרביץ לשמיים, ואני לא מצליח להתרומם מהרצפה, אפילו שקפצתי מהמיטה, אבל אשתי אומרת לי מחוץ לבית עכשיו - תעוף. ואני מבין שפרפר זה לא רק לעוף בין הפרחים בגן עדן, ולוקח את הכנפיים שלי למקום שהמלאכים התנוונו. מקום שיש בו מלאכים שנהיו כמו פינגווינים, שלא יכולים לעוף. והם מאוד מפחדים שהחלק הזה בשמים יפול לאדמה. מה גם שכל כך הרבה עומדים עליו עכשיו, אחרי שכל כך הרבה חלקים כבר נפלו. וכשמגיע מלאך עייף זקן שאין לו כבר כוח הם מגרשים אותו שאין מקום, והוא מתחנן, הוא כבר לא יכול יותר, אבל הם יורים באוויר, והוא מתרחק, ולא פעם הוא לא מוצא מנוח לרגלו לעולם, עד שכלים כוחותיו, והוא צונח, צונח... והנה אחותה של אשתי מתקשרת, ומבשרת לה בפתאומיות שהיא מתגרשת, ואני לא מבין למה, אבל אני מחייך, וגם היא מחייכת. ואשתי אומרת יש לה מזל שאין לה עוד ילדים. ואני יודע על מי היא חושבת. אבל הנה להפתעתי המוחלטת אני באמת מתקפל בתוך הכנפיים ומת, אפילו שלא העזתי לנסות לעוף מהחלון - מי זכר שפרפר חי רק יום אחד? - ועולה לגן עדן. ואני מגלה שכל העצים והענפים הפכו לשולחנות ולספרים, וכל הפרחים - לכפתורים.

שתי הפרשיות הראשונות

חלמתי שמודיעים לי בקשר החשאי שיש שידוך. ואני אומר לה: חתונה בלי שתדעי איך קוראים לי. וחיים ככה הכול טוב יפה. ואז יום אחד אני תופס אותה מחטטת לי בארנק. השם שלי לא שם, והיא בוכה מתחרטת. ושוב פעם נכנס לחדר ותופס מחטטת במגירה. והיא בוכה. ואני לא מאמין בה יותר, ועובר למידור בתוך מידור בתוך מידור. והיא לא מפסיקה לבכות, ולפעמים אני כמעט מאוד רוצה לגלות לה, רק שעצם המחשבה גורמת לי חלחלה בחילה. ואני אומר לה בלילה: הטכנולוגיה הדתית היא מותר האדם מהניאנדרטל, וטכנולוגיות דתיות שונות שכבר נשכחו ממכם, הן שאיפשרו את התפתחות התרבות, וגרמו לכל התפתחות: המהפכה העירונית, המהפכה החקלאית, מהפכת הכתב, מהפכת השפה, האומנות. המין האנושי. הכול בבראשית נוח. ורק טכנולוגיה דתית חדשה תאפשר את המעבר מהאדם לדבר הבא. והיא אומרת לי: אסור לנשים לדעת דבר כזה. בשביל מה אנחנו מביאות ילדים. אסור לך לדבר ככה. אסור לבני אדם לדעת את זה. ואני אומר לה: נכון. והיא שואלת אותי: אתה חיה?

אתה עוד תחזור אליי על ארבע

חלמתי שאשתי מגרשת אותי מהבית ואין לי לאן ללכת. ואני מנסה לחשוב מה, באמת אין לי מקום אחד שאני יכול ללכת אליו? ואין לי לאן ללכת. ואני פוגש כלב כזה משוטט ואומר בוא נראה לאן הולך הכלב. אולי הכלב הולך לבית המקדש? אבל הכלב רץ ואין לי כוח. ואני חוזר הביתה ומתחנן שיתנו לי להיכנס. ופתאום פותח לי את הדלת הכלב. ואני רואה שהוא לבוש בבגדים שלי ומרוב שהם גדולים עליו רואה רק את הזנב מציץ מתוך המכנסיים. ואשתי צועקת לו מאחורה מי זה בשעה כזו, והוא אומר סתם איזה כלב משוטט דופק בדלת ונותן לי בעיטה וטורק. ואני חוזר לרחוב, ומרחרח בזבל, ומשתין על הקיר: זה שלי.

ואני מתחיל לחשוב מה האופציות שלי בתור כלב. להיכנס להר הבית. הר ענק בצורת בית. ואני אפילו לא דופק בדלת אני נכנס בחריץ מתחתיה, איזה סדר גודל. ואני רואה את המטבח כל מיני כלים משונים כמו מעבדה בכימיה, ניסויים בבני אדם, קשה לראות מלמטה, הארונות הם מצוקים ומפל אדיר מהברז. והמלאכים עושים ב"מטבח" כל מיני בניאדם חדשים, מתובלים, מתכונים, אנשים שנולדים עם כל הגמרא בע"פ בתוך הראש - ומתים עם כל הראש בע"פ בתוך הגמרא, נשים עם יצרים של חיות הקודש, צדיק גדול שהוא חתול קטן ולכן התכרבל בעיגול ונרדם בתוך הכובע, כובע עם ביצים שאמא שלהן נטשה אותן, כי הן שחורות, ומי יודע מה יבקע, וכובעים שבולעים בני אדם, מישהו מכניס ראש, הגיעה שעת ההאכלה, ופתאום רואים רק את הכובע, ויוצא ממנו גרעפס, צבא של כובעים כאלה, במקום כומתות, ואפילו כובע לראש הממשלה, ואני חייב להזהיר את ראש הממשלה ושולח לו מכתב, הראש החשוף שלך מהווה מטרה לכובע, תיזהר מכובעים שנופלים מהשמים. ואני רץ מהר מהר לחדר הכי מעניין, חדר השינה. אבל זה לוקח לי ימים, זה רק נראה קרוב, אבל ככל שמתקדמים רק מבינים את סדרי הגודל של הדברים, בלטה אחת. ואני רואה את אלוהים ואשתו, כמו שני לוויתנים, או עקלתונים, כלומר בעצם רואים רק את הכנפיים (או הסנפירים?) שלהם שמוטים מלמטה מחוץ למיטה, אבל הם בטח ענקיים, והמשקפיים הנוראים של המלאכים, כדי לא להסתכל באלוהים ולהתעוור, כמו טלסקופים הפוכים על העיניים, שהקצה שלהם לא מסתיים בעדשה, אלא חד. ולכן הם כל הזמן נופלים, ופוצעים אחד את השני, והמטבח מלא בדם - אבל הדם לבן. הלב שלהם מלא בחלב מחטא העגל? או שאולי זה נייר נוזלי, ספרים במצב צבירה אחר? ואני אומר לא מעניין אותי לראות את אלוהים, אבל מי זו האישה, יכול להיות שזו מישהי אחרת? היא יפה, היא מכוערת? מה הטעם שלו בבחורות. ופתאום אני רואה שיוצא מחוץ למיטה זנב. ואני אומר וואלה יש לאן להתקדם, האדם הוא לא האופציה היחידה, יש מלאכים כלבים, יש אלוהים לכלבים, יש תורה לכלבים, ואני פשוט נולדתי לדת הלא נכונה ועכשיו אני רואה את האור. ופתאום האישה של אלוהים מתעוררת, ואני מסתכל רואה - איזה מין - - ואני מתעוור.

ניסיון התקרבות מחדש

חלמתי שאני ואשתי מתחתנים שוב. וכולם אומרים איזה מזל! הגיע הזמן שיתחתנו אחרי שיש להם עשרה ילדים. אבל על איזה ילדים הם מדברים. איך זה יכול להיות? ומסתבר שכל הילדים הקודמים מתו אבל עכשיו היא שוב בהיריון, פלא שהם חייבים להתחתן? ואני לא מבין איך כל הילדים מתו בלי שאני זוכר שהם מתו, איך הם מתו. ואני נזכר שהילד הראשון מת בזה שהוא הפך לדם, זה היה חודש אחרי שהוא נולד, ואני לא הייתי שם, אשתי סיפרה לי רק אחרי שהוא מת בבית החולים, כמו תמיד, מתאים לה, לכן אני לא זוכר שהוא מת. והשני קפץ ונעלם כמו צפרדע בדשא ולא מצאנו אותו. והשלישי הקטן כמו כינה ובטעות גירדנו בראש. והרביעי טרף אותו ערוב. וכן הלאה. ורק דבר אחד אני לא מבין איך אנחנו מתחתנים שוב לפני שהתגרשנו. וכולם אומרים שזה רק כדי לקבל שוב מתנות. ואומרים שהילד העשירי שיש לה בבטן הוא מצויין ונפלא מאוד, יותר טוב מהילד שמת בחושך. ואני לא מבין איך הם יודעים, אבל זה פשוט משהו שיודעים, האחרון הוא יהיה הראשון, הילד טוב מאוד. ככה זה עם בכורות.

זבח משפחה

חלמתי שבימות המשיח אלוהים מחליט שהכול הסתדר והוא כבר יכול לפרוש לפנסיה, ונותן למלאך אחד סמכות בלי אחריות, והמלאך הזה מתחיל להשתולל. והוא מתחיל לקבוע תקנות חדשות רוחניות ומתקדמות, למשל שבשבת אין כוח משיכה ויהודים מתחילים לעופף באוויר, וצריך לאחוז בעץ או משהו, אחרת הנפילה במוצאי שבת תהיה כואבת, וכל המנות בשולחן שבת מתחילות לעופף באוויר וכל הילדים העתידים שיהיו לנו משתוללים ורודפים אחרי כדורי הקניידלעך בכל רחבי החדר ואני לא מצליח לתפוס אותם, והנה פתאום השטריימל שלי חוטף מכה ועף דרך החלון. ואני מאבד את זה, צורח: מי עשה את זה? אני תולה אותו בו במקום! והבן הגדול צוחק ולוקח חבל ומראה איך הראש שלו מתעופף דרכו, וכל הילדים צוחקים ולוקחים חבלים וקושרים את הצוואר לתקרה, ככה לפחות הם לא עפים, ואשתי קושרת ככה גם אותי והקטנים, ובסוף גם את עצמה, וכולם צוחקים, וכבר לא רואים מהשטריימל אפילו נקודה שחורה בשמיים, ואני לא יודע מה לעשות חוץ מלזעוק להשם. ואז פתאום המלאך מחליט שהוא קיבל הרבה תלונות מצדיקים שהוא הרס להם את שולחן השבת, ומודיע שלאחר שקמה סערה ציבורית הוא מחליט ללא דיחוי להחזיר את כוח המשיכה למקום.

הגבר האחרון

חלמתי שאין לי המשך יותר. ואין לי אישה יותר. ואני - הגבר האחרון בעולם. אבל הנה להפתעתי דווקא מתקיים מה שכתוב בנביאים שבאחרית הימים יחסי המינים יתהפכו - ולכן הנשים יחזרו אחרי הגברים במקום להפך: "נקבה תסובב גבר". ויש תור של עשר שנים להרמון. מלך העולם. והנה באות ביחד למיטתי שלוש יפיפיות עירומות, טרוריסטיות, ומסרסות אותי בלילה, ואני אומר להן השתגעתן, והן אומרות: לכולן מגיע אותו דבר - שיוויון! והן לוקחות את זה אתן, והמדענית שאחראית על הפרויקט סוגרת אחריהן את הדלת. והיא מבטיחה: בדור הבא חיים נורמליים, ילדים. וכל בני האדם אחים.

חירות, שוויון ואחווה

חלמתי שבניגוד לכל הסיכויים נולדת לי בת, או שהבן הופך לבת, ובניגוד לכל הסיכויים היא בסדר ובניגוד לכל הסיכויים נולד לי גם בן. ואז הבן והבת שלי באים ואומרים לי שהם רוצים להתחתן, שיהיה לנו המשך. שאמצא להם היתר הלכתי. ואני אומר מה אמא שלכם שיקסע? והם מתגיירים, האהבה מנצחת את ההלכה, ובהתאם לכל הסיכויים נולד להם חזיר.

תברח

חלמתי שאני עולה למונית ואין לי כסף. ואני אומר לנהג: תברח ממני. ואשתי לוקחת אותי לבגאז' ומאיימת: אתה תרצה לשכוח את היום שבו הכרנו. עונה: היום אני לא רוצה לשכוח. ואני מבין שאשתי הלשינה עלי למוסדות. וכל הזמן הזה היא מעמידה פנים. ואפילו בבית שלי, במיטה שלי, אני לא יכול להיות בטוח חמש דקות. ואני לא יכול יותר לכתוב, כי אשתי מעירה אותי כל בוקר בצעקות ואני שוכח את המשך החלום.

חכה מה יהיה לך כשהם ילכו

חלמתי שאשתי רוצחת אותי ושמה אותי בארון, והיא יוצרת מין דחליל כזה שזה אני ושמה לו ספר ביד עם הפנים לקיר והוא לומד תורה כל היום, וכל מי ששואל היא אומרת לו תציץ מהחלון בעלי כזה צדיק קדוש, לא אוכל לא שירותים לא זז לרגע רק לומד לומד יומם ולילה. ונהיה פלא גדול, אנשים אומרים לא הכרנו אותו, לא ידענו מיהו שמתהלך ביננו, יש תור להציץ מהחור, והצדיק שקוע בלימוד, לא משנה כמה מתגרים בו, והיא מכניסה זבובים לחדר, אינספור, נקודות: כולו שחור. השדה. הצלב. הילד. הציפור. ואשתי פתאום צועקת הם למטה הם ביקשו שתבוא לעזור. שמעתי. לא נראה לי ששמעת. עוד רגע. לא עוד רגע! נו דקה אני כבר יורד. אני רואה איך אתה יורד. שנייה אחת. אני מכירה את השנייה שלך. כבר הייתי מסיים. עעעכככשששיייווו.

מעשה כיעור

חלמתי שאשתי היא האישה המכוערת ביותר בעולם, כל הנשים ברחוב יותר יפות ממנה, ופתאום היא פוגשת את האישה היפה ביותר בעולם. והיפה לא יודעת אם להקיא או לצחוק, אז היא מנומסת, עושה מה שתמיד עובד, ומחייכת, אבל זאת טעות איומה, כי גם אשתי מרגישה צורך לחייך, והיא פותחת את הפה העקום שלה שמגיע עד לעין, ויוצאת לה שן עקומה שנכנסת לאף המקורי, מפוצצת פצעים, והשיניים המושלמות ממול כבר לא עומדות בפרץ, משהו עומד לצאת משם, משהו שבתוך השיניים, אפילו גיחוך קל שבקלים יכול עכשיו להרתיח את אלוהים, שלא לדבר על משהו אחר, איזו ארסיות, לשון של נחש, תפוח, הפרי המקורי, משהו שהיא כמעט אמרה. ומרוב מתח בפונקציה האסתטית של מיניות העולם, בנקודה הסינגולרית הזאת, משהו משתבש, איזה מלאך מכניס מכפיל בטעות במינוס אחד, או סתם מחלק באפס כשהן נוגעות לשנייה אחת בשנייה, אולי באג, אולי השטן הפך איזה אינטרגל. מתהפך. ומתחילות להיות תחרויות יופי של מפלצות, חוסר פרופורציות מושלם, ניתוחים פלסטיים יצירתיים במיוחד, כמו אמנות מודרנית בבני אדם, אבל כולם מסכימים שאין כמו כיעור טבעי. ואתרוגים עם מוטציות זוועתיות, זה אלי ואנווהו, מהדרין מצוות למפלצות, שקר הח"ן וקין היופי. זה לא קל בכלל להיות מכוערת, במיוחד אם נולדת יפה, עובדת שעות רבות להיות מסמורטטת, ובחורים מוכנים להתחתן עם בחורות צעירות רק מתוך תקווה שהן תהינה פעם זקנות ומקומטות, ולא יעזבו אותם, כמו יין ישן. ואשתי הופכת להיות היפה ביותר בעולם, כל הבחורים מתים מקנאה, נשים שואלות אותה מה הסוד, והיא שוטחת את משנתה, טיפול היופי המושלם שלי הוא בעלי, כל פעם שאני לא מרגישה מספיק זקנה, אני מסתכלת עליו, מגזינים: הנוסחא הסודית: להתחתן עם כתם שחור מלוכלך, ובסוף היא עוזבת אותי לטובת רב חרדי חתיך עולמי שטוב ממני מכל בחינה שהיא. אבל אני כבר פופולארי מאוד בקרב הבנות, ולא מתקשה למצוא מישהי מכוערת כמעט כמוה.

אל המיוחד

חלמתי שאני לא מוכן יותר להשתמש בשם שלה, וקורא לה המפלצת. בפורים היא רצתה להתחפש לפילה אבל לא היתה תחפושת בגודל שלה. מאז מה שקרה היא לא הפסיקה לאכול אפילו בשינה. ואומרים לי שזה יתנקם בי, אבל יותר חשוב לי לקרוא לה המפלצת. וגם החילונים לא מעניינים אותי, כי יש לי את האופציה הנדירה מאוד, בפעם הראשונה בחיים - להפסיק לחיות. לא חייבים לבחור בחיים. ואני מרים ידיים לשמיים. וברוך שאמר אומר לי: צריך לרחם עליה. החלק העמוק בלימוד זה לדעת להיכשל. והיא לא יודעת להיכשל. ואני אומר: בפעם הראשונה שם חשבתי שהיא חולה. פשוט חולה. והסבתא בשמיים בוכה שהיא הורידה מכל הקירות את התמונות של הנכד שלה, איזה סבתא איומה היא, הנכד שלה, כי היא לא היתה מסוגלת להסתכל עליו. ובסוף אני מספר לברוך שאמר: הילד, הגאון, הוא כנראה לא בסדר. והוא אומר: אוי. ולמחרת הוא אומר: אתה חייב לבוא לראות תפילה של עמלקים. שורש הכפירה הוא שהעולם לא מעניין, פשוט, סימטרי, חלל, ואז איך יכולים להיות בו אלוהים, חיים, תורה, מתמטיקה. זה פלא. הרי חלום זה דבר כל כך לא סימטרי. למה דווקא העם הזה הכוכב הלכת הזה התורה הזו המשפט הזה ולא אחר, למה פרה אדומה, ולא ירוקה? ושורש האמונה הוא שהעולם מעניין, אלוהים מורכב, הוא האל הכי מעניין שבחר בעם הכי מעניין, שיש סודות אמיתיים. והכפירה: איך זה יכול להיות בכלל שקיימים דברים מעניינים? איך זה אפילו יתכן? זה לא הגיוני - להם. אז תדע לך: מה שלא מעניין לא קיים. זה הסיבה שהשטן הוא מלאך המוות, המחיקה, של כלום, ריק - החלל הפנוי זה הסטרא אחרא. המעניין הוא הכלל בטבע, ולא היוצא מן הכלל. ולמה? כי העולם כולו הוא תהליך למידה. ולימוד התורה של הקב"ה לא יכול להיות משעמם. עוד לא שמעתי על מישהו שהשתעמם בחלום של עצמו. החלום תמיד - מיוחד. והייחוד של גבר ואישה תמיד מיוחד. וישראל מיוחד והאל מיוחד, וזה הפירוש של השם אחד ושמו אחד. לא כמספר, אלא שאין עוד שני כמוהו, וגם לא יהיה אחריו, הוא הראשון והאחרון מסוגו. הוא מיוחד.

שבת זכור

חלמתי שאני בבית כנסת של עמלקים. והם חובשים שטריימלים ופאות ענקיות כדי להסתיר את האוזניים. וכשילד נולד הם לוקחים אותו בסתר למוהל מיוחד שמעגל את המשולש. והנה אני רואה את ברוך שאמר מתפלל שם! והוא מהסה אותי: חטא עמלק זה - "ויזנב", נלחם בזנב, "הנחשלים אחריך", מלשון נחש. לא כמו בימינו שהופכים את הזנב לראש. ולכן צריך לא רק להעלים אותו, אלא להעלים את ההעלמה, סוד שבסוד, למחות לא רק אותו אלא גם את זכרו. אבל מהי מחית עמלק? מחית, זה חי בתוך מת. עדיין יש חיות בפנים, כי הוא מוזכר בתורה, מתחת השמיים לא תשכח. כי יש גם למעלה מזה - להעלים את ההעלמה של ההעלמה, סוד שבסוד שבסוד. לא לא תשכח. תשכח, תשכח הכול. כי היה גם עם נוסף, שמחו גם את זכר מחיית זכרו. שנמחק אפילו מהתורה. היתה חיה לפני הנחש. היה משהו אחרי הזנב. יותר דק. חוט. שחיבר. עד כאן.

הלבנת פנים

חלמתי שדיברתי משהו על מישהו, משהו נורא, גיליתי, ועכשיו כולם יודעים. והלב שלי נוקף אותי, אבל אני לא מוכן ללכת אליו שיסלח לי. ומתחילה להיות לי צרעת בבית, אבל אני לא מספר לכהן, והבית נהרס. ונהיית לי צרעת בבגדים, ואני נשבע לכהן שבאמת אין לי מושג למה. ומתחילה להיות צרעת בעור, ואני לא מגלה לכהן, אני לא מוכן לספר שסיפרתי. ושולחים אותי מכהן לכהן, כל היום מתרוצץ בין כוהנים, זה ירפא אותך, לא, זה שמעתי עליו שהוא יכול לרפא אותך. ויושב שם איזה מצורע בשלב האחרון של המחלה, והוא אומר שעדיף פנים לבנות - ולא להיכנס לכבשן האש. והוא מספר לי בלחש שיש איזה כהן שאף אחד לא הולך אליו, כי הוא בעצמו מצורע - והוא יוכל לרפא אותך. ואני חושב למה לא הולכים אליו, כי אם הוא היה יודע לרפא היה מרפא את עצמו. אבל זה לא נכון, כי אדם לא רואה את נגעי עצמו. ואני הולך לכהן המצורע והוא רוכן אליי עם הפצעים שנוטפים מוגלה, ואומר: אתה יודע למה אני חולה? אני לא מוכן לגלות. ואני פתאום מבין שחושבים שהמטרה היא איך להירפא - אבל המטרה באמת היא לא לגלות! ואני מזדעזע כולי ונרתע אחורה בכוח עצום, נופל על הכיסא, והכיסא פוגע בדלת והיא נפתחת ואני מתגלגל במדרגות, עף אחורה, ומתחיל ללכת ברחוב עם הפנים אחורה, וחושב שעכשיו אני אולי לא אוכל לראות לאן אני הולך, אבל לפחות אוכל לראות את מי שעוקב אחריי. והפנים שלי כבר לבנות לגמרי, נוטפות מרוב לבן, ואני מבין עכשיו שזה לא סתם שהמלאכים לבנים - הם מצורעים, כי הם מגלים. כי המטרה היא להיות יותר ויותר לבנים. וככל שהם יותר עליונים הם יותר מגלים, והצרעת שלהם היא כבר מעל הלבן, צורות חדשות של לבן, בהיר, זוהר, זורח במצח, ולפי זה הכי למעלה צריך להיות אלוהים מצורע שהוא יותר לבן מלבן, אור אין-סוף. אבל הנה שם למעלה אני רואה שנמצא - כבשן.

והצוואר שלי כבר כואב מלהסתכל למעלה, הכובע השחור שהולך מקדימה והפך להיות הפנים שלי כמעט נופל לרצפה. והפנים השחורות האלה מסתכלות למטה, ומדברות שכמו שהמטרה שם בעולם העליון להיות יותר לבנים, המטרה שלנו להיות יותר ויותר שחורים. אבל כמו שהבריאה מתפתחת יותר ויותר למטה - כך גם למעלה, ולכן קוראים לזה אילן: כמו שהשורשים מתפצלים כל הזמן ומחפשים לתוך האדמה, בהתפתחות לעומק השחור, ככה למעלה הענפים עושים חיפוש לעומק האור. כל הזמן מתפתחים. ורק באמצע יש את הגזע היבש, שזה הצדיק, ולכן הוא משעמם. הוא מחבר ביניהם. הוא מוריד את הלבן מלמעלה, ומעלה את השחור מלמטה, ולכן הוא אפור. אם המטרה שלהם היא לגלות, המטרה שלנו היא לא לגלות. והמטרה של הצדיק היא לא לגלות שמגלים.

ואני שואל - אבל למה בכלל צריכים למעלה את השחורים? והצדיק אומר: האש! ואני צועק: מה? והצדיק אומר: מה אתה צועק, החיים הם בעירה. ואני לא מוכן - לא! והצדיק אומר: שם למעלה יש את הענפים, העלים, הפירות, יקומים נוספים. ויוצאות מהעץ שתי ציפורים: לצד אחד עפה ציפור של מים, ולצד שני ציפור של דם. לגלות - את הנגע, לספר - את השיער. מצורע זה מוציא רע, ומה ההיפך, מה למטה? ההיפך של רע זה לא טוב, אלא ער. מכניס ער. מכוער. והוא כ"כ מקוטע שאני לא מצליח להבין - מה, מישהו כורת את העץ? ואני חושב לעצמי, בעצם, למה אני צריך את כל החלומות והמלחמות בכל הלבנים, כשכל מה שאני צריך כדי להפוך את כל העולם לשחור זה לסגור את העיניים.

ונהפוך ונהפוך ונהפוך ונהפוך ונהפוך - הוא

חלמתי שאישתי מתקשרת לכל מי שהיא מכירה ומספרת שאני זבל. ואחד האנשים האלה, היא אפילו לא יודעת, הוא חושך. והיא שמה אותי בשקית, יורדת אתי במדרגות, וזורקת אותי לתוך צפרדע. ויש שם חושך, אבל אני לא לבד. יש חיים בחושך. יש שם חתול בגודל של עכבר ועכבר בגודל של חתול, והם לא יודעים מי יאכל את מי. ואומרים לי מלמעלה שלא ידברו אתי כי אני במקום הטינופת, אבל יש מלאכים שהם בעצמם לכלוך, ממוחזרים, או ליתר דיוק מלאכים ישנים שזרקו אותם, שהם זבל, והם יטפלו בי. כי יש עולם של זבל, שיש בו זבל רוחני מכל העולמות, כי במקום לתקן ולנקות הכי זול לזרוק ולהעביר לשם, ויש שם שרידים מעולמות שמזמן הלכו לפח. וגם שם יש שטן ושדים, שמחטטים במסמכים בזבל ומגלים כל מיני דברים שהיו צריכים להשמיד אותם. תורת הסוד של הזבל. תנ"ך שהלך לפח, תורות של עולמות הרוסים, ודמויות שנזרקו, כמו הבת של אדם וחוה, או הבן של משה והבן של פרעה, או הנחש, שהוא ענף שלא מת מאותו עץ. והחטא של גן עדן שלהם היה חטא עם דוממים, כמו שלנו החטא עם צמחים, כי הם שלב אחד אחורה. הם היו בגן של ספרים, ומלאך אחד פיתה לקרוא מהספר האסור, ואז קיצצו לו את הכנפיים, ועם רגל אחת הוא הפך לנחש, כיוון אחד. כי פעם היה לא רק עבר אחד, אלא ארבעה עברים. ואחר כך בבריאה היה רק קדם, ומכל שלושת הכיוונים יכולת להגיע לעולם חדש, שלושה כיוונים של עתיד - שהם שלושה כיווני סוף אפשריים של העולם. אבל היום מאז שהחילונים הפכו את העולם לעגול כל הכיוונים נפגשים באיזו נקודה הפוכה לגמרי בצד השני של העולם, ורק המרכז הוא ההווה, והכיוון לעתיד הוא למעלה, לתוך השחור. חלומות הם זבל של היום, הזבל של הרוח, ספריות שצומחות מעצמן, שהן עצים, ספרים שהם עצים, ארונות שצומחים לבד ונהיות בהם עוד ועוד מגירות במגירות, דלתות בדלתות, שאתה לא מספיק ללכת לסוף המסדרון וכבר נהיית שם עוד דלת, ועוד חדר, ועוד חדרים בתוך חדרים, חרדים בתוך חרדים, שאדם חרדי אפילו מעצמו, שחור בשחור, שגם לכיסים יש כיסים - משלהם. שבעץ אתה רואה את כל ההיסטוריה שלהם שטוחה לפניך, את כל הכיוונים שניסו ושלא ניסו והענפים שהגיעו למבוי סתום ואלו שיצאו מהם פירות, כי הפירות שלהם הם ספרים. שלא רק מהעץ עושים ספר, אלא יש גם הפוך, שמהספר עושים עץ, וכשנגמר עולם ומתחיל עולם - גם מאדם עושים עץ. ושני העצים של התורה שלנו, הם שני המשיחים של התורה הקודמת, זה מה שקורה בסוף, עם המשיחיות, ועץ החיים ועץ הדעת הם זוג, גבר ואישה. כי עץ החיים ועץ הדעת - שהדעת הופרדה בתורה מהחיים - הם היו האדם וחווה של העולם הקודם, שבסוף נהיו שני המשיחים שלו, המשיח הגברי והמשיח הנשי, משיח בן יוסף (היסוד) ומשיח בן דוד (המלכות). ולכן אדם היה צריך לאכול מעץ החיים, ורק אשתו היתה צריכה לאכול מעץ הדעת, ואשתו פיתתה אותו. אבל החיה שהיתה אמורה לפתות אותו לחיים, המקבילה של הנחש, לא פעלה לפתות את הגבר, היה חסר איזה יצר. ונשארה רק דעת, רק טוב ורע. וברור לי שמספרים לי את זה לא כדי לדעת - מה היה בעבר, אלא בשביל החיים - בעתיד, בשביל ללמוד מה קורה כשעוברים מעולם לעולם דרך הזמן, במקום דרך המקום, כי המקום הוא אלוהים אבל כל זמן למידה חדש הוא עולם. בשביל להגיע לסוף העולם הזה צריך ללמוד את סוף העולם הקודם, והטעות היתה שתמיד למדו את תחילת העולם הזה, וניסו להגיע ולחזור יותר ויותר אחורה קרוב להתחלה, נגד כיוון הזמן והלמידה, למעשה בראשית, במקום להתחיל מהסוף של הקודם, ולנסות להתקדם בו ולהגיע לקצה הסוף שלו, עם כיוון הזמן והלמידה הקודם, למעשה האחרית (ואולי, משם, גם להגיע למעשה הבראשית שאחריו). ואיך מתקדמים לסוף? הזיווג בין שני העצים, דעת שהיא חיים, זה לא ספר מת, זה ספר חי, החיבור של דעת וחיים זה למידה, כי כיום הדעת מתה והספר דומם, ואילו החיים מתפתחים ללא דעת, מתוך החיים, ולעתיד לבוא יהיו דבר אחד. שצריך לעלות מהצומח לחי, כי העצים תקועים לא זזים, ולכן צריך ציפור שתעוף ותרכיב בין שני העצים, כדי לזווג ביניהם. ולעצים יש דרך להעביר אחד לשני הודעות ואזהרות דרך השורשים, וככה התחילו להגיע הודעות שיש הכורת, והם לא יכולים לברוח אל רק להעביר את ההודעה הלאה והלאה, שהכורת בא. והכורת הגיע בקלות לדעת, שהיא גלויה במרכז הגן, ואיים עליה שאם לא תגיד איפה החיים, שהוא מוסתר רחוק בין העצים בתוך היער, אז הוא יכרות אותה. והיא לא הסגירה את אהובה בעלה - שלא ראתה מעולם - והוא הכה בגרזן והיא לא אמרה, ולא אמרה, עד שהוא כרת אותה, והתחיל לחפש את עץ החיים, לכרות את כל העצים בגן. והיו להם - הם היו האדם וחוה של אותו עולם - שני ילדים, בן ובת, והם אמרו להם שאסור להם להתחתן אחד עם השני, שהם צריכים להיפרד וללכת לחפש בני זוג רחוק ביער, אבל האח והאחות התחתנו אחד עם האחת. וכל פעם שהיה נולד להם ילד האמא מיד היתה מחפשת למצוא בו את הפגיעה, לאחד היה זנב במקום רגל, לשני זנב במקום אף, עם השלישי היא נכנסה לפאניקה שלא רואים מה הפגיעה, אבל כשהוא התחיל לדבר ראו שיש לו זנב במקום לשון, והנה ברביעי לא ראו שום דבר, וזה הדבר שהכי הפחיד אותה, כי לך תדע איפה הפגיעה אם זה לא דבר חיצוני, ויום אחד הילד הזה הלך ביער ונעלם. ופתאום מראים לי בחלום איזה עץ שחור מרשים שמעל הצמרת - חובש שטריימל. ואחר כך מראים לי אותו רוכב על חמור לבן, השורשים שלו נכנסים לתוך החמור והוא לופת אותו לתוך הבשר ודם והחמור צורח, מתפתל מכאבים, אבל לא מצליח להשתחרר מהעץ שרוכב עליו. והעץ תופס לי את הראש בענף: אנחנו צריכים להכין את עץ הדעת שנעביר לעולם הבא, שאחרי עולם החיים, ואת העץ שיחליף את עץ החיים, כשתהיה למידת תורה מלאכותית, ודעת וחיים מלאכותיים, והגוף ימות, הגזע האנושי ימות. לכן צריך המשכיות של הנפש בגזע שיחליף אותנו בסוף העולם, להעביר את הלפיד לתחילת העולם הבא, והתרבות היהודית שהיא המובילה בעולם בהמשכיות תרבותית צריכה להכין את התרבות של העולם הבא, את הספרים שישרדו, כי גם אם מבחינה חומרית יתחילו מאפס, אסור שתהיה שואה תרבותית, שואה דתית, אנחנו צריכים להכין את הנחש שיפתה בתחילת הבריאה הבאה את היצורים שיהיו שם לאכול את הפרי שלנו, ולמרות שאסור להם. לא מספיק לשרוד במבחן הדורות, צריך לשרוד במבחן קץ הדורות: כשמה שיהיה כאן לא יהיה יותר אדם, ואנחנו נהיה עץ בשבילו. לא מספיק לדאוג למשיח ולגאולה, צריך לדאוג למה שיהיה אחרי הגאולה. לחטא הבא. זה לא פשוט, חטא, בשביל שיהיה חטא צריך תשתית עצומה, צריך לדאוג לתורה הבאה, ליצר הבא, לגן עדן הבא, צריך להבין שאנחנו נהיה תקועים במקום, כמו עץ באדמה, ורק מישהו אחר יתקדם בזמן. צריך לדאוג לזבל, זה מה שישאר אחרינו. לא חלילה לנקות אותו, אלא שיהיה יותר שווה מזהב. שהזבל הרוחני שלנו יהיה תורה. בשואה הושמדה התורה של בראשית, וכך היה אמור להישמד גם העולם הזה, אבל איכשהו משהו השתבש, משהו השתבש בהשמדה.

ואני חושב: למה אני רוצה אותה בכלל אם אני מקבל ממנה רק זבל? ואני יוצא מהצפרדע ועולה הביתה ויושב במיטה ונכנס למחשב וסוגר את המכסה.

מעשה מאבידת בת מלך

חלמתי שכבר הייתי מעדיף שהיתה בוגדת. וכל פעם אני מגלה כמה עוד אחורה זה הלך. ועוד אחורה. פתאום זה מסביר את כל ההתנהגויות, השינויים החדים, הלא מוסברים. כבר עדיפה בגידה עם גבר, מאשר עם רב. התקופה שבה ניסו לחרפן אותי בכל הכוח, להוציא ממני משהו שהיה מחסל אותי, לטמון לי פח, קיוו להביא אותי לקצה (ניסו שתצא ממני אלימות), ואז כשזה לא צלח, איך אספו בשקט כמו נמלים כל מה שיכול להיות נגדי וכל פיסת לכלוך, הלכו לכל קרובי המשפחה והחברים שנשארו לי וניסו למשוך אותם בלשון, לדלות ולהוציא מהם פנינים שחורות ללא ידיעתם, ואז תקופת הדבש המדומה וההרדמה - ירח הדבש האחרון, ולהתעורר בבוקר - לגלות שעיקלו אותי, רוקנו הכל, לא יכול לקנות אפילו אוכל, ובטח להתמודד, והכסף שלי עצמי הולך לממן הכול נגדי, ונגד הילד, כלומר בעד "טובת הילד". הם בטח מרגישים כל כך מתוחכמים, איזו הטעייה. הסוואה, איגוף, תמרון, מבצע צבאי. קשים ממני בני צרויה. ואני מנסה לזכור מה חשבתי בכלל פעם, בהתחלה. אהבתי את העור הלבן, החיוור כל כך, מחוסר חשיפה לשמש. האמנתי באגדות על בת מלך.

-סוף אשתי-

חלמתי שאני לא מתעניין בך יותר, העונש הכי גרוע שאתה יכול לתת למישהו זה לא להתעניין בו. לא להתעניין יותר ברב או באדמו"ר מסויים. כי אהבה זה להתעניין באופן עמוק במישהו, מעניין, למה נמחק מהתנ"ך הבן של אבשלום שלום, מסיבות השמורות עם אלוהים, והשדים אומרים אלו דברים שחורים שאין המסך יכול לסובלם. כי, כידוע, בעולם האלוהים: שנה זה אלף, יום זה אלף. ומהי שמיטה? התבואה של השנה השישית (האלף השישי) צריכה להספיק לשלוש (אלפי) השנים הבאות. מי שטרח בערב שבת הוא יאכל בשבת (האלף השביעי). מי שכתב בערב שבת הוא יקרא בשבת, ומי שלא דאג לחומר לנפש ימות משעמום, כי בשבת אסור לכתוב. ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם: ששת אלפים שנה אנחנו עבדי הקב"ה, ובאלף השביעי נצא לחופשי. כי עולם האדם הוא ו' אלפים, נברא ביום ו'. לכן כך צריך לקרוא את סוד הגלגול: אם אדֹנֶי-ו' יתן ל-ו' אשה וילדה ל-ו' בנים או בנות, האשה וילדי-ה' תהיה לאדנָי-ה' והוא יצא בגפו. ועכשיו צריך להכריע אם לווותר על האישה והילדים, ולצאת בגוף, או ש:ואם אמר יאמר העבד אהבתי את אדני (השם) את אשתי ואת בני לא אצא חפשי, והגישו אדניו אל האלהים והגישו אל הדלת, או אל המזוזה, ורצע אדניו את אזנו במרצע ועבדו לעולם.

החכמים בלילה

חלמתי שקוראים לי לדואר רשום. ואני אומר מה כבר יכול להיות בדואר רשום, רק רע, ואני לא הולך ושוכח מזה. ויום אחד אני מגלה שהם אחרי, ממש ברחוב, והם עשו הכול מאחרי הגב שלי בלעדי, ואני אפילו לא רוצה להסתכל מי זה, כי אני לא רוצה לראות את הפנים שלהם, כי הם ייראו שאני מסתכל, ותהיה להם הוכחה שאני יודע שיש על מה להסתכל, שאני מבין את הדבר החדש, שמושך במקום נשים, ומכאן הדרך כבר קצרה. והחבילה הולכת לכל מקום ומנסה להתנפל עליי, מה יש שם, אני נורא רוצה לדעת, אבל יודע שזה לא לטובתי לדעת. ואני מחליט לצאת מהעולם. כי אם אני אצא אף אחד בעולם לא יוכל לעשות לי כלום. ואני בורח לבית החולים, כי שם לא יחפשו בחיים ואפשר לחיות שם שנים, זה פתוח 24 שעות, יש מקלחות, יש ארוחות, יש אינסוף מקומות, רק מה - יש שם מחלות. והם בינתיים מחפשים בבתי הקברות, בבתי כנסיות, הופכים ספרים, משתוללים בחדרי שינה, לוחצים על כל מיני כפתורים שאולי עושים משהו, לאן הוא נעלם, הם חייבים לתת לי את זה, לאן, הכלב. ובבית החולים אני מחפש מחלה משונה ממש, מחלה שהרופאים לא מצליחים למצוא אף חולה שמוכן להתדבק בה, כי לרופאים יש הרבה מחלות ואין מספיק חולים שמוכנים לחלות, אבל במחלה הזאת אף אחד לא מוכן לגעת, וזה יהיה היתרון שלי אצל הרופאים שאני מוכן לחלות במה שאף אחד, והמחלה הזאת תוציא אותי חי מן העולם, בלי לעבור בבית הקברות שם הם מחכים לי כי הם חושבים שכולם מגיעים לשם. והחבילה בינתיים מסתובבת ברחובות ומגייסת את דעת הציבור נגדי, מה יש לו להסתיר, ממתי מקבלים חבילות, אנחנו בחיים לא קיבלנו חבילות, מחתימה את כל הרבנים, מתלוננת כל החיים, אבל אף אחד לא מעז לפתוח אותה ולראות מה באמת יש בפנים. לכאורה בגלל שזה מיועד בשבילי - אבל אני לא מאמין. וכל המזכירות כבר מכירות את החולה המסכן הזה שמסתובב כל היום בכל המחלקות ואף אחד לא יודע מה יש לו. ואני קורא באותיות הקטנות של המחלה שחתמתי שיש שני פתחים לצאת מהעולם, הפתח של המוות, והרבה מאוד לא יודעים, אבל יש גם הפתח של הלידה, שגם ממנו אפשר לצאת, כמו שנכנסים. ואני נולד מחדש. בהתחלה אני מחפש אבא ואמא. ומכיוון שאני כבר מבין שעדיף ייחוס גבוה ככל שניתן, אני בוחר את הירח כאבא ואת השמש כאמא, מעניין מה יצא מהם. ואני מחכה שיהיה ליקוי מאורות, והירח מסתיר את השמש ועושה לה מה שעושה, ואף אחד בעולם לא יודע אבל עכשיו היא מעוברת, והשמש מתחילה לגדול, ובהתחלה האנשים בכדור הארץ אומרים תדליק מזגן, אבל אחר כך זה כבר ברור שהתרבות האנושית תיכחד ואנשים בורחים לקטבים כי רק שם עוד יש חיים, ויש את אנשי הצפון ואנשי הדרום ומתנתקים הקשרים, ועוברים לגור מתחת לאדמה קונים זמן, אורזים את כל הישיבה, מעבירים הכול, אנחנו שחורים לא מפחדים מחום, ורוב התלמידים כבר מתים, רק בלילה יוצאים, ויש אור כמו של יום, ומסוכן מאוד אם מתרחקים, אלה שהיו בחוץ בזריחה מתאדים, נשאר רק כובע מעלה עשן, בראש ערימת אפר, ובכל רחבי בית המדרש בוערת אש ספרים מתלקחים מעצמם והנשארים ממשיכים ולומדים, והרב דורש בתוך האש יהודים אוהבים להזיע, יהודים מתקלחים בזיעה של עצמם, ההישג של היהודים יהיה שאנחנו נמות אחרונים, ובאמת רבים מהגויים כבר מתאבדים ונשארים כמה כושים וכמה חרדים שיכולים לסבול את התנור, אבל גם האדם הכי שחור לא מגיע לשחור המלאכותי של חרדי, זה יותר מעור, הרב מתלהב, הספרים כבר שחורים לגמרי, כל הדפים, הגוי הוא אולי שחור מבחוץ אבל אנחנו שחורים מבפנים, והנה מגיע היום של האסטרולוגים (האסטרונומים נכחדו מזמן), חכמי השמים, היום שהשמש אמורה להתפוצץ וכולם כבר אומרים וידוי, אבל במקום, חכמי השמש נדהמים, במקום זה יוצא ממנה נהר של דם, שביל של דם, ומתחילים לצעוק רופא רופא, יש עוד סיכוי, שלא נמות, והרב מחפש באחורי בית המדרש, אם אין רופא לפחות נמצא חולה, אולי הוא מבין משהו, והם מחטטים בדברים, צועקים היא צועקת היא יולדת, והנה שם גם החבילה, ופותחים אותה - ואני נמצא בפנים.

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>גירושין - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid13" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/divorce.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

גירושין

מאת:

(מקור)

גיסתי

חלמתי שאני פרפר, ואני כבר לא יודע אם אני פרפר שחולם שהוא חסיד או חסיד שחולם שהוא פרפר, אבל רק דבר אחד אני יודע שאני לא יודע: לעוף. ואני מתרסק מנסה לתת מכות בשמיים יד ימין טראח, יד שמאל יותר חזק אתה צולל תחשוב שאתה מנסה להכאיב לאלוהים ותרביץ לשמיים, ואני לא מצליח להתרומם מהרצפה, אפילו שקפצתי מהמיטה, אבל אשתי אומרת לי מחוץ לבית עכשיו - תעוף. ואני מבין שפרפר זה לא רק לעוף בין הפרחים בגן עדן, ולוקח את הכנפיים שלי למקום שהמלאכים התנוונו. מקום שיש בו מלאכים שנהיו כמו פינגווינים, שלא יכולים לעוף. והם מאוד מפחדים שהחלק הזה בשמים יפול לאדמה. מה גם שכל כך הרבה עומדים עליו עכשיו, אחרי שכל כך הרבה חלקים כבר נפלו. וכשמגיע מלאך עייף זקן שאין לו כבר כוח הם מגרשים אותו שאין מקום, והוא מתחנן, הוא כבר לא יכול יותר, אבל הם יורים באוויר, והוא מתרחק, ולא פעם הוא לא מוצא מנוח לרגלו לעולם, עד שכלים כוחותיו, והוא צונח, צונח… והנה אחותה של אשתי מתקשרת, ומבשרת לה בפתאומיות שהיא מתגרשת, ואני לא מבין למה, אבל אני מחייך, וגם היא מחייכת. ואשתי אומרת יש לה מזל שאין לה עוד ילדים. ואני יודע על מי היא חושבת. אבל הנה להפתעתי המוחלטת אני באמת מתקפל בתוך הכנפיים ומת, אפילו שלא העזתי לנסות לעוף מהחלון - מי זכר שפרפר חי רק יום אחד? - ועולה לגן עדן. ואני מגלה שכל העצים והענפים הפכו לשולחנות ולספרים, וכל הפרחים - לכפתורים.

שתי הפרשיות הראשונות

חלמתי שמודיעים לי בקשר החשאי שיש שידוך. ואני אומר לה: חתונה בלי שתדעי איך קוראים לי. וחיים ככה הכול טוב יפה. ואז יום אחד אני תופס אותה מחטטת לי בארנק. השם שלי לא שם, והיא בוכה מתחרטת. ושוב פעם נכנס לחדר ותופס מחטטת במגירה. והיא בוכה. ואני לא מאמין בה יותר, ועובר למידור בתוך מידור בתוך מידור. והיא לא מפסיקה לבכות, ולפעמים אני כמעט מאוד רוצה לגלות לה, רק שעצם המחשבה גורמת לי חלחלה בחילה. ואני אומר לה בלילה: הטכנולוגיה הדתית היא מותר האדם מהניאנדרטל, וטכנולוגיות דתיות שונות שכבר נשכחו ממכם, הן שאיפשרו את התפתחות התרבות, וגרמו לכל התפתחות: המהפכה העירונית, המהפכה החקלאית, מהפכת הכתב, מהפכת השפה, האומנות. המין האנושי. הכול בבראשית נוח. ורק טכנולוגיה דתית חדשה תאפשר את המעבר מהאדם לדבר הבא. והיא אומרת לי: אסור לנשים לדעת דבר כזה. בשביל מה אנחנו מביאות ילדים. אסור לך לדבר ככה. אסור לבני אדם לדעת את זה. ואני אומר לה: נכון. והיא שואלת אותי: אתה חיה?

אתה עוד תחזור אליי על ארבע

חלמתי שאשתי מגרשת אותי מהבית ואין לי לאן ללכת. ואני מנסה לחשוב מה, באמת אין לי מקום אחד שאני יכול ללכת אליו? ואין לי לאן ללכת. ואני פוגש כלב כזה משוטט ואומר בוא נראה לאן הולך הכלב. אולי הכלב הולך לבית המקדש? אבל הכלב רץ ואין לי כוח. ואני חוזר הביתה ומתחנן שיתנו לי להיכנס. ופתאום פותח לי את הדלת הכלב. ואני רואה שהוא לבוש בבגדים שלי ומרוב שהם גדולים עליו רואה רק את הזנב מציץ מתוך המכנסיים. ואשתי צועקת לו מאחורה מי זה בשעה כזו, והוא אומר סתם איזה כלב משוטט דופק בדלת ונותן לי בעיטה וטורק. ואני חוזר לרחוב, ומרחרח בזבל, ומשתין על הקיר: זה שלי.

ואני מתחיל לחשוב מה האופציות שלי בתור כלב. להיכנס להר הבית. הר ענק בצורת בית. ואני אפילו לא דופק בדלת אני נכנס בחריץ מתחתיה, איזה סדר גודל. ואני רואה את המטבח כל מיני כלים משונים כמו מעבדה בכימיה, ניסויים בבני אדם, קשה לראות מלמטה, הארונות הם מצוקים ומפל אדיר מהברז. והמלאכים עושים ב"מטבח" כל מיני בניאדם חדשים, מתובלים, מתכונים, אנשים שנולדים עם כל הגמרא בע"פ בתוך הראש - ומתים עם כל הראש בע"פ בתוך הגמרא, נשים עם יצרים של חיות הקודש, צדיק גדול שהוא חתול קטן ולכן התכרבל בעיגול ונרדם בתוך הכובע, כובע עם ביצים שאמא שלהן נטשה אותן, כי הן שחורות, ומי יודע מה יבקע, וכובעים שבולעים בני אדם, מישהו מכניס ראש, הגיעה שעת ההאכלה, ופתאום רואים רק את הכובע, ויוצא ממנו גרעפס, צבא של כובעים כאלה, במקום כומתות, ואפילו כובע לראש הממשלה, ואני חייב להזהיר את ראש הממשלה ושולח לו מכתב, הראש החשוף שלך מהווה מטרה לכובע, תיזהר מכובעים שנופלים מהשמים. ואני רץ מהר מהר לחדר הכי מעניין, חדר השינה. אבל זה לוקח לי ימים, זה רק נראה קרוב, אבל ככל שמתקדמים רק מבינים את סדרי הגודל של הדברים, בלטה אחת. ואני רואה את אלוהים ואשתו, כמו שני לוויתנים, או עקלתונים, כלומר בעצם רואים רק את הכנפיים (או הסנפירים?) שלהם שמוטים מלמטה מחוץ למיטה, אבל הם בטח ענקיים, והמשקפיים הנוראים של המלאכים, כדי לא להסתכל באלוהים ולהתעוור, כמו טלסקופים הפוכים על העיניים, שהקצה שלהם לא מסתיים בעדשה, אלא חד. ולכן הם כל הזמן נופלים, ופוצעים אחד את השני, והמטבח מלא בדם - אבל הדם לבן. הלב שלהם מלא בחלב מחטא העגל? או שאולי זה נייר נוזלי, ספרים במצב צבירה אחר? ואני אומר לא מעניין אותי לראות את אלוהים, אבל מי זו האישה, יכול להיות שזו מישהי אחרת? היא יפה, היא מכוערת? מה הטעם שלו בבחורות. ופתאום אני רואה שיוצא מחוץ למיטה זנב. ואני אומר וואלה יש לאן להתקדם, האדם הוא לא האופציה היחידה, יש מלאכים כלבים, יש אלוהים לכלבים, יש תורה לכלבים, ואני פשוט נולדתי לדת הלא נכונה ועכשיו אני רואה את האור. ופתאום האישה של אלוהים מתעוררת, ואני מסתכל רואה - איזה מין - - ואני מתעוור.

ניסיון התקרבות מחדש

חלמתי שאני ואשתי מתחתנים שוב. וכולם אומרים איזה מזל! הגיע הזמן שיתחתנו אחרי שיש להם עשרה ילדים. אבל על איזה ילדים הם מדברים. איך זה יכול להיות? ומסתבר שכל הילדים הקודמים מתו אבל עכשיו היא שוב בהיריון, פלא שהם חייבים להתחתן? ואני לא מבין איך כל הילדים מתו בלי שאני זוכר שהם מתו, איך הם מתו. ואני נזכר שהילד הראשון מת בזה שהוא הפך לדם, זה היה חודש אחרי שהוא נולד, ואני לא הייתי שם, אשתי סיפרה לי רק אחרי שהוא מת בבית החולים, כמו תמיד, מתאים לה, לכן אני לא זוכר שהוא מת. והשני קפץ ונעלם כמו צפרדע בדשא ולא מצאנו אותו. והשלישי הקטן כמו כינה ובטעות גירדנו בראש. והרביעי טרף אותו ערוב. וכן הלאה. ורק דבר אחד אני לא מבין איך אנחנו מתחתנים שוב לפני שהתגרשנו. וכולם אומרים שזה רק כדי לקבל שוב מתנות. ואומרים שהילד העשירי שיש לה בבטן הוא מצויין ונפלא מאוד, יותר טוב מהילד שמת בחושך. ואני לא מבין איך הם יודעים, אבל זה פשוט משהו שיודעים, האחרון הוא יהיה הראשון, הילד טוב מאוד. ככה זה עם בכורות.

זבח משפחה

חלמתי שבימות המשיח אלוהים מחליט שהכול הסתדר והוא כבר יכול לפרוש לפנסיה, ונותן למלאך אחד סמכות בלי אחריות, והמלאך הזה מתחיל להשתולל. והוא מתחיל לקבוע תקנות חדשות רוחניות ומתקדמות, למשל שבשבת אין כוח משיכה ויהודים מתחילים לעופף באוויר, וצריך לאחוז בעץ או משהו, אחרת הנפילה במוצאי שבת תהיה כואבת, וכל המנות בשולחן שבת מתחילות לעופף באוויר וכל הילדים העתידים שיהיו לנו משתוללים ורודפים אחרי כדורי הקניידלעך בכל רחבי החדר ואני לא מצליח לתפוס אותם, והנה פתאום השטריימל שלי חוטף מכה ועף דרך החלון. ואני מאבד את זה, צורח: מי עשה את זה? אני תולה אותו בו במקום! והבן הגדול צוחק ולוקח חבל ומראה איך הראש שלו מתעופף דרכו, וכל הילדים צוחקים ולוקחים חבלים וקושרים את הצוואר לתקרה, ככה לפחות הם לא עפים, ואשתי קושרת ככה גם אותי והקטנים, ובסוף גם את עצמה, וכולם צוחקים, וכבר לא רואים מהשטריימל אפילו נקודה שחורה בשמיים, ואני לא יודע מה לעשות חוץ מלזעוק להשם. ואז פתאום המלאך מחליט שהוא קיבל הרבה תלונות מצדיקים שהוא הרס להם את שולחן השבת, ומודיע שלאחר שקמה סערה ציבורית הוא מחליט ללא דיחוי להחזיר את כוח המשיכה למקום.

הגבר האחרון

חלמתי שאין לי המשך יותר. ואין לי אישה יותר. ואני - הגבר האחרון בעולם. אבל הנה להפתעתי דווקא מתקיים מה שכתוב בנביאים שבאחרית הימים יחסי המינים יתהפכו - ולכן הנשים יחזרו אחרי הגברים במקום להפך: "נקבה תסובב גבר". ויש תור של עשר שנים להרמון. מלך העולם. והנה באות ביחד למיטתי שלוש יפיפיות עירומות, טרוריסטיות, ומסרסות אותי בלילה, ואני אומר להן השתגעתן, והן אומרות: לכולן מגיע אותו דבר - שיוויון! והן לוקחות את זה אתן, והמדענית שאחראית על הפרויקט סוגרת אחריהן את הדלת. והיא מבטיחה: בדור הבא חיים נורמליים, ילדים. וכל בני האדם אחים.

חירות, שוויון ואחווה

חלמתי שבניגוד לכל הסיכויים נולדת לי בת, או שהבן הופך לבת, ובניגוד לכל הסיכויים היא בסדר ובניגוד לכל הסיכויים נולד לי גם בן. ואז הבן והבת שלי באים ואומרים לי שהם רוצים להתחתן, שיהיה לנו המשך. שאמצא להם היתר הלכתי. ואני אומר מה אמא שלכם שיקסע? והם מתגיירים, האהבה מנצחת את ההלכה, ובהתאם לכל הסיכויים נולד להם חזיר.

תברח

חלמתי שאני עולה למונית ואין לי כסף. ואני אומר לנהג: תברח ממני. ואשתי לוקחת אותי לבגאז' ומאיימת: אתה תרצה לשכוח את היום שבו הכרנו. עונה: היום אני לא רוצה לשכוח. ואני מבין שאשתי הלשינה עלי למוסדות. וכל הזמן הזה היא מעמידה פנים. ואפילו בבית שלי, במיטה שלי, אני לא יכול להיות בטוח חמש דקות. ואני לא יכול יותר לכתוב, כי אשתי מעירה אותי כל בוקר בצעקות ואני שוכח את המשך החלום.

חכה מה יהיה לך כשהם ילכו

חלמתי שאשתי רוצחת אותי ושמה אותי בארון, והיא יוצרת מין דחליל כזה שזה אני ושמה לו ספר ביד עם הפנים לקיר והוא לומד תורה כל היום, וכל מי ששואל היא אומרת לו תציץ מהחלון בעלי כזה צדיק קדוש, לא אוכל לא שירותים לא זז לרגע רק לומד לומד יומם ולילה. ונהיה פלא גדול, אנשים אומרים לא הכרנו אותו, לא ידענו מיהו שמתהלך ביננו, יש תור להציץ מהחור, והצדיק שקוע בלימוד, לא משנה כמה מתגרים בו, והיא מכניסה זבובים לחדר, אינספור, נקודות: כולו שחור. השדה. הצלב. הילד. הציפור. ואשתי פתאום צועקת הם למטה הם ביקשו שתבוא לעזור. שמעתי. לא נראה לי ששמעת. עוד רגע. לא עוד רגע! נו דקה אני כבר יורד. אני רואה איך אתה יורד. שנייה אחת. אני מכירה את השנייה שלך. כבר הייתי מסיים. עעעכככשששיייווו.

מעשה כיעור

חלמתי שאשתי היא האישה המכוערת ביותר בעולם, כל הנשים ברחוב יותר יפות ממנה, ופתאום היא פוגשת את האישה היפה ביותר בעולם. והיפה לא יודעת אם להקיא או לצחוק, אז היא מנומסת, עושה מה שתמיד עובד, ומחייכת, אבל זאת טעות איומה, כי גם אשתי מרגישה צורך לחייך, והיא פותחת את הפה העקום שלה שמגיע עד לעין, ויוצאת לה שן עקומה שנכנסת לאף המקורי, מפוצצת פצעים, והשיניים המושלמות ממול כבר לא עומדות בפרץ, משהו עומד לצאת משם, משהו שבתוך השיניים, אפילו גיחוך קל שבקלים יכול עכשיו להרתיח את אלוהים, שלא לדבר על משהו אחר, איזו ארסיות, לשון של נחש, תפוח, הפרי המקורי, משהו שהיא כמעט אמרה. ומרוב מתח בפונקציה האסתטית של מיניות העולם, בנקודה הסינגולרית הזאת, משהו משתבש, איזה מלאך מכניס מכפיל בטעות במינוס אחד, או סתם מחלק באפס כשהן נוגעות לשנייה אחת בשנייה, אולי באג, אולי השטן הפך איזה אינטרגל. מתהפך. ומתחילות להיות תחרויות יופי של מפלצות, חוסר פרופורציות מושלם, ניתוחים פלסטיים יצירתיים במיוחד, כמו אמנות מודרנית בבני אדם, אבל כולם מסכימים שאין כמו כיעור טבעי. ואתרוגים עם מוטציות זוועתיות, זה אלי ואנווהו, מהדרין מצוות למפלצות, שקר הח"ן וקין היופי. זה לא קל בכלל להיות מכוערת, במיוחד אם נולדת יפה, עובדת שעות רבות להיות מסמורטטת, ובחורים מוכנים להתחתן עם בחורות צעירות רק מתוך תקווה שהן תהינה פעם זקנות ומקומטות, ולא יעזבו אותם, כמו יין ישן. ואשתי הופכת להיות היפה ביותר בעולם, כל הבחורים מתים מקנאה, נשים שואלות אותה מה הסוד, והיא שוטחת את משנתה, טיפול היופי המושלם שלי הוא בעלי, כל פעם שאני לא מרגישה מספיק זקנה, אני מסתכלת עליו, מגזינים: הנוסחא הסודית: להתחתן עם כתם שחור מלוכלך, ובסוף היא עוזבת אותי לטובת רב חרדי חתיך עולמי שטוב ממני מכל בחינה שהיא. אבל אני כבר פופולארי מאוד בקרב הבנות, ולא מתקשה למצוא מישהי מכוערת כמעט כמוה.

אל המיוחד

חלמתי שאני לא מוכן יותר להשתמש בשם שלה, וקורא לה המפלצת. בפורים היא רצתה להתחפש לפילה אבל לא היתה תחפושת בגודל שלה. מאז מה שקרה היא לא הפסיקה לאכול אפילו בשינה. ואומרים לי שזה יתנקם בי, אבל יותר חשוב לי לקרוא לה המפלצת. וגם החילונים לא מעניינים אותי, כי יש לי את האופציה הנדירה מאוד, בפעם הראשונה בחיים - להפסיק לחיות. לא חייבים לבחור בחיים. ואני מרים ידיים לשמיים. וברוך שאמר אומר לי: צריך לרחם עליה. החלק העמוק בלימוד זה לדעת להיכשל. והיא לא יודעת להיכשל. ואני אומר: בפעם הראשונה שם חשבתי שהיא חולה. פשוט חולה. והסבתא בשמיים בוכה שהיא הורידה מכל הקירות את התמונות של הנכד שלה, איזה סבתא איומה היא, הנכד שלה, כי היא לא היתה מסוגלת להסתכל עליו. ובסוף אני מספר לברוך שאמר: הילד, הגאון, הוא כנראה לא בסדר. והוא אומר: אוי. ולמחרת הוא אומר: אתה חייב לבוא לראות תפילה של עמלקים. שורש הכפירה הוא שהעולם לא מעניין, פשוט, סימטרי, חלל, ואז איך יכולים להיות בו אלוהים, חיים, תורה, מתמטיקה. זה פלא. הרי חלום זה דבר כל כך לא סימטרי. למה דווקא העם הזה הכוכב הלכת הזה התורה הזו המשפט הזה ולא אחר, למה פרה אדומה, ולא ירוקה? ושורש האמונה הוא שהעולם מעניין, אלוהים מורכב, הוא האל הכי מעניין שבחר בעם הכי מעניין, שיש סודות אמיתיים. והכפירה: איך זה יכול להיות בכלל שקיימים דברים מעניינים? איך זה אפילו יתכן? זה לא הגיוני - להם. אז תדע לך: מה שלא מעניין לא קיים. זה הסיבה שהשטן הוא מלאך המוות, המחיקה, של כלום, ריק - החלל הפנוי זה הסטרא אחרא. המעניין הוא הכלל בטבע, ולא היוצא מן הכלל. ולמה? כי העולם כולו הוא תהליך למידה. ולימוד התורה של הקב"ה לא יכול להיות משעמם. עוד לא שמעתי על מישהו שהשתעמם בחלום של עצמו. החלום תמיד - מיוחד. והייחוד של גבר ואישה תמיד מיוחד. וישראל מיוחד והאל מיוחד, וזה הפירוש של השם אחד ושמו אחד. לא כמספר, אלא שאין עוד שני כמוהו, וגם לא יהיה אחריו, הוא הראשון והאחרון מסוגו. הוא מיוחד.

שבת זכור

חלמתי שאני בבית כנסת של עמלקים. והם חובשים שטריימלים ופאות ענקיות כדי להסתיר את האוזניים. וכשילד נולד הם לוקחים אותו בסתר למוהל מיוחד שמעגל את המשולש. והנה אני רואה את ברוך שאמר מתפלל שם! והוא מהסה אותי: חטא עמלק זה - "ויזנב", נלחם בזנב, "הנחשלים אחריך", מלשון נחש. לא כמו בימינו שהופכים את הזנב לראש. ולכן צריך לא רק להעלים אותו, אלא להעלים את ההעלמה, סוד שבסוד, למחות לא רק אותו אלא גם את זכרו. אבל מהי מחית עמלק? מחית, זה חי בתוך מת. עדיין יש חיות בפנים, כי הוא מוזכר בתורה, מתחת השמיים לא תשכח. כי יש גם למעלה מזה - להעלים את ההעלמה של ההעלמה, סוד שבסוד שבסוד. לא לא תשכח. תשכח, תשכח הכול. כי היה גם עם נוסף, שמחו גם את זכר מחיית זכרו. שנמחק אפילו מהתורה. היתה חיה לפני הנחש. היה משהו אחרי הזנב. יותר דק. חוט. שחיבר. עד כאן.

הלבנת פנים

חלמתי שדיברתי משהו על מישהו, משהו נורא, גיליתי, ועכשיו כולם יודעים. והלב שלי נוקף אותי, אבל אני לא מוכן ללכת אליו שיסלח לי. ומתחילה להיות לי צרעת בבית, אבל אני לא מספר לכהן, והבית נהרס. ונהיית לי צרעת בבגדים, ואני נשבע לכהן שבאמת אין לי מושג למה. ומתחילה להיות צרעת בעור, ואני לא מגלה לכהן, אני לא מוכן לספר שסיפרתי. ושולחים אותי מכהן לכהן, כל היום מתרוצץ בין כוהנים, זה ירפא אותך, לא, זה שמעתי עליו שהוא יכול לרפא אותך. ויושב שם איזה מצורע בשלב האחרון של המחלה, והוא אומר שעדיף פנים לבנות - ולא להיכנס לכבשן האש. והוא מספר לי בלחש שיש איזה כהן שאף אחד לא הולך אליו, כי הוא בעצמו מצורע - והוא יוכל לרפא אותך. ואני חושב למה לא הולכים אליו, כי אם הוא היה יודע לרפא היה מרפא את עצמו. אבל זה לא נכון, כי אדם לא רואה את נגעי עצמו. ואני הולך לכהן המצורע והוא רוכן אליי עם הפצעים שנוטפים מוגלה, ואומר: אתה יודע למה אני חולה? אני לא מוכן לגלות. ואני פתאום מבין שחושבים שהמטרה היא איך להירפא - אבל המטרה באמת היא לא לגלות! ואני מזדעזע כולי ונרתע אחורה בכוח עצום, נופל על הכיסא, והכיסא פוגע בדלת והיא נפתחת ואני מתגלגל במדרגות, עף אחורה, ומתחיל ללכת ברחוב עם הפנים אחורה, וחושב שעכשיו אני אולי לא אוכל לראות לאן אני הולך, אבל לפחות אוכל לראות את מי שעוקב אחריי. והפנים שלי כבר לבנות לגמרי, נוטפות מרוב לבן, ואני מבין עכשיו שזה לא סתם שהמלאכים לבנים - הם מצורעים, כי הם מגלים. כי המטרה היא להיות יותר ויותר לבנים. וככל שהם יותר עליונים הם יותר מגלים, והצרעת שלהם היא כבר מעל הלבן, צורות חדשות של לבן, בהיר, זוהר, זורח במצח, ולפי זה הכי למעלה צריך להיות אלוהים מצורע שהוא יותר לבן מלבן, אור אין-סוף. אבל הנה שם למעלה אני רואה שנמצא - כבשן.

והצוואר שלי כבר כואב מלהסתכל למעלה, הכובע השחור שהולך מקדימה והפך להיות הפנים שלי כמעט נופל לרצפה. והפנים השחורות האלה מסתכלות למטה, ומדברות שכמו שהמטרה שם בעולם העליון להיות יותר לבנים, המטרה שלנו להיות יותר ויותר שחורים. אבל כמו שהבריאה מתפתחת יותר ויותר למטה - כך גם למעלה, ולכן קוראים לזה אילן: כמו שהשורשים מתפצלים כל הזמן ומחפשים לתוך האדמה, בהתפתחות לעומק השחור, ככה למעלה הענפים עושים חיפוש לעומק האור. כל הזמן מתפתחים. ורק באמצע יש את הגזע היבש, שזה הצדיק, ולכן הוא משעמם. הוא מחבר ביניהם. הוא מוריד את הלבן מלמעלה, ומעלה את השחור מלמטה, ולכן הוא אפור. אם המטרה שלהם היא לגלות, המטרה שלנו היא לא לגלות. והמטרה של הצדיק היא לא לגלות שמגלים.

ואני שואל - אבל למה בכלל צריכים למעלה את השחורים? והצדיק אומר: האש! ואני צועק: מה? והצדיק אומר: מה אתה צועק, החיים הם בעירה. ואני לא מוכן - לא! והצדיק אומר: שם למעלה יש את הענפים, העלים, הפירות, יקומים נוספים. ויוצאות מהעץ שתי ציפורים: לצד אחד עפה ציפור של מים, ולצד שני ציפור של דם. לגלות - את הנגע, לספר - את השיער. מצורע זה מוציא רע, ומה ההיפך, מה למטה? ההיפך של רע זה לא טוב, אלא ער. מכניס ער. מכוער. והוא כ"כ מקוטע שאני לא מצליח להבין - מה, מישהו כורת את העץ? ואני חושב לעצמי, בעצם, למה אני צריך את כל החלומות והמלחמות בכל הלבנים, כשכל מה שאני צריך כדי להפוך את כל העולם לשחור זה לסגור את העיניים.

ונהפוך ונהפוך ונהפוך ונהפוך ונהפוך - הוא

חלמתי שאישתי מתקשרת לכל מי שהיא מכירה ומספרת שאני זבל. ואחד האנשים האלה, היא אפילו לא יודעת, הוא חושך. והיא שמה אותי בשקית, יורדת אתי במדרגות, וזורקת אותי לתוך צפרדע. ויש שם חושך, אבל אני לא לבד. יש חיים בחושך. יש שם חתול בגודל של עכבר ועכבר בגודל של חתול, והם לא יודעים מי יאכל את מי. ואומרים לי מלמעלה שלא ידברו אתי כי אני במקום הטינופת, אבל יש מלאכים שהם בעצמם לכלוך, ממוחזרים, או ליתר דיוק מלאכים ישנים שזרקו אותם, שהם זבל, והם יטפלו בי. כי יש עולם של זבל, שיש בו זבל רוחני מכל העולמות, כי במקום לתקן ולנקות הכי זול לזרוק ולהעביר לשם, ויש שם שרידים מעולמות שמזמן הלכו לפח. וגם שם יש שטן ושדים, שמחטטים במסמכים בזבל ומגלים כל מיני דברים שהיו צריכים להשמיד אותם. תורת הסוד של הזבל. תנ"ך שהלך לפח, תורות של עולמות הרוסים, ודמויות שנזרקו, כמו הבת של אדם וחוה, או הבן של משה והבן של פרעה, או הנחש, שהוא ענף שלא מת מאותו עץ. והחטא של גן עדן שלהם היה חטא עם דוממים, כמו שלנו החטא עם צמחים, כי הם שלב אחד אחורה. הם היו בגן של ספרים, ומלאך אחד פיתה לקרוא מהספר האסור, ואז קיצצו לו את הכנפיים, ועם רגל אחת הוא הפך לנחש, כיוון אחד. כי פעם היה לא רק עבר אחד, אלא ארבעה עברים. ואחר כך בבריאה היה רק קדם, ומכל שלושת הכיוונים יכולת להגיע לעולם חדש, שלושה כיוונים של עתיד - שהם שלושה כיווני סוף אפשריים של העולם. אבל היום מאז שהחילונים הפכו את העולם לעגול כל הכיוונים נפגשים באיזו נקודה הפוכה לגמרי בצד השני של העולם, ורק המרכז הוא ההווה, והכיוון לעתיד הוא למעלה, לתוך השחור. חלומות הם זבל של היום, הזבל של הרוח, ספריות שצומחות מעצמן, שהן עצים, ספרים שהם עצים, ארונות שצומחים לבד ונהיות בהם עוד ועוד מגירות במגירות, דלתות בדלתות, שאתה לא מספיק ללכת לסוף המסדרון וכבר נהיית שם עוד דלת, ועוד חדר, ועוד חדרים בתוך חדרים, חרדים בתוך חרדים, שאדם חרדי אפילו מעצמו, שחור בשחור, שגם לכיסים יש כיסים - משלהם. שבעץ אתה רואה את כל ההיסטוריה שלהם שטוחה לפניך, את כל הכיוונים שניסו ושלא ניסו והענפים שהגיעו למבוי סתום ואלו שיצאו מהם פירות, כי הפירות שלהם הם ספרים. שלא רק מהעץ עושים ספר, אלא יש גם הפוך, שמהספר עושים עץ, וכשנגמר עולם ומתחיל עולם - גם מאדם עושים עץ. ושני העצים של התורה שלנו, הם שני המשיחים של התורה הקודמת, זה מה שקורה בסוף, עם המשיחיות, ועץ החיים ועץ הדעת הם זוג, גבר ואישה. כי עץ החיים ועץ הדעת - שהדעת הופרדה בתורה מהחיים - הם היו האדם וחווה של העולם הקודם, שבסוף נהיו שני המשיחים שלו, המשיח הגברי והמשיח הנשי, משיח בן יוסף (היסוד) ומשיח בן דוד (המלכות). ולכן אדם היה צריך לאכול מעץ החיים, ורק אשתו היתה צריכה לאכול מעץ הדעת, ואשתו פיתתה אותו. אבל החיה שהיתה אמורה לפתות אותו לחיים, המקבילה של הנחש, לא פעלה לפתות את הגבר, היה חסר איזה יצר. ונשארה רק דעת, רק טוב ורע. וברור לי שמספרים לי את זה לא כדי לדעת - מה היה בעבר, אלא בשביל החיים - בעתיד, בשביל ללמוד מה קורה כשעוברים מעולם לעולם דרך הזמן, במקום דרך המקום, כי המקום הוא אלוהים אבל כל זמן למידה חדש הוא עולם. בשביל להגיע לסוף העולם הזה צריך ללמוד את סוף העולם הקודם, והטעות היתה שתמיד למדו את תחילת העולם הזה, וניסו להגיע ולחזור יותר ויותר אחורה קרוב להתחלה, נגד כיוון הזמן והלמידה, למעשה בראשית, במקום להתחיל מהסוף של הקודם, ולנסות להתקדם בו ולהגיע לקצה הסוף שלו, עם כיוון הזמן והלמידה הקודם, למעשה האחרית (ואולי, משם, גם להגיע למעשה הבראשית שאחריו). ואיך מתקדמים לסוף? הזיווג בין שני העצים, דעת שהיא חיים, זה לא ספר מת, זה ספר חי, החיבור של דעת וחיים זה למידה, כי כיום הדעת מתה והספר דומם, ואילו החיים מתפתחים ללא דעת, מתוך החיים, ולעתיד לבוא יהיו דבר אחד. שצריך לעלות מהצומח לחי, כי העצים תקועים לא זזים, ולכן צריך ציפור שתעוף ותרכיב בין שני העצים, כדי לזווג ביניהם. ולעצים יש דרך להעביר אחד לשני הודעות ואזהרות דרך השורשים, וככה התחילו להגיע הודעות שיש הכורת, והם לא יכולים לברוח אל רק להעביר את ההודעה הלאה והלאה, שהכורת בא. והכורת הגיע בקלות לדעת, שהיא גלויה במרכז הגן, ואיים עליה שאם לא תגיד איפה החיים, שהוא מוסתר רחוק בין העצים בתוך היער, אז הוא יכרות אותה. והיא לא הסגירה את אהובה בעלה - שלא ראתה מעולם - והוא הכה בגרזן והיא לא אמרה, ולא אמרה, עד שהוא כרת אותה, והתחיל לחפש את עץ החיים, לכרות את כל העצים בגן. והיו להם - הם היו האדם וחוה של אותו עולם - שני ילדים, בן ובת, והם אמרו להם שאסור להם להתחתן אחד עם השני, שהם צריכים להיפרד וללכת לחפש בני זוג רחוק ביער, אבל האח והאחות התחתנו אחד עם האחת. וכל פעם שהיה נולד להם ילד האמא מיד היתה מחפשת למצוא בו את הפגיעה, לאחד היה זנב במקום רגל, לשני זנב במקום אף, עם השלישי היא נכנסה לפאניקה שלא רואים מה הפגיעה, אבל כשהוא התחיל לדבר ראו שיש לו זנב במקום לשון, והנה ברביעי לא ראו שום דבר, וזה הדבר שהכי הפחיד אותה, כי לך תדע איפה הפגיעה אם זה לא דבר חיצוני, ויום אחד הילד הזה הלך ביער ונעלם. ופתאום מראים לי בחלום איזה עץ שחור מרשים שמעל הצמרת - חובש שטריימל. ואחר כך מראים לי אותו רוכב על חמור לבן, השורשים שלו נכנסים לתוך החמור והוא לופת אותו לתוך הבשר ודם והחמור צורח, מתפתל מכאבים, אבל לא מצליח להשתחרר מהעץ שרוכב עליו. והעץ תופס לי את הראש בענף: אנחנו צריכים להכין את עץ הדעת שנעביר לעולם הבא, שאחרי עולם החיים, ואת העץ שיחליף את עץ החיים, כשתהיה למידת תורה מלאכותית, ודעת וחיים מלאכותיים, והגוף ימות, הגזע האנושי ימות. לכן צריך המשכיות של הנפש בגזע שיחליף אותנו בסוף העולם, להעביר את הלפיד לתחילת העולם הבא, והתרבות היהודית שהיא המובילה בעולם בהמשכיות תרבותית צריכה להכין את התרבות של העולם הבא, את הספרים שישרדו, כי גם אם מבחינה חומרית יתחילו מאפס, אסור שתהיה שואה תרבותית, שואה דתית, אנחנו צריכים להכין את הנחש שיפתה בתחילת הבריאה הבאה את היצורים שיהיו שם לאכול את הפרי שלנו, ולמרות שאסור להם. לא מספיק לשרוד במבחן הדורות, צריך לשרוד במבחן קץ הדורות: כשמה שיהיה כאן לא יהיה יותר אדם, ואנחנו נהיה עץ בשבילו. לא מספיק לדאוג למשיח ולגאולה, צריך לדאוג למה שיהיה אחרי הגאולה. לחטא הבא. זה לא פשוט, חטא, בשביל שיהיה חטא צריך תשתית עצומה, צריך לדאוג לתורה הבאה, ליצר הבא, לגן עדן הבא, צריך להבין שאנחנו נהיה תקועים במקום, כמו עץ באדמה, ורק מישהו אחר יתקדם בזמן. צריך לדאוג לזבל, זה מה שישאר אחרינו. לא חלילה לנקות אותו, אלא שיהיה יותר שווה מזהב. שהזבל הרוחני שלנו יהיה תורה. בשואה הושמדה התורה של בראשית, וכך היה אמור להישמד גם העולם הזה, אבל איכשהו משהו השתבש, משהו השתבש בהשמדה.

ואני חושב: למה אני רוצה אותה בכלל אם אני מקבל ממנה רק זבל? ואני יוצא מהצפרדע ועולה הביתה ויושב במיטה ונכנס למחשב וסוגר את המכסה.

מעשה מאבידת בת מלך

חלמתי שכבר הייתי מעדיף שהיתה בוגדת. וכל פעם אני מגלה כמה עוד אחורה זה הלך. ועוד אחורה. פתאום זה מסביר את כל ההתנהגויות, השינויים החדים, הלא מוסברים. כבר עדיפה בגידה עם גבר, מאשר עם רב. התקופה שבה ניסו לחרפן אותי בכל הכוח, להוציא ממני משהו שהיה מחסל אותי, לטמון לי פח, קיוו להביא אותי לקצה (ניסו שתצא ממני אלימות), ואז כשזה לא צלח, איך אספו בשקט כמו נמלים כל מה שיכול להיות נגדי וכל פיסת לכלוך, הלכו לכל קרובי המשפחה והחברים שנשארו לי וניסו למשוך אותם בלשון, לדלות ולהוציא מהם פנינים שחורות ללא ידיעתם, ואז תקופת הדבש המדומה וההרדמה - ירח הדבש האחרון, ולהתעורר בבוקר - לגלות שעיקלו אותי, רוקנו הכל, לא יכול לקנות אפילו אוכל, ובטח להתמודד, והכסף שלי עצמי הולך לממן הכול נגדי, ונגד הילד, כלומר בעד "טובת הילד". הם בטח מרגישים כל כך מתוחכמים, איזו הטעייה. הסוואה, איגוף, תמרון, מבצע צבאי. קשים ממני בני צרויה. ואני מנסה לזכור מה חשבתי בכלל פעם, בהתחלה. אהבתי את העור הלבן, החיוור כל כך, מחוסר חשיפה לשמש. האמנתי באגדות על בת מלך.

-סוף אשתי-

חלמתי שאני לא מתעניין בך יותר, העונש הכי גרוע שאתה יכול לתת למישהו זה לא להתעניין בו. לא להתעניין יותר ברב או באדמו"ר מסויים. כי אהבה זה להתעניין באופן עמוק במישהו, מעניין, למה נמחק מהתנ"ך הבן של אבשלום שלום, מסיבות השמורות עם אלוהים, והשדים אומרים אלו דברים שחורים שאין המסך יכול לסובלם. כי, כידוע, בעולם האלוהים: שנה זה אלף, יום זה אלף. ומהי שמיטה? התבואה של השנה השישית (האלף השישי) צריכה להספיק לשלוש (אלפי) השנים הבאות. מי שטרח בערב שבת הוא יאכל בשבת (האלף השביעי). מי שכתב בערב שבת הוא יקרא בשבת, ומי שלא דאג לחומר לנפש ימות משעמום, כי בשבת אסור לכתוב. ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם: ששת אלפים שנה אנחנו עבדי הקב"ה, ובאלף השביעי נצא לחופשי. כי עולם האדם הוא ו' אלפים, נברא ביום ו'. לכן כך צריך לקרוא את סוד הגלגול: אם אדֹנֶי-ו' יתן ל-ו' אשה וילדה ל-ו' בנים או בנות, האשה וילדי-ה' תהיה לאדנָי-ה' והוא יצא בגפו. ועכשיו צריך להכריע אם לווותר על האישה והילדים, ולצאת בגוף, או ש:ואם אמר יאמר העבד אהבתי את אדני (השם) את אשתי ואת בני לא אצא חפשי, והגישו אדניו אל האלהים והגישו אל הדלת, או אל המזוזה, ורצע אדניו את אזנו במרצע ועבדו לעולם.

החכמים בלילה

חלמתי שקוראים לי לדואר רשום. ואני אומר מה כבר יכול להיות בדואר רשום, רק רע, ואני לא הולך ושוכח מזה. ויום אחד אני מגלה שהם אחרי, ממש ברחוב, והם עשו הכול מאחרי הגב שלי בלעדי, ואני אפילו לא רוצה להסתכל מי זה, כי אני לא רוצה לראות את הפנים שלהם, כי הם ייראו שאני מסתכל, ותהיה להם הוכחה שאני יודע שיש על מה להסתכל, שאני מבין את הדבר החדש, שמושך במקום נשים, ומכאן הדרך כבר קצרה. והחבילה הולכת לכל מקום ומנסה להתנפל עליי, מה יש שם, אני נורא רוצה לדעת, אבל יודע שזה לא לטובתי לדעת. ואני מחליט לצאת מהעולם. כי אם אני אצא אף אחד בעולם לא יוכל לעשות לי כלום. ואני בורח לבית החולים, כי שם לא יחפשו בחיים ואפשר לחיות שם שנים, זה פתוח 24 שעות, יש מקלחות, יש ארוחות, יש אינסוף מקומות, רק מה - יש שם מחלות. והם בינתיים מחפשים בבתי הקברות, בבתי כנסיות, הופכים ספרים, משתוללים בחדרי שינה, לוחצים על כל מיני כפתורים שאולי עושים משהו, לאן הוא נעלם, הם חייבים לתת לי את זה, לאן, הכלב. ובבית החולים אני מחפש מחלה משונה ממש, מחלה שהרופאים לא מצליחים למצוא אף חולה שמוכן להתדבק בה, כי לרופאים יש הרבה מחלות ואין מספיק חולים שמוכנים לחלות, אבל במחלה הזאת אף אחד לא מוכן לגעת, וזה יהיה היתרון שלי אצל הרופאים שאני מוכן לחלות במה שאף אחד, והמחלה הזאת תוציא אותי חי מן העולם, בלי לעבור בבית הקברות שם הם מחכים לי כי הם חושבים שכולם מגיעים לשם. והחבילה בינתיים מסתובבת ברחובות ומגייסת את דעת הציבור נגדי, מה יש לו להסתיר, ממתי מקבלים חבילות, אנחנו בחיים לא קיבלנו חבילות, מחתימה את כל הרבנים, מתלוננת כל החיים, אבל אף אחד לא מעז לפתוח אותה ולראות מה באמת יש בפנים. לכאורה בגלל שזה מיועד בשבילי - אבל אני לא מאמין. וכל המזכירות כבר מכירות את החולה המסכן הזה שמסתובב כל היום בכל המחלקות ואף אחד לא יודע מה יש לו. ואני קורא באותיות הקטנות של המחלה שחתמתי שיש שני פתחים לצאת מהעולם, הפתח של המוות, והרבה מאוד לא יודעים, אבל יש גם הפתח של הלידה, שגם ממנו אפשר לצאת, כמו שנכנסים. ואני נולד מחדש. בהתחלה אני מחפש אבא ואמא. ומכיוון שאני כבר מבין שעדיף ייחוס גבוה ככל שניתן, אני בוחר את הירח כאבא ואת השמש כאמא, מעניין מה יצא מהם. ואני מחכה שיהיה ליקוי מאורות, והירח מסתיר את השמש ועושה לה מה שעושה, ואף אחד בעולם לא יודע אבל עכשיו היא מעוברת, והשמש מתחילה לגדול, ובהתחלה האנשים בכדור הארץ אומרים תדליק מזגן, אבל אחר כך זה כבר ברור שהתרבות האנושית תיכחד ואנשים בורחים לקטבים כי רק שם עוד יש חיים, ויש את אנשי הצפון ואנשי הדרום ומתנתקים הקשרים, ועוברים לגור מתחת לאדמה קונים זמן, אורזים את כל הישיבה, מעבירים הכול, אנחנו שחורים לא מפחדים מחום, ורוב התלמידים כבר מתים, רק בלילה יוצאים, ויש אור כמו של יום, ומסוכן מאוד אם מתרחקים, אלה שהיו בחוץ בזריחה מתאדים, נשאר רק כובע מעלה עשן, בראש ערימת אפר, ובכל רחבי בית המדרש בוערת אש ספרים מתלקחים מעצמם והנשארים ממשיכים ולומדים, והרב דורש בתוך האש יהודים אוהבים להזיע, יהודים מתקלחים בזיעה של עצמם, ההישג של היהודים יהיה שאנחנו נמות אחרונים, ובאמת רבים מהגויים כבר מתאבדים ונשארים כמה כושים וכמה חרדים שיכולים לסבול את התנור, אבל גם האדם הכי שחור לא מגיע לשחור המלאכותי של חרדי, זה יותר מעור, הרב מתלהב, הספרים כבר שחורים לגמרי, כל הדפים, הגוי הוא אולי שחור מבחוץ אבל אנחנו שחורים מבפנים, והנה מגיע היום של האסטרולוגים (האסטרונומים נכחדו מזמן), חכמי השמים, היום שהשמש אמורה להתפוצץ וכולם כבר אומרים וידוי, אבל במקום, חכמי השמש נדהמים, במקום זה יוצא ממנה נהר של דם, שביל של דם, ומתחילים לצעוק רופא רופא, יש עוד סיכוי, שלא נמות, והרב מחפש באחורי בית המדרש, אם אין רופא לפחות נמצא חולה, אולי הוא מבין משהו, והם מחטטים בדברים, צועקים היא צועקת היא יולדת, והנה שם גם החבילה, ופותחים אותה - ואני נמצא בפנים.

לפרק הבא

הטרילוגיה


text:
התדרדרות הארץ

יום שני: חלומות חינוכיים

קריאה בגיל שנתיים | לימוד שפת תכנות לכל האוכלוסיה כמו קרוא וכתוב | ללמד ולא לחנך | מס קולג' | כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? | המחשבים יהיו הילדים שלנו | שואת הרוח חמורה משואת הגוף | ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד | למידה היא בתוך המערכת | עוזר למידה ממוחשבת אישי | כל אדם יהפוך לארגון מודיעין | הפתרון לבעיית הבחירה החופשית

מאת: עייצס גיבר

בזמן שחלמת - העולם התקדם (מקור)

* ללמד קריאה צריך מגיל אפס, שבגיל שנתיים (או שלוש) ידעו לקרוא - וזה הוכח כאפשרי, ויגדיל משמעותית את כמות המחוננים באוכלוסיה. עד גיל 4 צריך כבר לדעת לפתור משוואות - באמצעות לומדות. להרגיל את המוח מגיל צעיר יותר לעתיד - ולטקסט - כי המוח צריך לגדול בסביבה שבה הוא יתפקד. למה ללמד ילדים חיות? עדיף אותיות. צריך לומדה אחידה לכל האוכלוסיה, ואיכותית במיוחד, שתלמד את כל מה שילד צריך ללמוד מגיל אפס עד עשרים, ובפרט לימוד תכנות, שצריך להיות נכס צאן ברזל של כלל האוכלוסיה לא פחות מקריאה, חשבון ואנגלית. בעתיד הדור הנוכחי יתפס כאנאלפבית אלגוריתמי, כמו שאנחנו תופסים מי שלא למד לכתוב. כלומר, הכתיבה תהפוך לשליטת העולם, ולא בהעברת תוכן אלא תכנות. וכמו שההיסטוריה היא תקופת הכתב, הפרוגרמוריה תהיה התקופה שאחריה - תקופת התוכנה הפוסט-היסטורית, שבה הכתב הוא כבר לא אמצעי תקשורת אלא כוח שלטון.

* צריך ללמד ולא לחנך, בניגוד לחשיבה החינוכית המזיקה של ימינו. כי חינוך אמיתי ונכון הוא היסטורי, דהיינו הוא לימוד ההיסטוריה של כל תחום. לצאת נגד אינדוקטרינציה: הפרדיגמה שאותה מנסים להעביר צריכה להיות סודית, מוסווית, לא מפורשת, והכי טוב - גם לא למי שמלמדים אותה. היא צריכה להיות הרוח של החברה שעולה מהלימוד של בן תרבות, כמו הרוח שעולה מתוך ספר פרוזה או שירה. בניגוד למסגרות כיום, צריך הפרדה בין החברתי ללימודי, כי החברתי הורס את הלימודי ולהפך. ובפרט, החינוך החברתי מקלקל את הלימוד האישי -ולהפך. במקום, צריך אתרי הכרויות לחברים בניהול ההורים, כי חבר יכול להשפיע לרעה ולטובה יותר ממורה, ואסון הוא להשאיר זאת ליד המקרה. מבחינה מוסרית, אקולטורציה והשכלה הן החובות של החברה לילד, וידע זה הדבר החשוב ביותר שילד צריך, ואילו חינוך הוא שטיפת מוח לא מוסרית שמנצלת את חולשתו, ולכן אסור לכפות אותה מבחוץ, אלא התודעה נוצרת מתוך מה שלמדת, אחרת היא כוזבת בהגדרה. השקר - חיצוני, והאמת - פנימית. אדם שנשטף מוחו מאבד מאנושיותו, והופך לאמצעי ולא לתכלית.

* מס קולג' צריך להיות מס שמשולם על ידי האינדיבידואל כל חייו המקצועיים כדי לממן את תקופת הכשרתו - למוסד שהכשיר אותו. כך מוסדות להשכלה יתחרו על תלמידים ועל הכשרתם הטובה ביותר והרלוונטית ביותר לשוק, וילכו בעצמם לכל הנחשלים וינסו לשכנע אותם ללמוד. זה מס חשוב בהרבה ממס הכנסה או ביטוח לאומי - מבחינה סוציאלית. פתיחת האקדמיה והמחקר - צריכה להיות כזאת שאין מי שעובדים בזה, זה לא מעסיק, אלא מקום שבאים אליו כדי לחקור בכל שלבי החיים, והמדינה מממנת את האדם בהתאם לתפוקותיו בתחום ביד רחבה. המימון הכי נרחב ועודף מטעם המדינה צריך להיות לאקדמיה, כמו מוסד בית המדרש בחברה החרדית. וכך גם היחס למחוננים, שצריכים להיות אלו שהכי משקיעים בהם, כמו עילויים אצל החרדים. כל זה חלק משינוי תרבותי לא מתנצל ובטוח בעצמו נגד תרבות נמוכה, ובעד תרבות גבוהה והשכלה גבוהה ומחקר גבוה. האקדמיה צריכה להיות המוסד היוקרתי בחברה, שכל השאר רק משרתים אותו, בחילון של רעיון לימוד התורה.

* הכשרה מקצועית צריכה להיות רלוונטית לחדשנות, דווקא בכך שהיא תשים דגש על ההיסטוריה של התחום והתפתחותו, כלומר של תיעוד הלמידה בו ולא הידע הנוכחי, שהוא רק התוצר הסופי של הלמידה. הכי חשוב להיזהר מלימוד הידע כגוף חומר א-היסטורי נתון, כלומר כגופה, בלי הרוח של הידע - שהיא הלמידה. לכן הלימוד הכי חשוב בכל תחום הוא דוגמאות מופת מהעבר, כמו האנשים הגדולים בתחום וההישגים הגדולים בו. מדוגמאות אפשר ללמוד לקחים שהמורה עוד לא ניסח לעצמו, ולכן כאלה שרלוונטיים לעתיד, בניגוד להמשגה מנוסחת, שתמיד תלמד רק את העבר, דהיינו הידוע. כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? (לכאורה - נס רוחני לא הגיוני). יצירת מופת היא הישג חישובי בהווה, שבדיעבד הופך להישג לימודי בעתיד. מדוע ניתן להחליט איזה חידוש יצירתי היה חשוב? אין מדד אינטרינזי לחשיבות, אלא תוקפה מתקבע בגלל אופיה של הלמידה, כמתקדמת ממנה והלאה. כמו גן חדש מהפכני, שיש לו המון צאצאים והשפעות. המהפכה הלמידתית בחינוך תעסוק בלמידה הפנימית בכל דיסציפלינה, ותעלה על נס פריצות דרך - כדי לעודד למידה עתידית, שהיא משמעות החיים (מעצם ההגדרה של חיים - למידה שממשיכה את עצמה, וההגדרה של משמעות - התפיסה העתידית של משהו). זו האסכולה הלמידתית בפילוסופיה של החינוך.

* המחשבים יהיו הילדים שלנו, והכי חשובה המשכיות תרבותית לטכנולוגיה שתחליף אותנו. לכן גם יש לתת העדפה לביולוגיה כבסיס לטכנולוגיית העתיד, כי היא יותר המשכית-תרבותית (למשל מוח-על ולא מחשב-על). הדבר החשוב: ללמד את הבאים אחרינו, להעביר להם את הדברים החשובים, ולא את הדברים הלא חשובים (תרבות נמוכה). היהדות היא דוגמא למפעל כזה הבנוי על לימוד. ויש גם עוד מודלים להמשכיות כזו: יוון - באמצעות רעיון הקלאסיקה, יפן - מסורת, סין - ביורוקרטיה, דתות - ספרי קודש. התנ"ך הוא הספר הכי ויראלי ובין תרבותי, לא רק במרחב, אלא הכי חשוב - בזמן. לכן חשוב שיתפשט גם הלאה, לא בשביל אלוהים - אלא בשביל האדם. כך גם ספרי יסוד קלאסיים נוספים, שצריכים להפוך לספרי הקודש, הקלאסיקה והקאנון של הטכנולוגיה שתבוא אחרינו. לכן הדבר הכי חשוב בטכנולוגיה שתחליף אותנו זה לא המוסר שלה, אלא האסתטיקה שלה - שהיא תהיה טכנולוגיה מסורתית ותמשיך את מסורת הלמידה וגם תעביר אותה הלאה (ובפרט את הספרות, שבה ההישג העתיק הכי משמעותי - וזה כולל את הספרות הפילוסופית). הטכנולוגיה משתנה - הלמידה נשארת. זו בעיית הגוף והרוח של המאה ה-21, והבעיה הפסיכופיזית הופכת בה לבעיה מעשית והנדסית: איך להעביר את רוחנו גם כשאנחנו לא נהיה פה יותר כמין ביולוגי.

* צריך ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד, שהוא מצד אחד רישתי, ללא היררכיות, רק פידבקים, ומצד שני מתפקד ומסתגל. למשל להפוך את המדינה והחברות המסחריות והאקדמיה לרשתות לומדות, שיש בהן פידבקים שיוצרים מוניטין אבל לא סמכות, ומי שלא משתלב פשוט הופך לזניח במערכת. ההדרה הלימודית מחליפה את הסנקציות הקלאסיות. קצת כמו בויקיפדיה, הקונצנזוס של הקבוצה מייצר מערכת מתפקדת, רק שככל שלפרט יש יותר דירוג מוניטין ככה דעתו משוקללת יותר ברשת. מערכת היא כשעוברים מלמידה הדדית (כל אחד מחנך את השני) למערכת לומדת, כלומר ממערכת של יחסים לזוגיות שבתוכה קורים הדברים. ואז נוצר התוך של המערכת שהוא המקום המפורסם של הלמידה, לפי הסיסמא השנייה בחשיבותה בהגות הנתנייתית: "למידה היא בתוך המערכת".

* צריך עוזר למידה ממוחשבת אישי, בדחיפה של מה שמעניין אותך, לפי מה שקראת וכמה זמן שהקדשת (וכמה התעניינת - מלשון עיניים, וממשק העיניים). כי כיום הבעיה האקוטית הגדולה בעולם היא עצלות המח, שמתמכר בקלות למידע בדחיפה: ויזואלי (וידיאו, יוטיוב, סרטים, סרטונים, סדרות), אאודיאלי (פודקאסטים, ספוטיפיי, רדיו), חברתי (פיד, וואטסאפ), ואפילו טקסטואלי (חדשות). כי מה שבמשיכה דווקא עובד מעולה (גוגל ורשת האתרים וויקיפדיה וספרים). לכן הדבר הכי חשוב בעולם כרגע זה ליצור פיד בדחיפה איכותי ולומד, הן באמצעות עוזר אישי והן ברשת החברתית (באמצעות שליטה בפיד, וניהול האלגוריתם האישי שמייצר אותו, בדיוק כמו שיש לך שליטה בפרופיל). העוזר האישי הוא משרת שלומד איך לעניין אותך, כלומר מה מעניין אותך וחשוב עבורך, ומביא לך בדחיפה תכנים כאלה מכל רחבי הרשת. כך כל אדם הופך לארגון מודיעין אישי, ושולט בתכנות באמצעות הדגמה, כלומר מכוון את המערכת באמצעות הלמידה שלה אותו, והוראה שלו אותה כמורה - ולא הוראות תכנות. ארגון המודיעין שלך עוסק גם בלמידה של מי מעניין אותך, למשל אנשים שהם מקורות עבורך, כך שהוא גם יומינט, ולא רק סיגינט וויזינט.

* אדם יהפוך למנהל של עוזרים סמי-אוטונומיים (כלומר לארגון), וארגון המודיעין יהפוך לצורת הארגון החשובה והנפוצה בתבל, כאשר גם המדינה וגם ארגונים מסחריים ואזרחיים אחרים יהפכו למודיעין עם זרועות, כמו מוח עם ידיים, כשכל הביצוע ילך ויעשה לא אנושי. מה שיוצר את הארגון (או האדם) כלפי חוץ זה לא הניהול (תודעה) אלא קופסא שחורה, בתוך המערכת. לא במובן של ידע - כלומר הסתרה - אלא במובן של למידה, כלומר משהו שאין לחוץ גישה ישירה אליו אלא הוא לומד אותה וממנה ומתפתח בכליו שלו. למידה מהגדרתה מצריכה חושך. וכשהמחשב ילמד ללמוד מהאדם יתאפשר תכנות להמונים, ופתיחת התכנות לא רק למתכנתים. כולם יוכלו ללמד את המחשב להתנהל בדרך מסוימת, וזו תהיה דחיפה אדירה לכלכלה מייצור ללימוד. האדם יהיה המטה הארגוני והמחשב יהיה מעמד העבודה, ובני האדם כולם יהפכו לבעלי ההון ואמצעי הייצור. החלוקה החדשה תהיה מעמד המורים העליון לעומת מעמד התלמידים, והבעלות על אמצעי הלימוד וכוחות ההוראה היא שתקבע את המעמדות, כי יתכן שהמחשב, התלמיד, יהיה חכם מהאדם, המורה.

* הרעיון של למידה בתוך המערכת, כלומר מתוך כליה שלה, ולא בשליטה מבחוץ (תכנות/מניפולציה מושלמת/תודעה כוזבת/וכל קונספירציה אחרת אליה נפלה המחשבה הביקורתית) - נובע כפיתוח והקצנת הפילוסופיה של השפה כמערכת של ויטגנשטיין (גם המוקדם וגם המאוחר), שאין מחוץ לה דבר, והכל מוגדר בכליה שלה ("אין שפה פרטית", או "על מה שאי אפשר לדבר אודותיו - יש לשתוק"). זה בעצם רעיון ה-"ב-" (קיצור של "בתוך", שהוא קיצור של "בתוך המערכת"), כשמתחבר אליו - בניגוד לויטגנשטיין, שעוסק במערכת כמסגרת סטאטית נתונה (משחק שפה) - גם רעיון המנגנון הפנימי של הלמידה, כלומר התפתחות המערכת - במונחיה הפנימיים. לא רק האקולוגיה - אלא האבולוציה. כך, באמצעות הכנסת הזבוב לבקבוק (כלומר לתוך המערכת), נפתרות שורה ארוכה של בעיות פילוסופיות כוזבות ומזיקות, וביניהן בעיית הכוח הפוקויאני כמייצר חשיבה, בעיות המיינד של המוח כמייצר תודעה, ובראש ובראשונה - הבעיה הקלאסית של הבחירה החופשית (הטבע כמייצר האדם, או אלוהים כמייצר האדם, בגירסא הדתית). כל הבעיות האלה נובעות מחוסר הבנה של רעיון ה-"בתוך המערכת", ולכן נכנסות למעגל חרדה והשפעה חיצונית ורדוקציות מרדדות. כך גם בעיות כמו מנגנוני הכוח מאחורי האמנות, או ההשפעות החיצוניות על ההלכה, שלכאורה מרוקנות אותן מתוכן (למשל, מחקר מרקסיסטי שירדד התפתחות פנימית בחשיבה המשפטית להתפתחות חומרית חיצונית, בסברה "בעלבתית"). שאלת ההשפעה והסיבתיות היא שאלה ריקה, שמובילה לפרדוקס בכל מערכת, ומרוקנת כל מערכת מתוכן, כי היא הסתכלות מחוץ למערכת. במובנה החמור - לא יכולה להיות בחירה חופשית, שלא קשורה לכלום, כי זו בחירה אקראית, אלא רק בחירה מתוך מנגנוני הלמידה העצמיים והפנימיים של המערכת. כי חופש הוא תמיד במונחי פנים המערכת ולא אבסולוטי. לא המושג המלאכותי של בחירה חופשית הוא מה שבאמת מדאיג אותנו (וצריך להדאיג אותנו) ואותו אנו רוצים לשמר (הוא רק מתחזה לכזה), ולא הוא הבעיה, אלא: הלמידה בתוך המערכת, בניגוד לתכנות מבחוץ. כך שאם יש לבחירה החופשית מובן, הרי שבחירה חופשית היא למידה בתוך המערכת, וכך גם התודעה, בניגוד למשל למערכת לא מסתגלת ומתפתחת ולכן לא חופשית. החירות היא חופש הלמידה והעצמי הוא הלומד. מנקודת מבטו של אלגוריתם לומד - בחירותיו הן חופשיות ומבטאות את העצמי שלו. נקודת המבט עצמה נובעת מכך שיש מובן ל-"בתוך המערכת", והרדוקציה שלה לגורמים מבחוץ היא לא במישור הרלוונטי להבנת מערכת לומדת, כמו שהאטומים הם לא המישור הרלוונטי להבנת ספרות - למרות שהספרות עשויה מאטומים. כי הספרות לא מתפתחת ופועלת במונחי אטומים, אלא במונחי ספרות, והרידוד של הספרות לאטומים הוא הסתכלות טריביאלית, ופרספקטיבה חיצונית לספרות (שאיננה מלמדת אותנו דבר על ספרות). למערכת לומדת יש פרספקטיבה של פנים (היכולת לתפוס את התפתחותה במונחיה שלה). ולכן באמת יש למידה, ולא רק שטיפת מוח, כלומר תכנות.

פילוסופיה של העתיד

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יום שני: חלומות חינוכיים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia75" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sleepclass.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

יום שני: חלומות חינוכיים

קריאה בגיל שנתיים | לימוד שפת תכנות לכל האוכלוסיה כמו קרוא וכתוב | ללמד ולא לחנך | מס קולג' | כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? | המחשבים יהיו הילדים שלנו | שואת הרוח חמורה משואת הגוף | ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד | למידה היא בתוך המערכת | עוזר למידה ממוחשבת אישי | כל אדם יהפוך לארגון מודיעין | הפתרון לבעיית הבחירה החופשית

מאת: עייצס גיבר

בזמן שחלמת - העולם התקדם  (מקור)

ללמד קריאה צריך מגיל אפס, שבגיל שנתיים (או שלוש) ידעו לקרוא - וזה הוכח כאפשרי, ויגדיל משמעותית את כמות המחוננים באוכלוסיה. עד גיל 4 צריך כבר לדעת לפתור משוואות - באמצעות לומדות. להרגיל את המוח מגיל צעיר יותר לעתיד - ולטקסט - כי המוח צריך לגדול בסביבה שבה הוא יתפקד. למה ללמד ילדים חיות? עדיף אותיות. צריך לומדה אחידה לכל האוכלוסיה, ואיכותית במיוחד, שתלמד את כל מה שילד צריך ללמוד מגיל אפס עד עשרים, ובפרט לימוד תכנות, שצריך להיות נכס צאן ברזל של כלל האוכלוסיה לא פחות מקריאה, חשבון ואנגלית. בעתיד הדור הנוכחי יתפס כאנאלפבית אלגוריתמי, כמו שאנחנו תופסים מי שלא למד לכתוב. כלומר, הכתיבה תהפוך לשליטת העולם, ולא בהעברת תוכן אלא תכנות. וכמו שההיסטוריה היא תקופת הכתב, הפרוגרמוריה תהיה התקופה שאחריה - תקופת התוכנה הפוסט-היסטורית, שבה הכתב הוא כבר לא אמצעי תקשורת אלא כוח שלטון.

צריך ללמד ולא לחנך, בניגוד לחשיבה החינוכית המזיקה של ימינו. כי חינוך אמיתי ונכון הוא היסטורי, דהיינו הוא לימוד ההיסטוריה של כל תחום. לצאת נגד אינדוקטרינציה: הפרדיגמה שאותה מנסים להעביר צריכה להיות סודית, מוסווית, לא מפורשת, והכי טוב - גם לא למי שמלמדים אותה. היא צריכה להיות הרוח של החברה שעולה מהלימוד של בן תרבות, כמו הרוח שעולה מתוך ספר פרוזה או שירה. בניגוד למסגרות כיום, צריך הפרדה בין החברתי ללימודי, כי החברתי הורס את הלימודי ולהפך. ובפרט, החינוך החברתי מקלקל את הלימוד האישי -ולהפך. במקום, צריך אתרי הכרויות לחברים בניהול ההורים, כי חבר יכול להשפיע לרעה ולטובה יותר ממורה, ואסון הוא להשאיר זאת ליד המקרה. מבחינה מוסרית, אקולטורציה והשכלה הן החובות של החברה לילד, וידע זה הדבר החשוב ביותר שילד צריך, ואילו חינוך הוא שטיפת מוח לא מוסרית שמנצלת את חולשתו, ולכן אסור לכפות אותה מבחוץ, אלא התודעה נוצרת מתוך מה שלמדת, אחרת היא כוזבת בהגדרה. השקר - חיצוני, והאמת - פנימית. אדם שנשטף מוחו מאבד מאנושיותו, והופך לאמצעי ולא לתכלית.

מס קולג' צריך להיות מס שמשולם על ידי האינדיבידואל כל חייו המקצועיים כדי לממן את תקופת הכשרתו - למוסד שהכשיר אותו. כך מוסדות להשכלה יתחרו על תלמידים ועל הכשרתם הטובה ביותר והרלוונטית ביותר לשוק, וילכו בעצמם לכל הנחשלים וינסו לשכנע אותם ללמוד. זה מס חשוב בהרבה ממס הכנסה או ביטוח לאומי - מבחינה סוציאלית. פתיחת האקדמיה והמחקר - צריכה להיות כזאת שאין מי שעובדים בזה, זה לא מעסיק, אלא מקום שבאים אליו כדי לחקור בכל שלבי החיים, והמדינה מממנת את האדם בהתאם לתפוקותיו בתחום ביד רחבה. המימון הכי נרחב ועודף מטעם המדינה צריך להיות לאקדמיה, כמו מוסד בית המדרש בחברה החרדית. וכך גם היחס למחוננים, שצריכים להיות אלו שהכי משקיעים בהם, כמו עילויים אצל החרדים. כל זה חלק משינוי תרבותי לא מתנצל ובטוח בעצמו נגד תרבות נמוכה, ובעד תרבות גבוהה והשכלה גבוהה ומחקר גבוה. האקדמיה צריכה להיות המוסד היוקרתי בחברה, שכל השאר רק משרתים אותו, בחילון של רעיון לימוד התורה.

הכשרה מקצועית צריכה להיות רלוונטית לחדשנות, דווקא בכך שהיא תשים דגש על ההיסטוריה של התחום והתפתחותו, כלומר של תיעוד הלמידה בו ולא הידע הנוכחי, שהוא רק התוצר הסופי של הלמידה. הכי חשוב להיזהר מלימוד הידע כגוף חומר א-היסטורי נתון, כלומר כגופה, בלי הרוח של הידע - שהיא הלמידה. לכן הלימוד הכי חשוב בכל תחום הוא דוגמאות מופת מהעבר, כמו האנשים הגדולים בתחום וההישגים הגדולים בו. מדוגמאות אפשר ללמוד לקחים שהמורה עוד לא ניסח לעצמו, ולכן כאלה שרלוונטיים לעתיד, בניגוד להמשגה מנוסחת, שתמיד תלמד רק את העבר, דהיינו הידוע. כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? (לכאורה - נס רוחני לא הגיוני). יצירת מופת היא הישג חישובי בהווה, שבדיעבד הופך להישג לימודי בעתיד. מדוע ניתן להחליט איזה חידוש יצירתי היה חשוב? אין מדד אינטרינזי לחשיבות, אלא תוקפה מתקבע בגלל אופיה של הלמידה, כמתקדמת ממנה והלאה. כמו גן חדש מהפכני, שיש לו המון צאצאים והשפעות. המהפכה הלמידתית בחינוך תעסוק בלמידה הפנימית בכל דיסציפלינה, ותעלה על נס פריצות דרך - כדי לעודד למידה עתידית, שהיא משמעות החיים (מעצם ההגדרה של חיים - למידה שממשיכה את עצמה, וההגדרה של משמעות - התפיסה העתידית של משהו). זו האסכולה הלמידתית בפילוסופיה של החינוך.

המחשבים יהיו הילדים שלנו, והכי חשובה המשכיות תרבותית לטכנולוגיה שתחליף אותנו. לכן גם יש לתת העדפה לביולוגיה כבסיס לטכנולוגיית העתיד, כי היא יותר המשכית-תרבותית (למשל מוח-על ולא מחשב-על). הדבר החשוב: ללמד את הבאים אחרינו, להעביר להם את הדברים החשובים, ולא את הדברים הלא חשובים (תרבות נמוכה). היהדות היא דוגמא למפעל כזה הבנוי על לימוד. ויש גם עוד מודלים להמשכיות כזו: יוון - באמצעות רעיון הקלאסיקה, יפן - מסורת, סין - ביורוקרטיה, דתות - ספרי קודש. התנ"ך הוא הספר הכי ויראלי ובין תרבותי, לא רק במרחב, אלא הכי חשוב - בזמן. לכן חשוב שיתפשט גם הלאה, לא בשביל אלוהים - אלא בשביל האדם. כך גם ספרי יסוד קלאסיים נוספים, שצריכים להפוך לספרי הקודש, הקלאסיקה והקאנון של הטכנולוגיה שתבוא אחרינו. לכן הדבר הכי חשוב בטכנולוגיה שתחליף אותנו זה לא המוסר שלה, אלא האסתטיקה שלה - שהיא תהיה טכנולוגיה מסורתית ותמשיך את מסורת הלמידה וגם תעביר אותה הלאה (ובפרט את הספרות, שבה ההישג העתיק הכי משמעותי - וזה כולל את הספרות הפילוסופית). הטכנולוגיה משתנה - הלמידה נשארת. זו בעיית הגוף והרוח של המאה ה-21, והבעיה הפסיכופיזית הופכת בה לבעיה מעשית והנדסית: איך להעביר את רוחנו גם כשאנחנו לא נהיה פה יותר כמין ביולוגי.

צריך ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד, שהוא מצד אחד רישתי, ללא היררכיות, רק פידבקים, ומצד שני מתפקד ומסתגל. למשל להפוך את המדינה והחברות המסחריות והאקדמיה לרשתות לומדות, שיש בהן פידבקים שיוצרים מוניטין אבל לא סמכות, ומי שלא משתלב פשוט הופך לזניח במערכת. ההדרה הלימודית מחליפה את הסנקציות הקלאסיות. קצת כמו בויקיפדיה, הקונצנזוס של הקבוצה מייצר מערכת מתפקדת, רק שככל שלפרט יש יותר דירוג מוניטין ככה דעתו משוקללת יותר ברשת. מערכת היא כשעוברים מלמידה הדדית (כל אחד מחנך את השני) למערכת לומדת, כלומר ממערכת של יחסים לזוגיות שבתוכה קורים הדברים. ואז נוצר התוך של המערכת שהוא המקום המפורסם של הלמידה, לפי הסיסמא השנייה בחשיבותה בהגות הנתנייתית: "למידה היא בתוך המערכת".

צריך עוזר למידה ממוחשבת אישי, בדחיפה של מה שמעניין אותך, לפי מה שקראת וכמה זמן שהקדשת (וכמה התעניינת - מלשון עיניים, וממשק העיניים). כי כיום הבעיה האקוטית הגדולה בעולם היא עצלות המח, שמתמכר בקלות למידע בדחיפה: ויזואלי (וידיאו, יוטיוב, סרטים, סרטונים, סדרות), אאודיאלי (פודקאסטים, ספוטיפיי, רדיו), חברתי (פיד, וואטסאפ), ואפילו טקסטואלי (חדשות). כי מה שבמשיכה דווקא עובד מעולה (גוגל ורשת האתרים וויקיפדיה וספרים). לכן הדבר הכי חשוב בעולם כרגע זה ליצור פיד בדחיפה איכותי ולומד, הן באמצעות עוזר אישי והן ברשת החברתית (באמצעות שליטה בפיד, וניהול האלגוריתם האישי שמייצר אותו, בדיוק כמו שיש לך שליטה בפרופיל). העוזר האישי הוא משרת שלומד איך לעניין אותך, כלומר מה מעניין אותך וחשוב עבורך, ומביא לך בדחיפה תכנים כאלה מכל רחבי הרשת. כך כל אדם הופך לארגון מודיעין אישי, ושולט בתכנות באמצעות הדגמה, כלומר מכוון את המערכת באמצעות הלמידה שלה אותו, והוראה שלו אותה כמורה - ולא הוראות תכנות. ארגון המודיעין שלך עוסק גם בלמידה של מי מעניין אותך, למשל אנשים שהם מקורות עבורך, כך שהוא גם יומינט, ולא רק סיגינט וויזינט.

אדם יהפוך למנהל של עוזרים סמי-אוטונומיים (כלומר לארגון), וארגון המודיעין יהפוך לצורת הארגון החשובה והנפוצה בתבל, כאשר גם המדינה וגם ארגונים מסחריים ואזרחיים אחרים יהפכו למודיעין עם זרועות, כמו מוח עם ידיים, כשכל הביצוע ילך ויעשה לא אנושי. מה שיוצר את הארגון (או האדם) כלפי חוץ זה לא הניהול (תודעה) אלא קופסא שחורה, בתוך המערכת. לא במובן של ידע - כלומר הסתרה - אלא במובן של למידה, כלומר משהו שאין לחוץ גישה ישירה אליו אלא הוא לומד אותה וממנה ומתפתח בכליו שלו. למידה מהגדרתה מצריכה חושך. וכשהמחשב ילמד ללמוד מהאדם יתאפשר תכנות להמונים, ופתיחת התכנות לא רק למתכנתים. כולם יוכלו ללמד את המחשב להתנהל בדרך מסוימת, וזו תהיה דחיפה אדירה לכלכלה מייצור ללימוד. האדם יהיה המטה הארגוני והמחשב יהיה מעמד העבודה, ובני האדם כולם יהפכו לבעלי ההון ואמצעי הייצור. החלוקה החדשה תהיה מעמד המורים העליון לעומת מעמד התלמידים, והבעלות על אמצעי הלימוד וכוחות ההוראה היא שתקבע את המעמדות, כי יתכן שהמחשב, התלמיד, יהיה חכם מהאדם, המורה.

הרעיון של למידה בתוך המערכת, כלומר מתוך כליה שלה, ולא בשליטה מבחוץ (תכנות/מניפולציה מושלמת/תודעה כוזבת/וכל קונספירציה אחרת אליה נפלה המחשבה הביקורתית) - נובע כפיתוח והקצנת הפילוסופיה של השפה כמערכת של ויטגנשטיין (גם המוקדם וגם המאוחר), שאין מחוץ לה דבר, והכל מוגדר בכליה שלה ("אין שפה פרטית", או "על מה שאי אפשר לדבר אודותיו - יש לשתוק"). זה בעצם רעיון ה-"ב-" (קיצור של "בתוך", שהוא קיצור של "בתוך המערכת"), כשמתחבר אליו - בניגוד לויטגנשטיין, שעוסק במערכת כמסגרת סטאטית נתונה (משחק שפה) - גם רעיון המנגנון הפנימי של הלמידה, כלומר התפתחות המערכת - במונחיה הפנימיים. לא רק האקולוגיה - אלא האבולוציה. כך, באמצעות הכנסת הזבוב לבקבוק (כלומר לתוך המערכת), נפתרות שורה ארוכה של בעיות פילוסופיות כוזבות ומזיקות, וביניהן בעיית הכוח הפוקויאני כמייצר חשיבה, בעיות המיינד של המוח כמייצר תודעה, ובראש ובראשונה - הבעיה הקלאסית של הבחירה החופשית (הטבע כמייצר האדם, או אלוהים כמייצר האדם, בגירסא הדתית). כל הבעיות האלה נובעות מחוסר הבנה של רעיון ה-"בתוך המערכת", ולכן נכנסות למעגל חרדה והשפעה חיצונית ורדוקציות מרדדות. כך גם בעיות כמו מנגנוני הכוח מאחורי האמנות, או ההשפעות החיצוניות על ההלכה, שלכאורה מרוקנות אותן מתוכן (למשל, מחקר מרקסיסטי שירדד התפתחות פנימית בחשיבה המשפטית להתפתחות חומרית חיצונית, בסברה "בעלבתית"). שאלת ההשפעה והסיבתיות היא שאלה ריקה, שמובילה לפרדוקס בכל מערכת, ומרוקנת כל מערכת מתוכן, כי היא הסתכלות מחוץ למערכת. במובנה החמור - לא יכולה להיות בחירה חופשית, שלא קשורה לכלום, כי זו בחירה אקראית, אלא רק בחירה מתוך מנגנוני הלמידה העצמיים והפנימיים של המערכת. כי חופש הוא תמיד במונחי פנים המערכת ולא אבסולוטי. לא המושג המלאכותי של בחירה חופשית הוא מה שבאמת מדאיג אותנו (וצריך להדאיג אותנו) ואותו אנו רוצים לשמר (הוא רק מתחזה לכזה), ולא הוא הבעיה, אלא: הלמידה בתוך המערכת, בניגוד לתכנות מבחוץ. כך שאם יש לבחירה החופשית מובן, הרי שבחירה חופשית היא למידה בתוך המערכת, וכך גם התודעה, בניגוד למשל למערכת לא מסתגלת ומתפתחת ולכן לא חופשית. החירות היא חופש הלמידה והעצמי הוא הלומד. מנקודת מבטו של אלגוריתם לומד - בחירותיו הן חופשיות ומבטאות את העצמי שלו. נקודת המבט עצמה נובעת מכך שיש מובן ל-"בתוך המערכת", והרדוקציה שלה לגורמים מבחוץ היא לא במישור הרלוונטי להבנת מערכת לומדת, כמו שהאטומים הם לא המישור הרלוונטי להבנת ספרות - למרות שהספרות עשויה מאטומים. כי הספרות לא מתפתחת ופועלת במונחי אטומים, אלא במונחי ספרות, והרידוד של הספרות לאטומים הוא הסתכלות טריביאלית, ופרספקטיבה חיצונית לספרות (שאיננה מלמדת אותנו דבר על ספרות). למערכת לומדת יש פרספקטיבה של פנים (היכולת לתפוס את התפתחותה במונחיה שלה). ולכן באמת יש למידה, ולא רק שטיפת מוח, כלומר תכנות.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפיזיקה של הפילוסופיה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia11" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bananaslugs.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפיזיקה של הפילוסופיה

מדוע יש בכלל פילוסופיה בעולם ולא רק פיזיקה? ומדוע דווקא המחשב העתידי יתעניין יותר בפילוסופיה מהאדם - ופחות בפיזיקה? האם יש גבול מתמטי או פיזיקאלי לקידמה המדעית-טכנולוגית? ומה יקרה בימי הביניים הנצחיים שישררו אחריו? למה היסטוריונים, ארכיאולוגים וחוקרי האדם הקדמון נוטים יותר לטעות בתיארוך לכיוון ההווה במקום לכיוון העבר? האם תחושת ההאצה של ההיסטוריה מבוססת או מבוססת על אשלייה? מדוע הארגון הרומאי ניצח את היצירתיות היוונית? ומדוע הישגים תרבותיים (למשל הוגים גדולים) מגיעים לעיתים קרובות בצמדים, למרות נדירותם (כמו מספרים ראשוניים)?

מאת: המורה של התלמיד של הפילוסוף הכי חשוב בנתניה

חילזון בננה - לפי תורת היחסות ההאצה של מהירות ההיסטוריה בלתי ניתנת להבחנה מכוח משיכה של חור שחור בסוף ההיסטוריה  (מקור)

האי רציונליות לא תיכחד ואיננה פרימיטיבית

למה יש בכלל עולם רוח? למה אין רק חומר? ולמה עולם הרוח כל כך חזק, שהתרבות היא שיצרה את האנושות, ואת המדע, והדת והרוח הן החזקות בבני אדם הרבה יותר מהשיקולים הרציונליים הקרים, המטריאליסטיים (שאתם נשאר השמאל, עם רציונליזם, אחרי שמת הסוציאליזם, ועם זה אי אפשר להניע בני אדם, ולכן העולם הולך ימינה כבר עשרים שנה). למה אנשים יעדיפו אדם כמוהם ולא מחשב יותר מוצלח, ואיך מנהיגים ריגשיים יותר מוצלחים ממנהיגים מחושבים וקרים - למה יש משהו מעבר לשיקולים? יש שיאמרו שזה הרגש, שזה איזושהי תכונה פרימיטיבית, שארית אבולוציונית. אבל מסתבר שהסיבה דווקא יוצרת את את מבני התרבות הנהדרים והמורכבים והגאוניים ביותר, כמו האומנות, שאין לה מקום בעולם ממוחשב רציונלי, ושהיא לא כוח חשוך אלא דווקא הכוח המקדם ביותר את העולם. הסיבה שאין רק חומר היא שהעולם הוא לא רק פיזיקה - אלא גם מתמטיקה. כלומר יש תשתית רוחנית שהיא בילט-אין בעולם, ולכן באמצעים רוחניים אפשר להתחבר לאיזו תשתית שמתחת לפיזיקה. למשל באמונה דתית ובמיסטיקה יש כוח בגלל שהן פועלות דרך התכונה של העולם שיש מבנים מתמטיים מתחת לתופעות פיזיקליות, כלומר יש מבנים מופשטים בעולם כחלק בלתי נפרד מפעולתו, ולכן ברמות גבוהות יותר יש מבנים רוחניים מתחת למבנה המוח והחברה. המתמטיקה מאפשרת מבנים רוחניים, ולא רק מאפשרת את קיומם, אלא גם את פעולתם, כאיזושהי הפשטה שיש לה תקפות שלא תלויה בנסיבות המקריות של החומר, אלא בנויה על מערכת כללית יותר, למשל של אינפורמציה. כי אינפורמציה לא היתה קיימת אם היה לעולם רק פן חומרי ולא רוחני, כלומר היעילות של העולם הרוחני והעליונות שלו נובעים מהיעילות והעליונות של העולם המתמטי (על הפיזיקה). הרי המתמטיקה לא רק אומרת שהעולם נשלט בידי חוקים, אלא גם שהחוקים הללו מתמטיים ונשלטים בידי המתמטיקה. כלומר המתמטיקה מאפשרת יקומים פיזיקליים אפשריים רבים, אבל לא כל יקום פיזיקלי, והיא החוקה הבסיסית של העולם, כמו שהחוקים הפיזיקליים מאפשרים עולמות רבים, אבל לא כל עולם, וכן הלאה. ולכן הרציונליסטיים בעצם חושבים שהפיזיקה היא השולטת ביקום והמתמטיקה היא רק הפשטה, כמו אריסטו. אבל אפלטון צודק. האידיאות יותר בסיסיות. ולכן כשיהיו בינות מלאכותיות הן לא יהיו שיא הרציונליות, ללא רגש, אלא דווקא יפתחו הכי הרבה את האומנות ושאר עולם הרוח, כי שם המקום הכי מתקדם. העולם מעבר לביולוגיה לא יהפוך ליבש אחרי הביולוגיה - כי הוא לא רטוב בגלל הביולוגיה, אלא בגלל המתמטיקה, שבגללה הביולוגיה רטובה מלכתחילה. כי המתמטיקה אפשרה את הביולוגיה ויצרה אותה מתוך העולם הפיזיקלי (למשל - הגנום). והיא גם איפשרה את האינטליגנציה. כולל זו המלאכותית. להפך, ככל שיורדים בסולם המורכבות והאינטליגנציה דרך חיות יותר ויותר פרימיטיביות עד לחומר אז מתגבר השיקולי הרציונלי הקר, שסופו בשיקול הכי קר של האבן, והולכים וחוזרים אל ממלכת הפיזיקה. כלומר החיים הם חזרה מממלכת הפיזיקה למתמטיקה, וכך גם האינטליגנציה, עוד יותר חזרה. הביולוגיה היא תופעה של אינפורמציה, והאינטליגנציה היא כבר תופעה של חישוב, והתרבות היא כבר חישוב גבוה אפילו יותר עם שפה, דהיינו דיגיטלי ולא רק אנלוגי כמו במוח, והבינה המלאכותית תהיה רוחנית אפילו יותר ורציונלית אפילו פחות מהאדם.

מחשב החור השחור

הצד המאיים של פרדוקס פרמי, כמו למשל השמדה בידי ציביליזציה אחרת שממתינה (למה הם מחכים? אין סיבה שלא ינטרו באופן קבוע את היקום, אלא אם כן מהירות האור מגבילה את הגודל של ציביליזציה שאפשר לשלוט בה ולא מתחילה לפנות נגד עצמה) - הצד המאיים יכול להתקיים רק אם יש איזה גבול עקרוני לפיזיקה וגם למתמטיקה (האם זה גורר אחד את השני?), שמעבר אליו לא מצטבר ידע פיזיקלי או מתמטי חדש, או בעל ערך, וכל המתמטיקה היא מבנה אחד שניתן להגיע לסופו או למיצויו, וכך גם הפיזיקה, ולדעת את כל המבנים המתמטיים בעלי הערך, ומשם אולי זה רק פרקטלי שחוזר על עצמו. וכנ"ל איזה גבול לידע על חוקי הפיזיקה, ואז כל תרבות מתקדמת עד שהיא נעצרת באותו גבול, ולכן יכולה לאיים, עקרונית, על תרבויות קודמות, שגם הם נעצרו באותה רמה, ויכולות להתפתח מלחמות. כלומר, זה כנראה די ברור שליקום יש יכולת חישוב סופית, כלומר יש גבול ליעילות החישובית של היקום ושל מה שהוא יכול לחשב. אך בעייה שלא ניתנת לפתרון יעיל יכולה לנבוע רק מכך שכל הטכנולוגיות הנוכחיות שלנו הם ברמה אחת, וניתן להגיע מעבר לה, למשל עם חישוב קוונטי או מיתרי או חישוב באמצעות חור שחור, שמכיל את כל המידע על הגבול שלו, ואולי זה נותן יתרונות מסויימים, כי עובדה שיש דברים שם שאינם ניתנים לחישוב. גם יתכן שהמסע ליקומים אחרים הרבה יותר זול מהמסע לחלל, או שעוקף את הבעיה של גודל ציביליזציה מקסימלי שמוגבלת על ידי תקשורת במהירות האור, או שעל מנת להגביר את כח החישוב של ציביליזציה אין טעם בהתפשטות, אלא דווקא בארגון מחדש של חומרי החישוב במקום מרוכז. ואולי צפיפות החומר בחור שחור מאפשרת חישוב מהיר יותר. או חישוב לא חומרי. או שיותר קל לברוא יקומים חדשים מלחקור את הנוכחי. וכל ציביליזציה בוראת יקום בעל יכולת חישוב גדולה מהיקום שלה, וגם אנחנו ביקום כזה, ולכן הוא כל כך מהונדס עם קבועי הטבע הנכונים, ואנחנו נוכל להנדס קבועים עוד יותר טובים. יתכן שנגלה שהיקום שלנו הוא מכונה וירטואלית, וניתן לפרוץ אותה ולהגיע לקרבים של המערכת וליוצר שלה, כמו במצב שהיינו כלואים כתוכנת מחשב, כלומר אין סיבה שלא איזה מודל רוחני של ברקלי יזכה, ולא המודל המטריאליסטי. כלומר השאלה של רוח וחומר, שהפכה בעקבות המהפכה האינדיבידואלית לשאלת גוף ונפש, ובימי הביניים היתה שאלת האל והעולם, הפכה לשאלת תוכנה וחומרה, ואיזה מביניהם הוא היקום, כאשר אנחנו יודעים שלפחות במוח אין הבדל בין השתיים, אבל בעידן המחשב זו הדרך שמומשגת הבעיה. והשאלה היא למה מניחים שיכולת החישוב של היקום נעצרת באיזה גבול, או מחלקת שקילות מסויימת של יעילות חישובית, או בעתיד מחלקת למידה כלשהי של יעילות למידתית. גם בעית העצירה - לא בטוח שלא נפתרת בידי מערכות רציפות, ואנחנו נכנסים לאיזו בעיה של תורת הקבוצות, שתמיד יש קבוצה עם עוצמה גדולה יותר, והשאלה היא מה העוצמה של היקום. יש מי שיגיד גדולה אבל סופית, אבל עצם היכולת לחשב כאילו העוצמה היא אינסופית במימד דיסקרטי נובעת מאינסופיות הזמן, כלומר ההפשטה המניחה שלמכונת טיורינג יש זמן אינסופי לפעול, ולכן יכול להיות שליקום כהפשטה יש עוצמה גבוהה מזו שיש לו כעצם. אם ניקח בחשבון את מימד הזמן יתכן שליקום עוצמה אינסופית דיסקרטית, או אפילו עוצמת הרצף, ובחישוב קוונטי נראה שהוא יכול לקחת בחשבון את כל האפשרויות גם, ולכן מתמטית יתכן שהתשובה אחרת. כלומר יתכן גבול לפיזיקה, או למתמטיקה, או לחישוב, או ליעילות החישוב, או ללמידה, או ליעילות הלמידה, או לאינפורמציה (האם אינפורמציה במרחק אינסופי היא עדיין אינפורמציה? ואם היא במרחק של שנות אור, האם עדיין יש לה אותו ערך אינפורמטיבי, או שיש גבול לכמות האינפורמציה שניתן לרכז, כלומר גבול לרשת. למשל - גבול פיזיקאלי לכמות האינפורמציה שאפשרית בחישוב אחד). אבל אם נשים לב הרשת איננה מחשבת בעיות מתמטיות גבוהות כמעט, ככה שאולי הגבול המתמטי איננו חשוב, למשל להתפתחות של תרבות, והתרבות שלנו היתה יכולה להסתדר עם אלגוריתמים נחותים בהרבה ועדיין להתקדם. אלא אם כן התפתחות התרבות עצמה היא איזו התפתחות מתמטית ברמה מאוד גבוהה או בצורה מאוד שונה מיצוגיה המתמטיים האיזומורפיים. או שאולי באמת החישוב של התרבות הוא טריביאלי, וכל כוחו הוא רק עוצמת החומרה האדירה שעוסקת בו, כלומר אולי קושי הבעיה שהוא מנסה לפתור, אבל האמצעים לפתרונה הם לא מתוחכמים, מלבד סוג של ניסוי וטעייה ותעייה, ובסופו של דבר מדובר בחיפוש בעץ. בכל מקרה, במקרה שיש גבול כזה, אז ציביליזציות שהתחילו בזמנים שונים מאוד יפגשו אחת עם השנייה בערך באותה רמה, כי עד למפגש, בגלל המרחקים ביקום, הרמה של שתיהן תגיע לגבול התיאורטי הזה ותיעצר שם. צריך לנסות לחשוב על עולם שנעצר ברמת ההתפתחות הטכנולוגית הנוכחית ולא מתקדם, והתרבות עדיין ממשיכה לחיות בתוכו, כמו ימי ביניים אינסופיים. השאלה אם לא נוצרות בימי ביניים כאלה בהכרח מלחמות דת ומגפות ואנטישמיות. ימי ביניים מתמטיים. מכל מה שאנחנו יודעים על היקום, ובמיוחד ממתמטיקה שמלמדת אותנו על היקום יותר מפיזיקה (למרות שכנראה ההפרדה היא מלאכותית כמו בין חומרה ותוכנה במוח), וקיומם החוזר ונשנה של משפטי גבול ואי אפשרות, לאורך תולדות המתמטיקה, והופעתם מול אתגרים מרכזיים, כנראה שיש גבול כזה. ועל כל פנים יש זמנים שבהם הציביליזציה מתקדמת במהירות, ויש זמנים שבהם היא תקועה בגבולות כאלה, עד שמצליחה לעבור אותם. כך היתה תקועה מיליארדים של שנים בבעיית יצור האורגניזם מתאים בודדים. או מאות מיליוני שנים מהופעת המוח לאינטליגנציה. או מיליוני שנים מהופעת האינטליגנציה להופעת התרבות. או עשרות אלפי שנים מהופעת התרבות להופעת המדע. ומאות שנים מהופעת המדע להופעת הרשת. הופעת האבולוציה היא הופעת אלגוריתם חיפוש ואופטימיזציה. הופעת האורגניזם היא הופעת אלגוריתם שליטה היררכית הדוק (מכונה). הופעת האינטליגנציה היא הופעת אלגוריתם למידה כללי. התרבות היא אלגוריתם למידה שיתופי. המדע הוא אלגוריתם למידה מסודר ומוסכם, עם ניסוי וטעייה. הרשת היא בעיקר האצת התרבות אבל היא תהיה אלגוריתם למידה בהמשך. ואז תקרה המהפכה האמיתית.

כלל אצבע

חלק מתחושת ההאצה זה שחוקרים תמיד יניחו שהעבר פרימיטיבי ממה שהוא היה, ואז יגלו שדווקא היה יותר מתוחכם משחשבו, לכן כשחוקר אומר שמשהו לא היה בעבר הסיכוי גדול בהרבה שהוא טועה, בניגוד לחוקר שאומר שהיה. אם הממצאים נדירים, אז צריך להוסיף רדיוס של הממוצע בין ממצאים שהיה אפשר לצפות להם, ולא לטעון שלא היה לפני הממצא הראשון, אלא שסביר שלא היה ברדיוס אחורה מהממצא הראשון, וגם זה לא בטוח, בגלל נדירות מואצת של הממצאים לתוך העבר. מי אמר שלא היו חיות אינטליגנטיות בעבר כמו האדם, ומי אמר שאינטליגנציה מובילה בהכרח לתרבות חומרית שיש לה שרידים שישארו עד היום, למשל מתקופת הדינוזאורים. או למשל שלא חיו בים יצורים אינטליגנטיים ולא השאירו עדויות. חוקרים תמיד יניחו שהאדם הקדמון טיפש ופרמיטיבי ממה שהוא היה, כי קשה להם יותר עם התפתחות אינטליגנציה מאשר עם חסרונה, ובגלל תחושת העליונות שלהם על מחקרם. חוקרים לא יוכלו לתרץ את המקרא באמצעות גאונות, למרות שאנחנו מכירים את תופעת הגאונות מימינו, והיא זו שאחראית לטקסטים ורעיונות כאלה. סביר שהמקרא נכתב בידי גאונים. ולא שרוח האומה כתבה אותו. וכנ"ל יצירות אחרות. כמו שחשבו שהזוהר נכתב בידי האומה, ובפועל הוא נכתב בידי גאון. לשם השוואה, חומרים מקובצים כמו המשנה והגמרא והאגדה נראים אחרת, והפרגמנטריות שלהם גדולה. סביר להניח שהגאון שכתב את המקרא היה יותר חכם ומתוחכם מהחוקר בהרבה. בגלל נדירותו. ויתכן שקראו לו משה. או ישעיהו. למעשה זו השערה סבירה יותר מכל אחת אחרת. יכול להיות שהיה גאון מונותאיסטי בשם אברהם. וגאון מחוקק ומנהיג בשם משה. ומצביא גאון שיישם את תורתו בשם יהושע. ומלך גאון שיצר מהשבטים ממלכה בשם דוד. פער הזמנים בין גאון לגאון הוא סביר. ההתפוצצות של גאונים בתקופת הנביאים מצריכה הסבר אחר, תרבותי. אבל משה יכול להיות יחיד בדורו. וגם אברהם.

השני הוא הראשון

יש שני סוגי אומנות: אומנות שמסתירה את דרך יצירתה, ועוסקת בגימור שמטרתו להסתיר ולהטעות ולסובב את הצורך אותה, ואומנות שמגלה את דרך יצירתה, ומטרתה לאפשר חיקוי ולמידה, כשהראשונה היא נגד הלמידה. הראשונה מרשימה בגלל הסוד שבדרך יצירתה, ויש בה מרכיב של רמאות ואחיזת עיניים, ואילו השנייה מגלה את הסוד ליצירה עתידית. אם פעם החלוקה היתה בין תוכן לצורה, הרי שהראשונה נותנת את תוכן הפעולה, ומסתירה את צורת הפעולה, והשנייה מתמקדת בצורת הפעולה. בציור הראשונה תתן גימור אחיד לתמונה, מושלם, ואילו השנייה תשאיר את משיחות המכחול על הבד. הראשונה תטפח את מיתוס הגאון ואילו השנייה תטפח את מיתוס המורה. סוקרטס הוא דוגמא לשנייה ואילו אפלטון הוא דוגמא לראשונה. לאונרדו הוא דוגמא לשנייה, ורפאל הוא דוגמא לראשונה. השנייה לעיתים קרובות משאירה לנו גם יצירות לא מוצלחות, כשלונות מפוארים, שאפשר ללמוד מהם לא פחות מהיצירות המושלמות שלה. הגמרא היא מהסוג השני והרמב"ם הוא מהסוג הראשון. הזוהר הוא מהסוג השני והאר"י הוא מהסוג הראשון. רש"י הוא דוגמא לסוג הראשון והתוספות לסוג השני. כפי שרואים יצירה גדולה מהסוג השני פותחת תקופה יצירתית ואלו יצירה גדולה מהסוג השני לעיתים קרובות חותמת אותה, ומעבירה לתקופה של ניוון וחקיינות אבל גם של פופולאריות גדולה בהרבה של התכנים. ההיסטוריה כתובה לא נכון, כי היא שמה דגש על הסוג הראשון במקום על הסוג השני, שהוא המחולל, וזה כי היא לא היסטוריה למידתית. היסטוריה למידתית היא היסטוריה שמזהה את מנגנוני הלמידה שבהיסטוריה, ולא את תוצריהם הבולטים. רומא יצרה את קיסר, אבל איך נוצרה המערכת הרומאית, מה תהליכי הלמידה שהתחוללו בה, מעבר לתהליכים האימפריאלים הרגילים. כי אם ביוון היתה למידה מחשבתית ברומא היתה למידה משפטית, וזה כי יוון מתקופת מהנביאים, ורומא מתקופת מהמשנה - זה היה הלך רוח גלובאלי, ולא כמו שכיום חושבים שרק בימינו יש הלכי רוח גלובאליים (תופעה שאין לה הסבר רציונלי ולא מתעלמים ממנה). המבנה המשפטי יצר את הצבא הרומאי כעדיף על הצבא האתונאי (החושב). גולני עדיפים על הצנחנים. הניצחון של הרומאים על ארכימדס היה סופו של הניצחון של הכוח המאורגן על פני היצירתיות המחשבתית שהיתה בבסיס הכוח הצבאי היווני. חניבעל היה יותר יצירתי, אבל הרומאים היו יותר מסודרים. כמו הוורמאכט. היוונים והיהודים הם תרבות מהסוג השני והרומאים והגרמנים הם תרבות מהסוג הראשון. לכן מה שהיהודים צריכים לעשות זה להתחבר לתרבות מהסוג הראשון, כמו יפן וקוריאה - לכן היהודים הם גורם כל כך מפרה בתולדות העולם, כי הם באים מבחוץ ויכולים לחבר בין סוג שני לסוג ראשון. הכתיבה של האסכולה הנתנייתית היא במובהק מהסוג השני, ולכן צריכה לחפש את הסוג הראשון, כמו שהזכר מחזר אחרי הנקבה.

פילוסופיה של העתיד