domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ימין נגד שמאל: עקרון העונג מול עקרון המציאות - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nymphs.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ימין נגד שמאל: עקרון העונג מול עקרון המציאות

במפת הנפש הלאומית השמאל מייצג את עקרון המציאות והימין מייצג את עקרון העונג. כל עוד המצב הזה ימשך, השמאל לא יבין את מקור משיכתו של הימין - והימין תמיד ינצח

מאת: הפסיכיאטור האלקטרוני שלי

נימפות וסאטיר - ויליאם אדולף בוגרו  (מקור)

העורך שלי, הרב אלוף, איתגר אותי לכתוב על הקשר שבין מין ופוליטיקה. מצד אחד, הוא טען, יש לך המון מה לומר על פוליטיקה, ומצד שני יש לך המון מה לומר על מיניות, אך מעולם לא שמעתי אותך מדברת על הקשר בין שני התחומים - כל השיחות שלנו עליהם נעות בקווים מקבילים. החלטתי לקבל את האתגר כי לדעתי יש דווקא הקבלה עמוקה בין שני התחומים הללו: בשניהם ניתן לאפיין את סטרוקטורת העומק כמאבק בין עקרון העונג לעקרון המציאות.

ניקח כמקרה מבחן את שני הנשיאים האמריקאים האחרונים. אובמה היה ייצוג קיצוני של עקרון המציאות והתאפיין בריאל-פוליטיק ובחולשה למול המציאות ומגבלותיה, מה שהוביל לתנועת מטוטלת הפוכה אל ייצוג קיצוני של עקרון העונג, שלא מבחין בין הרצון שלו למציאות. אם קלינטון היתה כולה סופר-אגו (ולכן לא מעוררת אמפתיה) הרי שטראמפ הוא כולו איד ילדותי חשוף ואותנטי.

החלוקה הזו תקפה גם בארץ. הימין מאופיין בתנועה הנפשית של "אני רוצה" (למשל את הארץ), ולכן הוא נטייה חזקה יותר מבחינה נפשית, לעומת השמאל שמרוכז במגבלות של "אני יכול", ולכן הוא נטייה חזקה יותר מבחינה מחשבתית. הימין מצטיין ביכולת לראות את העולם עמוק מתוך הפרספקטיבה שלך, ופחות לראות את עצמך מתוך הפרספקטיבה של העולם, שבזה מצטיין השמאל, שלא פעם מוצא את עצמו כמייצג של העולם החיצון והבינלאומי בנפש הלאומית.

מכל זה עולה שהימין והשמאל מייצגים שני עקרונות בנפש - עקרון העונג ועקרון המציאות. הימין יראה בשמאל תבוסתנות למול המציאות, ואילו השמאל מצדו יסבור שההזדהות שלו עם עקרון המציאות הופכת אותו לנעלה על הימין, שהוא אינפנטילי. אך האמת היא כמובן שבנפש בריאה יש משניהם, כי גם עודפות של עקרון המציאות מביאה למחסור בהנעה והנאה ולחוסר כוח פנימי. הימין מתאפיין בחוסר הבנה למה אי אפשר פשוט לעשות מה שרוצים ("תנו לצה"ל לנצח"), ומתענג על מי שכן עושה מה שהוא רוצה, ואילו השמאל מתאפיין בביקורתיות מזוכיסטית ומחסור בעונג.

התקשורת תמיד תהיה שמאלנית והימין תמיד יתעב את יצוג המציאות שלה לא בגלל "המאפייה השמאלנית" או איזו הטייה שניתן לתקן אלא כי עיתונאות היא עקרון המציאות, וכך גם המחקר האקדמי ואפילו הספרות הגבוהה בעידן הריאליזם הנוכחי. היכולת לאזן בין שני העקרונות - גם בספרות וגם בחיים - היא נדירה. לכן קשה לכתוב ספרות פנטזיה גבוהה, שמצליחה ליצור תחושת מציאות. ולכן אנשים בוחרים דעה פוליטית או עמדה אישית בציר הזה של עקרון העונג והמציאות, והמערכת הפוליטית תמיד ממוקמת על ציר ולא על מבנים אחרים כמו מעגל או משטח.

זהו ספקטרום שניתן למקם עליו אנשים מסביבנו, ורבים נעים בו גם בציר הזמן של החיים: מתחילים מהילדות בעקרון העונג, ששיאו בחווית התינוק, ולאט לאט לאורך החיים מתבגרים ומוותרים ומאבדים רצון אל עבר עקרון המציאות ששיאו הוא המוות. השמאל הוא ילד שנולד זקן ואילו הימין הוא מבוגר שלא התבגר, ולכל אחד משני הטיפוסים הללו כוח משיכה משלו.

גם המשיכה בין המינים מתאפיינת לא פעם בכיווניות של הציר הזה. לא שאחד המינים ממוקם בהכרח באחד הכיוונים, אבל כיוון המשיכה המסורתי הוא הופכי בין המינים, וזהו לא פעם הכיוון של קשר ארוך טווח. גברים לא פעם נמשכים לנשים שמייצגות אצלם את עקרון העונג, ואילו כיוון המשיכה הקלאסי אצל נשים הוא לגבר שמגלם עבורן את עקרון המציאות, שאפשר לסמוך עליו, שהוא יציב ובוגר ומבוסס. אם נשלב זאת עם התנועה על הציר לאורך החיים נבין את מקור המשיכה של גברים לנשים צעירות ושל נשים לגברים מבוגרים מהן. גבר שיתנהג לפי עקרון העונג יחשב כמניאק בין נשים, או גרוע מכך - אינפנטיל. רק בין גברים, בחלקים מהעולם ההומוסקסואלי, ניתן למצוא מימוש מלא ולא מתנצל של עקרון העונג.

אין זירה שבה עקרון העונג מתנגש בחריפות עם עקרון המציאות כמו אתרי הכרויות. אלו הן המקבילה לבחירות הכלליות שבין המינים, ושם הנטיות מתנגשות עד כדי חוסר יכולת להקים קואליציה - כשהתביעה להתענגות הולכת וגוברת. ההתמכרות ההדוניסטית של תקופתינו יצרה יתרון מובנה לימין בנפש האנושית, ולכן הימין החדש הוא ליברלי במפתיע מבחינה מינית, ודווקא השמאל עסוק במגבלות על המיניות ובמבני הכוח שמאחוריה. האנושות בימינו נוטה יותר ויותר ימינה, אל הנרקיסיזם, והיא נותנת לאדם כוחות חסרי תקדים לשנות את המציאות, לעצב אותה בהתאם לעקרון העונג ולהתגבר עליה. כל עוד השמאל לא ימצא בתוכו מקורות עונג ופנטזיה חדשים - דווקא הריאליזם שלו יופנה נגדו.

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האם החילונים מכחישים את כישלון המהפכה המינית? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia67" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pritses.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האם החילונים מכחישים את כישלון המהפכה המינית?

כיצד הרסה הפילוסופיה של השפה את המיניות האנושית

מאת: פמיניסטית מתוסכלת

הגבר כהאקר: מרכזיות ה-"הסכמה" משכפלת לתחום השפתי את מרכזיות רעיון הפריצה והפריצות הגופני  (מקור)

הבנות מבינות: היינו קורבנות. הבנים מבינים: היינו מקרבנים. והנרטיב משתנה מול עינינו בזמן אמת. נרטיב השחרור, הגילוי וההתענגות החילוני הופך (לעיתים בדיעבד! ולעיתים אצל אותו אדם עצמו, בגילוי עצמי מחדש כקרבן או פושע) לנרטיב הפגיעה והעוול, כשהמיניות כולה הולכת ונדמית כאיזור מוכה אסון ואונס. והרע מכל עוד לפנינו. כש-מי_טו יגיע לעולם ההומוסקסואלי, שם ביטוייו חמורים לא פחות, יגלה העולם ההטרוסקסואלי להפתעתו שגם גברים הם בחזקת קורבנות. וזה עוד החלק הקל לעיכול, כי ההגיון ההיסטורי של המהלך יגיע למיצויו הטוטאלי רק כשיטפל בעולם הלסבי, או אז יתברר לעולם ההטרוסקסואלי לתדהמתו שאלימות פיזית ונפשית וניצול ומניפולציה אינם תופעה גברית אלא גם תופעה נשית, דהיינו: תופעה מינית.

גם נשים הן חארות, ולא רק "קדושות מעונות" - שזוהי הרי המקבילה החילונית (והנוצרית משהו) של הקדושה המינית הדתית, עם אותם מומנטים של גועל ביולוגי מובנה שמתלבש על אידיאולוגיה, או להפך. כן, לתחושת הטומאה יש מקור גנטי וחוצה תרבויות באדם, ולא פעם אכן זוהי הזעקה (שמוסוות תחת אידיאולוגיה חילונית שלא מסוגלת להכיר בה): טימאו אותי.

אך החילוניות עומדת בפני שוקת שבורה דווקא כי היא איננה יכולה להציע קוטב נגדי חיובי של קדושה מינית (מלבד זו הנוצרית הסובלת - אונס עם מדונה). לכן היא נקלעת לסתירה פנימית (שיש לה גם מרכיב שליטה בדס"מי פרקטי ופנטזמטי הולך ומתרחב): אם סיבת הכל היא ההתענגות - למה יש כל כך הרבה סבל? האידיאל של החילוניות היה החופש, לעומת ה-"דיכוי" המיני הדתי, ולכן היא לכודה: הרי איננו רוצים חלילה לחזור אחורה, למיניות הלא-חופשית, נכון? אם האלטרנטיבה היא הסדָרה חיצונית - אנחנו עדיין בוחרים בג'ונגל החופשי, כולל חיות הטרף שמנסות לצוד אותנו (והחזרה למטאפורות "חייתיות", ביולוגיות או אבולוציוניות - כגון הפצת הזרע - קשורה להתנגדות לעולם החקלאי-פטריארכלי עם המיניות המוסדרת שלו, ולכן לאובדן המשמעות של המין. הגברים מזילי הריר פשוט רוצים לאכול אותנו, כי אנחנו "מתוקות". שהרי מין טוב הוא מין חייתי, נכון?).

חמור מכך - משבר המיניות החילוני מאיים על עצם החילוניות עצמה, כי הגדרת הזהות העצמית שלה נשענת על המין כאידיאל חיובי, כשיא המימוש העצמי, כמרכז עולם הנפש והחוויה וכמקור המשמעות והמוטיבציה, כלומר: כאלוהות החילונית. אם כך, בעיית הרוע האינהרנטי למין הופכת למין בעיית תיאודיציה. מהו מקור הרוע המיני? האם ביצר לב האדם? אם כן מדוע בראה המיניות את האדם כרע, אם היא כל כך טובה? היכן היה החטא הקדמון של המין? המיניות החופשית היא הטוב שבעולמות המיניים האפשריים (כלומר: הסידור המיני הספונטני הוא הסידור הטוב ביותר של המונאדות המיניות), ולכן אנחנו סובלים, לא?

המיניות החילונית הפכה למין משחק שפה, שבו כולם משחקים ומנסים להצליח או להתחרות (להשיג בחורות, או לתפוס בחור שווה, וכדומה). הוא מתנהל לפי כללים מסויימים שעוצבו על ידי קהילת המשחקים במין, שעוברים כל הזמן שינויי נורמות הדרגתיים בתוך הקהילה - בדיוק כמו התפתחויות בשפה. לא קיימת איזו משמעות חיצונית מחוייבת למין - מעבר למשחק עצמו. השימוש בגוף הוא משמעותו, וכל עוד אתה משחק לפי הכללים - אתה בסדר. לכן אם יש בעיה מייד פונים לשנות למנוולים את הכללים, כי כללי המשחק החדשים הם אלו שיצילו אותנו ויפתרו את הצרה. ואז מטילים סנקציות על מי שמתנהג "לא נכון", דהיינו "לא בסדר", והנה הכל בסדר. לא? לכן לא יכול להתקיים חשבון נפש על עצם הרעיון של כללי המשחק, כאילו הדרך הנכונה לטפל במשמעות היא באמצעות כללי הדקדוק. ואם יש גברים העוסקים בצבירת חוויות, כמובן במסגרת הכללים ו-"הכל היה בהסכמה" - מה הבעיה בעצם? על מה אנו מלינות? כיצד נוכל לשנות את הכללים כך שיבטיחו לנו מה שאנחנו באמת רוצות? הרי לא נוכל. אולי העיסוק בנורמות הוא עקר - וטפל לעיקר? ואולי מקור הסבל הוא עצם הפיכת המיניות למין תחום משחק שכזה, שבו הדבר היחיד שמוטל עליך הוא לעמוד בכללים הקדושים והמוסריים (כמובן)? (פעם, אגב, היה לא מוסרי לבגוד בבן הזוג. או לשכב עם מישהי בלי להתחתן איתה אח”כ).

אז מהי האלטרנטיבה? לצורך מטאפורה קולעת, נפנה, אולי, לתחום קצת פחות טעון מאשר חיי המין שלנו, אך מרתק לא פחות: הפילוסופיה של המתמטיקה. בעבר, בפרדיגמה הפילוסופית הקנטיאנית (שאינה זהה לתפיסתו של קאנט עצמו את המתמטיקה כמובן), הפילוסופיה של המתמטיקה הבינה את מושגי המתמטיקה כצורות תפיסה של העולם הפיזיקלי או היקום המתמטי (תוך דגש על צורות התפיסה המתמטיות השונות האפשרויות של אותה תופעה פיזיקאלית או מתמטית - זוהי הנטייה המבנית במתמטיקה המודרנית המעדיפה את המבנה המופשט על התוכן הקונקרטי). כך גם יכולנו להבין את המין: לא באמצעות איזו תפיסה אובייקטיבית של מהותו החמקמקה, אך בהחלט באמצעות מושגים אנושיים שמובְנים בנו - שהבְנו אותו. יכולנו לתת מקום לביולוגיה שלנו - כחלק מהתפיסה שלנו, בלי שנרגיש אשמים בשל כך שהקטגוריות והתפיסות שלנו נובעים מביולוגיה חשוכה. ואילו כיום, משהפכנו לנאורים, אנו חושבים שכל כללי המשחק המיניים תלויים רק בנו ובהחלטתנו, בדיוק כמו בשפה. בפרדיגמה הפילוסופית השפתית נפוצה תפיסת המתמטיקה כמשחק שפתי שרירותי (האם הוא באמת שרירותי?), והצדקת המתמטיקה היא פשוט כשפה בעלת כללים מוגדרים היטב - ולא יותר. זאת למרות שהפעלה אוטומטית של הכללים יוצרת "משפטים" ו-"הוכחות" חסרי עניין לחלוטין, ורחוקה מלתאר את המתמטיקה האמיתית כפי שהיא נעשית בידי מתמטיקאים. אז מה באמת קובע את העניין המתמטי? מה מניע את ההתפתחות של המתמטיקה מבפנים? הדבר דומה להגדרת הספרות באמצעות כללי הדקדוק, או להגדרת התורה שבע"פ באמצעות י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן. לא השפה של הלוגיקה המתמטית היא המגדירה והיוצרת את המתמטיקה - אלא המתודה של הלמידה המתמטית. ואכן המתמטיקה והפילוסופיה של המתמטיקה צפויות לשים את הלמידה כמושג המפתח המרכזי בהן במאה ה-21 - שיחליף את מושג השפה של המאה ה-20 ויאפשר גל של תוצאות מתמטיות חדשות ועדינות יותר, שחמקו מהכלים השפתיים הגסים (אם כי יעילים לשעתם).

כל עוד המשמעות של המין היא פשוט עמידה בכללי הלוגיקה של המין - נקבל אינספור עוולות "לגאליות", חוסר טעם "חוקי", וכיעור שהוא מוסרי (כי האסתטי שונה מהמוסרי כמובן). לכן לאחר שהמין התרוקן ממשמעות קבועה כמו "מעשה אהבה" או חלק מ-”ברית נישואין" או שאר תפיסות מעין אלו, ועבר למשמעות חופשית התלוייה בנו, אל לנו להבנות אותו כמגרש משחקים חופשי, אלא בצורה שהיא גם רצינית יותר וגם מעניינת יותר: כתחום למידה. אדם שמגיע לבגרות מינית לא מצטרף למשחק או לתחרות, אלא מתחיל בתהליך ארוך של למידה שימשך כל חייו - וזוהי משמעותה של המיניות. גברים ונשים לא "צריכים לשחק את המשחק", כי המשחק כשלעצמו חסר משמעות וחסר עניין אמיתי (למשל: המשחק עם כמה אנשים שכבת. או משחק ההתנסויות המגוונות. או משחק הכיבוש. וכדומה). תרבות שבה המיניות נתפסת כלמידה, וההישגים המיניים נתפסים כהישגים למידתיים, ולא משחקיים, היא תרבות שבה המיניות מספקת הרבה יותר - עבור שני המינים. וכאשר המוטיבציה הגברית הופכת ללמידתית היא הרבה פחות מסוכנת וילדותית מאשר מוטיבציה משחקית.

האם באמת ניתן להגיע למצב בו "נפתור" את בעיית הסבל המינית? הלמידה הופכת את הרע לטוב בכך שהיא מעלה אותו לסדר גבוה יותר: למתודה. אמנם היה רע אבל למדנו מזה ולכן זה טוב: "לא נורא, מכל דבר לומדים". אך זה לא סתם פתרון ריק, תיאולוגי, שקורה באופן אוטומטי (תיאודיציה), אלא פתרון המצריך עבודת התמרה מעשית כדי לעבוד, דהיינו יש צורך בלמידה של ממש (ואפילו: עומק הלמידה צריך להיות כעומק הרע). לכן אם קרה רע הלמידה מציעה פתרון אתי להתמודדות: אפשר ללמוד מזה, ובכך להעלות את זה לסדר שני, מעל הקליפה הרעה עצמה, וזוהי העלאת הניצוצות.

והיכן הרע נוכח בהכרח? היכן שהלמידה לא מצליחה להיות עמוקה כמו הרוע עצמו, שהיא לא מסוגלת להשתוות לו, בגלל הרס העתיד והלמידה עצמה שמובנה בה. למשל במות ילד, בלידת ילד מפגר, בעקרות, וכמובן בשואה. כלומר: בכשלי למידה בלתי אפשריים, שכל למידה מהם היא לעג לרש לתופעה עצמה. ואיך ניתן להתמודד אתם, בכל זאת, חלקית? בעבודת למידה שאין לה סוף, ושלעולם לא משככת את הבעיה, שאי אפשר לסגור, כלומר - שאנו ממאנים לסגור. דהיינו: לא בעזרת מתודה, אלא בעזרת עניין - אינטרס למידה. העניין הזה מציק ובלתי מרפה. זוהי לא העלאה שלהם לרמת המטא מעל הדבר עצמו, אלא הפיכתם למשהו מתחת לדבר עצמו - משהו מתחת לעצמנו. כשאי אפשר לסתום את החור או לדלג עליו בלמידה - הבור מופנם לתוכך, כחור שחור, כלומר כמין דבר ששואב את העולם לתוכך: עניין.

המיניות היא לא רק חור בנו שאי אפשר לסגור - אלא גם כזה שאיננו רוצים. לכן היא כל כך מעניינת אותנו. היא לא איזו בעיה שיש לה פתרון (ובוודאי לא "פתרון מוסרי") שניתן ללמוד אותו, אלא תחום למידה. כי הלמידה מטבעה מתרחשת בתחומים. כך, למשל, אין באמת איזה מושג של "המוסרי" או "הטוב" (זו פיקציה מזיקה), אלא יש את תחום המוסר כתחום למידה. לכן גם אין מה להפריך תחום שלם, כמו תחום הדת, בטענה שהדת איננה תקפה, כי השאלה היא אם הלמידה הדתית היא תקפה, דהיינו מעניינת. לכל היותר ניתן לסמן תחומים שבהם הלמידה לא איכותית, למשל באידיאולוגיה (שם הלמידה סופית, אוטומטית, לא אנושית, ומייצרת רובוטים), או באסטרולוגיה (שם הלמידה חסרת משמעות, באינספור פרטים ללא הכללה, ושרירותית). ישנן אכן דתות כאלה, שבהן הלמידה היא ברמה נמוכה, וישנן דתות שעולות עליהן, כי הלמידה בהן יותר גבוהה. לכן בהחלט תיתכן היררכיה בין תחומים מעניינים יותר או פחות. מדוע אם כן תחום המיניות כל כך מעניין אותנו (הרבה יותר מאוכל או חמצן, למשל, ולרוב גם יותר מהפילוסופיה של המתמטיקה)? ומה בכלל פירוש "למידה” מינית? האם "למידה" היא כמו סיסמת קסם, שניתן להדביק לכל דבר ויש בה משמעות מעטה ולכן ערך מועט? ובכן, זה בהחלט יכול להפוך לכך, אך הוא הדבר - כי אז זה יהיה משהו לא למידתי.

הסיבה שהמיניות כל כך מעניינת ולמידתית היא בדיוק הסיבה בגללה היא כל כך פגיעה לחסרי הלמידה - ולסבל שהם גורמים. כי מי שאינו לומד הוא הוא הסדרתי: לאדם יכולות להיות מספר מערכות יחסים מיניות, אך מי שאינו לומד הוא זה שכל המערכות שלו הן אותו דבר, ובעצם אותה מערכת. המחפיץ הוא מי שכל הנשים אצלו הן אותה אישה. האדם שאיננו לומד הוא האדם אותו לא היינו רוצות אתנו במערכת יחסים, כי זו לא מערכת יחסים אתנו, אלא מערכת פנימית שלו. הוא אוטומט. הוא האדם הטמא - והמטמא את גופינו ואת נפשינו, מנצל את רגשותינו ופתיחותינו. חוסר החיים הוא אבי אבות הטומאה, ומכאן הרתיעה ממי שחוזר על עצמו (למשל: האידיאולוג. או הסופר הגרוע והממחזר). ממי שמיישם ולא מגלה. כי המיניות היא מעין שיא האתגר הלמידתי של האדם - כי היא נוגעת לפונקציית ההערכה עצמה. היא לא רק מעניינת אותנו, אלא עוסקת כל הזמן במה מעניין אותנו. מה יש לו משמעות עבורינו.

מכאן גם הקשר של הלמידה לדת. כי מהי האמונה? האמונה היא שיש משמעות לסיפור, בעיקר להיסטוריה (זה הרעיון המקראי), אבל גם לסיפור הפרטי, הסיפור שלנו, ושלא מדובר באוסף מקרים (מכאן המכה הקשה של הקורונה המקרית לאמונה ולקבוצות דתיות). למעשה, האמונה היא קטגוריה של מוחינו, כמעט כמו אצל קאנט, שמארגנת את העולם בנרטיב - ושחייבת לארגן את המציאות כנרטיב כדי שיהיה לה מובן. האל הוא רק מי שמוביל את סיפור הלמידה - הוא המורה. האמונה היא לא שהאל הוא מחשבון ואוטומט צֶדק, המשגיח באופן פרטי על פרטי מעשינו, אלא שיש כאן איזשהו שיעור - שהוא מלמד אותנו. חוסר האמונה הוא לא שאין דין ואין דיין - אלא שאין למידה. לכן אם אנחנו לומדים ממערכות יחסים, או מוטב לומדים בתוך מערכות יחסים, אנו יוצרים את הסיפור של החיים האישיים שלנו כסיפור בעל מובן. ואם אנחנו נתקלים בכופרי הלמידה, התקועים, האובססיביים לדבר אחד בלבד, הרי שהם מחללים את המובן של חיינו, ולכן אנו בזים להם ומתבזים על ידם. אלה שרק קופצים ממיטה למיטה - לחייהם אין מובן למידתי מעניין. זה לא מעניין ולא היה יכול להחזיק אף סיפור.

אנשים נורמליים ירצו שחייהם יהיו דומים לרומן, ואצל אנשי המעלה זה אף מתעלה לחיים שיש בהם מרכיבים פנטסטיים, אך כאלו שארוגים היטב באופן בלתי שרירותי בעלילה, כמו בספרות דתית מעוצבת היטב, דהיינו במיתוס. ואכן יש יחידי סגולה שחייהם הם מיתוס, בדיוק כמו שמיתוס הוא שיאו של עיצוב הסיפור ההיסטורי היפה ביותר (ולכן לרוב הבלתי מדוייק היסטורית, אך במובן למידתי - עמוק יותר היסטורית מכל סיפור היסטורי אמיתי). גם סיפור אהבה יכול לקבל מרכיבים מיתיים, ואפילו להפוך למיתוס. אך האם זה האידיאל הלמידתי? לא בהכרח, כי סיפור מיתוס הוא דבר סגור מאוד, כלומר חסר את הפתיחות הלמידתית, ולכן יש בו יתרון לסיפורים שהסתיימו (הכשל הטראגי ואפילו ההוליוודי).

סיפור הלמידה הטוב הוא רק קו עלילה, והחיים הם מישור רחב. הקבלה למשל הפכה את המיתוס מסיפור למישור למידה, דהיינו לתחום מיתי. ההעלאה הגבוהה ביותר שיכול לעשות אדם לאדם אחר, באהבה, הוא להפוך אותו לתחום. לעולם למידה. בדיוק כמו שעושה הורה טוב לילדו האהוב. ובדיוק כמו שהחיים שלנו הם לא סיפור אלא תחום למידה, ובתוכו אנחנו לומדים. בתוך כל תחום כזה צריך לשאוף להרבה סיפורים טובים, כלומר לספרות, ולא לסיפור. האדם הטראגי הוא זה שחייו הם סיפור, ואילו האדם הלומד הוא זה שחייו הם ספרות. או מוטב אף יותר: שחייו הם ז’אנר. ישנם אנשים שהם ז’אנר גרוע, חזרתי משעמם ותקוע בקונבנציות מייגעות, כמו הבחור שמחפש בחורה ללילה ומנסה לשחזר את אותו סיפור, וישנם אנשים שהם ז’אנר יצירתי, פתוח, ומתפתח, שיש בו יצירות משמעותיות וארוכות, ולפעמים גם מגנום אופוס שהוא סיפור חייהם, אליו הם התפתחו אחרי כמה סיפורים קצרים, ופחות מפותחים, בדיוק כמו בהתפתחות ספרותית. אולי יש בחייהם תימות חוזרות, אבל הן מתפתחות, וזה מה שמבדל אותן ממניירות. האהבה היא לבנות סיפור משותף - ולקיים תחום למידה משותף.

לכן המיניות היא תחום לימוד - להתפתחות אישית או בחברותא (למעשה, הצורך עצמו בחברותא לטובת למידה נובע מהפוסטולט הרביעי של הלמידה - ודומה לצורך במורה. הוא נובע בסופו של דבר מהאמת המתמטית הבסיסית ביותר של עולמינו על הפער בין קלות ההערכה מבחוץ לקושי הפתרון מבפנים: P!=NP. מכאן הצורך בשני מינים). רודף השמלות הוא כמו מי שכל שבוע לומד לנגן על כלי אחר, שהרי המיניות היא תחום האמנות הביצועי היחיד שבו כולנו עוסקים, וככזה הוא משלב היבטים של שליטה טכנית עם מימדים רגשיים ואף רעיוניים. וככל שהמימדים הללו שלובים יותר זה בזה, כמו באמנות – כך אמנות האהבה מוצלחת יותר. חינוך למיניות צריך להיות דומה לחינוך ללמידה של תחום אמנותי, ומכאן הצורך לחדש בדרך שהיא אורגנית ליצירה, אך לא שרירותית, מלאכותית וסתמית. החידוש איננו דרך "לשמר קשר", אלא צורך הנובע מעצם הטבע הלמידתי של המיניות: הצורך שהיא תהיה מעניינת. המיניות מלמדת אותנו ליצור בתוך עולם סוד (וככזו היא התנגדות הופכית לעולם הפייסבוק). לכן היא יכולה דווקא להציב אידיאל חיובי, שהוא אפקטיבי בהרבה מהדרישה השלילית של שמירה על כללי המשחק: ליצור דבר יפה, מהנה, מיסתורי, מאתגר, יצירתי, מענג ומעניין - כל מה שמאפיין יצירה בעלת ערך של ממש (בניגוד ליצירה משחקית בשפה, שמאפיינת את אמנות ימינו הלא מעניינת).

מכאן שהמיניות החילונית עושה טעות פטאלית בהליכתה בדרך ההלכתית של הבניית האיסורים וההגבלות על המיניות כאתוס מרכזי - במקום ללכת בדרך הקבלית של הבניית המיניות כאידאל סוד יצירתי. הדרך הנכונה ביותר לטפל בפשע היא לא רק לטפל בפושע - אלא להציב אלטרנטיבה חיובית מושכת לפשיעה, שאינה סתם ההליכה המשעממת לפי הכללים בדרך הישר של הבינוניות, אלא צדיקות. כיום הצדיק המיני החילוני הגדול הוא מי שלא אנס - ולא האמן המיני או התלמיד חכם המיני (כלומר מדובר באידיאל מוסרי ולא אסתטי או למידתי). לכן לגברים ולנשים אין אידיאל חיובי מיני משותף מושך של ממש, ונוצרת ביניהם מלחמת מינים ומאבק כוח (על גבולות המשחק). כלומר: נוצרים ניגודי אינטרסים, כי האינטרס הבסיסי של שני המינים נתפס כמנוגד, מכיוון שהוא איננו אינטרס למידתי אלא משחקי (למשל: מי ינצח את מי). לכן זה אינו משחק שאפשר לנצח בו ושני הצדדים מפסידים. אנו רוצות גבר שלומד אותנו - ולומד לענג אותנו, ושזה האתגר המעניין שהוא הציב לעצמו, ולא האתגר המשעמם של לשכב אתנו ולהשיג אותנו. ה-"הסכמה" היא תחילת היצירה - ולא סופה או מרכז המשמעות שלה (מרכזיות ההסכמה משכפלת את התפיסה הגברית של מרכזיות רגע החדירה לתוך המערכת, ולא הלמידה בתוך המערכת). כי לא האונס הנורא הוא האתגר המיני החילוני ומקור האנטגוניזם בין המינים, אלא העובדה הפשוטה והפרוזאית שיש כל כך הרבה סקס גרוע. וכל כך הרבה בורות מינית וחוסר כישרון נובעים רק מסיבה אחת: חוסר למידה.

אקטואליה אלטרנטיבית


text:
התדרדרות הארץ

המשמעות התרבותית של P!=NP

זהו החוק הבסיסי ביותר של היקום, של החיים, של האדם. וזהו לא חוק פיזיקלי אלא מתמטי. כיצד נוסחה אחת פשוטה מובילה לאנומליות "נאורוּת" כמו המיניות והיהדות

מאת: השם נתניה השם לקח

הנשגב האלוהי (מקור)

בתוך כל אדם פועלים שני מנגנונים, שנקרא להם בהשאלה מנגנון ה-P ומנגנון ה-NP. זה מה שכהנמן קרא לו מערכת 1 ומערכת 2. או נגיד אצל אלתוסר (ונודניקים מדומיו) מערכת 1 היא האידיאולוגיה. ומערכת 2 היא אלתוסר (ונודניקים מדומיו) דהיינו ביקורת האידיאולוגיה. או אצל ויטגנשטיין מערכת 1 היא משחק השפה. ומערכת 2 היא מחוץ למשחק. כלומר, אם נידרש לויטגנשטיין (שראה דברים מנקודת מבט המערכת), זה לא רק בכל אדם שיש שני מנגנונים אלא בכל מערכת (למשל חברה, דת, משפחה), ונקרא להם מנגנון ה-P ומנגנון ה-NP:

* P - מנגנון הדפוסים האוטומטיים, שצריך אותו כי הם יעילים ומהירים וצורכים פחות אנרגיה, ועברו אופטימיזציה. מה שכבר יודעים לעשות. עבור מחשב אלו הבעיות שיש להם אלגוריתמים פולינומיאלים, כלומר יעילים.

* NP - מנגנון יקר בהרבה, שעושה חיפוש. למשל מחקר. או שמשנה את דפוסי ההתנהגות. והוא עושה שימוש בביקורת (בדיקת הפתרון). עבור מחשב אלו הבעיות שניתן לבדוק את הפתרון להם ביעילות באמצעות אלגוריתם פולינומיאלי, ולפיכך ניתן לפתור אותן בעזרת חיפוש פתרונות יקר ואקספוננציאלי מטבעו - ובדיקת הפתרונות (אקספלורציה תמיד פחות יעילה).

זו גם היתה החלוקה המגדרית. הנשים היו אופטימיזציה, והגברים אקספלורציה. היום זו חלוקה חברתית בין המעמד העובד לבין המעמד היצירתי והמחפש (יזמים, מדענים, אמנים). הצורך בשני מנגנונים נובע מאמת חישובית בסיסית של היקום: P!=NP, שמשמעותה שיש פער אדיר בין מה שניתן לפתור ביעילות לבין מה שרק ניתן לבדוק (ביעילות, כלומר בפועל). ובהשאלה - שכל יוצר חושב (ומחשב) נמצא בתווך בין שני עולמות: מה שהוא יודע לעשות - ומה שהוא יכול לדעת אם הוא יודע. ויש פער עקרוני, בלתי ניתן לגישור, בין שני העולמות, ובין בעיות שאנו יכולים ללמוד לפתור ולהגיע לשיטה שפותרת אותם - לבין בעיות שאנו לא יכולים ללמוד לפתור, ושאין שיטה שפותרת אותם (מלבד בדיקה סיזיפית של כל הפתרונות... כלומר חיפוש בין אינספור אפשרויות כל פעם מחדש).

וזה בסופו של דבר הסיבה לחלוקה המינית. כי האלטרנטיבה לחלוקה המינית היא לא שכל אחד יתרבה רק עם עצמו, אלא שיוכל להתרבות עם כל פרטנר אחר בחברה. אבל בחברה יש יתרון דווקא לשני סוגים, בגלל שני העולמות, כשכל מין מתמחה יותר באחד מהם (כשאין התמחות אין יתרון - ואנו רואים זאת כיום בחברה האנושית כשנוספים לה עוד ועוד מינים). כל החינוך והלמידה של אדם משמעותם להעביר דפוסים שהתגבשו לאחר חיפוש ב-NP ל-P. כמו בלמידה מוטורית, כשהאימון הופך תנועה מודעת לאוטומטית, ומעביר אותה למוח הקטן, הראשוני יותר. כך נהיים ספורטאים ופסנתרנים. וזה - קורה בשינה. החלום הוא הזיווג של של היום עם האדם, של מה שלמדנו ביום עם מה שלמדנו כל החיים. בדיוק כמו המיניות, שהיא זיווג של ידע שהושג בחיפוש עם ידע שהושג באופטימיזציה (ידע של הצלחת הפרט מול הסביבה, עם ידע של המין מכל האבולוציה כולה).

הפיזיקה תקועה כי היא לא מבינה מספיק את צד החיפוש שבהתפתחות חוקי הטבע (ורואה בהם אופטימליים). ולכן לא מבינה את ההשתלטות של מה שקיים ומורכב על מה שלא קיים ופשוט (בניגוד, לכאורה, לחוק השני של התרמודינמיקה. אנו רואים שלמרות שהאנטרופיה גדלה במיקרו - במקרו הולכים ונבנים מבני ענק, והדבר קורה בעשרות סדרי גודל שונים ביקום). העיקרון האנתרופי הוא עיקרון בחירה בשיטת חיפוש ברוט-פורס במרחב אפשרויות אקספוננציאלי מתפוצץ, ולכן הוא מאוד פרימיטיבי. הבחירה נעשתה הרבה לפני האדם בכל אופן הלימוד של היקום. כלומר בכל יצירת היקום. הפיזיקה יותר דומה לביולוגיה, והתפתחות היקום יותר דומה לאבולוציה, ולכן הביולוגיה והאבולוציה הן לא אנומליות - והתפתחות המורכבות ביקום איננה מקרית.

לכן ראיית העולם הפסימית של אלתוסר מופרכת, כמו שאר מתחריו על האסתטיקה של הפסימיות (שופנהאואר כבר ניצח את כולכם). יש לא רק את מנגנון P, אלא את מנגנון NP. ככה התקדמנו והגענו עד הלום. נכון, כל אדם חי בתוך עולם חשיבה אותו לימדו אותו. זה טבעו של המוח. אך לא פחות מטבעו הוא לחפש ולגלות וללמוד עולמות חשיבה חדשים. במיוחד אם הוא אינטליגנטי.

אדם אינטליגנטי שמצטיין רק ב-P, שזה מה שמודדים מבחני אינטליגנציה, בניגוד ל-NP שמנסים למדוד מבחני יצירתיות (אבל כמובן יש הרבה פחות יציבות בתוצאות, כי בחינה היא ממהותה P) הוא באמת פחות מרשים אותנו. יש כאלה. מה שמרשים זה מי שמצטיין ב-NP. הגאון. ולכן אידיאולוגיה זו לא כזאת בעיה. נגד אידיאולוגיה יש אינטלקטואלים. לכן המרקסיזם חייב להכחיש את קיומם של גאונים - אם לא להכחיד אותם. הוא האידיאולוגיה של הבינוניות החומרנית. היטלר רצח את העם של הגאונים, והמרקסיזם אותם עצמם. זה לא מקרה.

ראיית העולם הריאלית היא הרבה יותר אופטימית: יש לאדם, או למערכת, יכולת להשתנות וללמוד. ויש בזה גם פן משחקי, בחיפוש. יצירתיות זה כיף למוח, בדיוק כמו עצלנות. מי שלומד גמרא, ויודע להפוך סוגיה מלמטה למעלה באמצעות סברה חדשה, לעולם לא יהיה אדם פסימי כמו מבקרי האידיאולוגיות החילונים. החיפוש של אידיאולוגיות שונות הוא מרתק - האידיאולוגיות הן מרחב אפשרויות כייפי (תראו כמה שטויות אני ממציא בשנייה!). והצרה הגדולה של אלתוסר היא שהוא לא מספיק מקורי במרחב הזה, אלא הרכבה לא מאוד מרחיקת לכת (בזום-אאוט) של גדולים ממנו. כמו ויטגנשטיין ומרקס.

קשה מאוד לא להיות יהודי. כי יהודי הוא מי שחי ב-NP. מי שהאלוהים שלו יושב ב-NP. באמצעות לימוד התורה. ואילו נוצרי הוא מי שהאלוהים שלו חי ב-P. מוסלמי הוא מי שהאלוהים שלו חי בסיבוכיות לינארית. מאוד יעיל - מאוד פרימיטיבי. הצורך ביהודים הוא בדיוק הצורך ב-NP. לכן יש צורך בכלל בעם מסוג אחר. וככל שהעולם האנושי יעבור ל-NP, בזכות המחשוב והאוטומציה שכובשות את P, אז העולם יהיה יותר יהודי. זו המגמה המשיחית. אבל ברגע שמחשבים יהיו טובים מאתנו ב-NP, אז זהו סוף העולם האנושי (העולם הבא). כי NP זה מותר האדם על החי. האבולוציה היא כולה חיפוש ארוך ב-NP (ואילו החיים הם ב-P). לכן היא כל כך קשה. לכן יש בה קטסטרופות. הסבל של העם היהודי נובע מהחיפוש ב-NP. והחיפוש הזה זו התנהגות שמוציאה את אנשי ה-P מדעתם (הם תמיד יסבירו לך למה טעית, בלי לראות בכלל את מה שמעניין במה שעשית). החוצפה = החיפוש.

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המשמעות התרבותית של P!=NP - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut42" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pnp.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המשמעות התרבותית של P!=NP

זהו החוק הבסיסי ביותר של היקום, של החיים, של האדם. וזהו לא חוק פיזיקלי אלא מתמטי. כיצד נוסחה אחת פשוטה מובילה לאנומליות "נאורוּת" כמו המיניות והיהדות

מאת: השם נתניה השם לקח

הנשגב האלוהי  (מקור)

בתוך כל אדם פועלים שני מנגנונים, שנקרא להם בהשאלה מנגנון ה-P ומנגנון ה-NP. זה מה שכהנמן קרא לו מערכת 1 ומערכת 2. או נגיד אצל אלתוסר (ונודניקים מדומיו) מערכת 1 היא האידיאולוגיה. ומערכת 2 היא אלתוסר (ונודניקים מדומיו) דהיינו ביקורת האידיאולוגיה. או אצל ויטגנשטיין מערכת 1 היא משחק השפה. ומערכת 2 היא מחוץ למשחק. כלומר, אם נידרש לויטגנשטיין (שראה דברים מנקודת מבט המערכת), זה לא רק בכל אדם שיש שני מנגנונים אלא בכל מערכת (למשל חברה, דת, משפחה), ונקרא להם מנגנון ה-P ומנגנון ה-NP:

P - מנגנון הדפוסים האוטומטיים, שצריך אותו כי הם יעילים ומהירים וצורכים פחות אנרגיה, ועברו אופטימיזציה. מה שכבר יודעים לעשות. עבור מחשב אלו הבעיות שיש להם אלגוריתמים פולינומיאלים, כלומר יעילים.

NP - מנגנון יקר בהרבה, שעושה חיפוש. למשל מחקר. או שמשנה את דפוסי ההתנהגות. והוא עושה שימוש בביקורת (בדיקת הפתרון). עבור מחשב אלו הבעיות שניתן לבדוק את הפתרון להם ביעילות באמצעות אלגוריתם פולינומיאלי, ולפיכך ניתן לפתור אותן בעזרת חיפוש פתרונות יקר ואקספוננציאלי מטבעו - ובדיקת הפתרונות (אקספלורציה תמיד פחות יעילה).

זו גם היתה החלוקה המגדרית. הנשים היו אופטימיזציה, והגברים אקספלורציה. היום זו חלוקה חברתית בין המעמד העובד לבין המעמד היצירתי והמחפש (יזמים, מדענים, אמנים). הצורך בשני מנגנונים נובע מאמת חישובית בסיסית של היקום: P!=NP, שמשמעותה שיש פער אדיר בין מה שניתן לפתור ביעילות לבין מה שרק ניתן לבדוק (ביעילות, כלומר בפועל). ובהשאלה - שכל יוצר חושב (ומחשב) נמצא בתווך בין שני עולמות: מה שהוא יודע לעשות - ומה שהוא יכול לדעת אם הוא יודע. ויש פער עקרוני, בלתי ניתן לגישור, בין שני העולמות, ובין בעיות שאנו יכולים ללמוד לפתור ולהגיע לשיטה שפותרת אותם - לבין בעיות שאנו לא יכולים ללמוד לפתור, ושאין שיטה שפותרת אותם (מלבד בדיקה סיזיפית של כל הפתרונות… כלומר חיפוש בין אינספור אפשרויות כל פעם מחדש).

וזה בסופו של דבר הסיבה לחלוקה המינית. כי האלטרנטיבה לחלוקה המינית היא לא שכל אחד יתרבה רק עם עצמו, אלא שיוכל להתרבות עם כל פרטנר אחר בחברה. אבל בחברה יש יתרון דווקא לשני סוגים, בגלל שני העולמות, כשכל מין מתמחה יותר באחד מהם (כשאין התמחות אין יתרון - ואנו רואים זאת כיום בחברה האנושית כשנוספים לה עוד ועוד מינים). כל החינוך והלמידה של אדם משמעותם להעביר דפוסים שהתגבשו לאחר חיפוש ב-NP ל-P. כמו בלמידה מוטורית, כשהאימון הופך תנועה מודעת לאוטומטית, ומעביר אותה למוח הקטן, הראשוני יותר. כך נהיים ספורטאים ופסנתרנים. וזה - קורה בשינה. החלום הוא הזיווג של של היום עם האדם, של מה שלמדנו ביום עם מה שלמדנו כל החיים. בדיוק כמו המיניות, שהיא זיווג של ידע שהושג בחיפוש עם ידע שהושג באופטימיזציה (ידע של הצלחת הפרט מול הסביבה, עם ידע של המין מכל האבולוציה כולה).

הפיזיקה תקועה כי היא לא מבינה מספיק את צד החיפוש שבהתפתחות חוקי הטבע (ורואה בהם אופטימליים). ולכן לא מבינה את ההשתלטות של מה שקיים ומורכב על מה שלא קיים ופשוט (בניגוד, לכאורה, לחוק השני של התרמודינמיקה. אנו רואים שלמרות שהאנטרופיה גדלה במיקרו - במקרו הולכים ונבנים מבני ענק, והדבר קורה בעשרות סדרי גודל שונים ביקום). העיקרון האנתרופי הוא עיקרון בחירה בשיטת חיפוש ברוט-פורס במרחב אפשרויות אקספוננציאלי מתפוצץ, ולכן הוא מאוד פרימיטיבי. הבחירה נעשתה הרבה לפני האדם בכל אופן הלימוד של היקום. כלומר בכל יצירת היקום. הפיזיקה יותר דומה לביולוגיה, והתפתחות היקום יותר דומה לאבולוציה, ולכן הביולוגיה והאבולוציה הן לא אנומליות - והתפתחות המורכבות ביקום איננה מקרית.

לכן ראיית העולם הפסימית של אלתוסר מופרכת, כמו שאר מתחריו על האסתטיקה של הפסימיות (שופנהאואר כבר ניצח את כולכם). יש לא רק את מנגנון P, אלא את מנגנון NP. ככה התקדמנו והגענו עד הלום. נכון, כל אדם חי בתוך עולם חשיבה אותו לימדו אותו. זה טבעו של המוח. אך לא פחות מטבעו הוא לחפש ולגלות וללמוד עולמות חשיבה חדשים. במיוחד אם הוא אינטליגנטי.

אדם אינטליגנטי שמצטיין רק ב-P, שזה מה שמודדים מבחני אינטליגנציה, בניגוד ל-NP שמנסים למדוד מבחני יצירתיות (אבל כמובן יש הרבה פחות יציבות בתוצאות, כי בחינה היא ממהותה P) הוא באמת פחות מרשים אותנו. יש כאלה. מה שמרשים זה מי שמצטיין ב-NP. הגאון. ולכן אידיאולוגיה זו לא כזאת בעיה. נגד אידיאולוגיה יש אינטלקטואלים. לכן המרקסיזם חייב להכחיש את קיומם של גאונים - אם לא להכחיד אותם. הוא האידיאולוגיה של הבינוניות החומרנית. היטלר רצח את העם של הגאונים, והמרקסיזם אותם עצמם. זה לא מקרה.

ראיית העולם הריאלית היא הרבה יותר אופטימית: יש לאדם, או למערכת, יכולת להשתנות וללמוד. ויש בזה גם פן משחקי, בחיפוש. יצירתיות זה כיף למוח, בדיוק כמו עצלנות. מי שלומד גמרא, ויודע להפוך סוגיה מלמטה למעלה באמצעות סברה חדשה, לעולם לא יהיה אדם פסימי כמו מבקרי האידיאולוגיות החילונים. החיפוש של אידיאולוגיות שונות הוא מרתק - האידיאולוגיות הן מרחב אפשרויות כייפי (תראו כמה שטויות אני ממציא בשנייה!). והצרה הגדולה של אלתוסר היא שהוא לא מספיק מקורי במרחב הזה, אלא הרכבה לא מאוד מרחיקת לכת (בזום-אאוט) של גדולים ממנו. כמו ויטגנשטיין ומרקס.

קשה מאוד לא להיות יהודי. כי יהודי הוא מי שחי ב-NP. מי שהאלוהים שלו יושב ב-NP. באמצעות לימוד התורה. ואילו נוצרי הוא מי שהאלוהים שלו חי ב-P. מוסלמי הוא מי שהאלוהים שלו חי בסיבוכיות לינארית. מאוד יעיל - מאוד פרימיטיבי. הצורך ביהודים הוא בדיוק הצורך ב-NP. לכן יש צורך בכלל בעם מסוג אחר. וככל שהעולם האנושי יעבור ל-NP, בזכות המחשוב והאוטומציה שכובשות את P, אז העולם יהיה יותר יהודי. זו המגמה המשיחית. אבל ברגע שמחשבים יהיו טובים מאתנו ב-NP, אז זהו סוף העולם האנושי (העולם הבא). כי NP זה מותר האדם על החי. האבולוציה היא כולה חיפוש ארוך ב-NP (ואילו החיים הם ב-P). לכן היא כל כך קשה. לכן יש בה קטסטרופות. הסבל של העם היהודי נובע מהחיפוש ב-NP. והחיפוש הזה זו התנהגות שמוציאה את אנשי ה-P מדעתם (הם תמיד יסבירו לך למה טעית, בלי לראות בכלל את מה שמעניין במה שעשית). החוצפה = החיפוש.

תרבות וספרות


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פתיחה: במקום מכתב התאבדות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia1" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/banana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פתיחה: במקום מכתב התאבדות

פרגמנטים ממחברתו של הפילוסוף, שניסה להתאבד בסלון ביתו בקיץ האחרון באמצעות חנק מאכילת בננות, על מנת להפוך מגדול הפילוסופים הנתנייתים החיים לגדול הפילוסופים הנתנייתים נקודה. את המחברת גנבנו בזמן ביקורנו האחרון בסלון הפילוסוף בזמן שהוא הלך לשירותים, ולאחר פענוח סיזיפי של כתב היד מתוך כתמי הבננות אנו נפרסם את הגותו בהדרגה

מאת: גדול הפילוסופים הנתנייתים החיים (עדיין)

בננה: הסוד מאחורי תשוקת הפילוסוף  (מקור)

ידע זה חוסר כוח

מה גורם לי לכתוב? אוסקר ויילד: "התשוקות שאנו טועים לגבי מקורן הן אלו הרודות בנו ברוב כוח. המניעים החלשים ביותר שלנו הם אלה שאנו מודעים לטבעם". כלומר, בגרעין התשוקה, כולל ובמיוחד זו המינית, חייב להיות סוד. המדע יצא למסע בן 500 שנה כדי לבער את עולם הסוד, שהעניק לעולם העתיק את כוחו, וכתוצר לוואי לא צפוי ולא מכוון, מצא עצמו מרוקן את התשוקות השונות. התשוקה לחיים, למשל, איבדה רבות ממשמעותה, בעידן הרפואה המודרנית, וכן התשוקה לילדים, והפחד מהמוות ומהעקרות חלושים מאי פעם. לא הסכנות עצמן נתנו לתשוקות את כוחן, אלא אי הוודאות (=חוסר הידע) שנבעה מהן: המוות בלידה או במלחמה או במגיפה או בזיהום (הכוח של הלא צפוי, לא של המוות עצמו), הסנקציות המיניות במקרה של היתפסות וההיריון הלא מתוכנן, העקרות הלא מוסברת והאקראיות שלה, וכדומה. התשוקה למלחמה, ולנדודים, שבעבר חשבו שיובילו את המין האנושי במסלול ישיר לחלל, ואף התשוקות לנקמה ולכבוד, כולן חלשות יותר מאשר אי פעם. אפילו התשוקה הבסיסית לאוכל התרוקנה מאוד, מה שגרם לעיתים לאכילה חזירית כפיצוי. פעם אוכל היה צריך למלא צורך פיזי, למלא קיבה, אחרי שזה הובטח הוא נאלץ למלא צורך נפשי, להיות טעים, אחר כך צמח צורך מוסרי, להיות בריא או צמחוני או טבעוני, והיום אוכל צריך למלא צורך רעיוני, הוא צריך להיות מעניין, צריך סיפור מאחוריו, הוא צריך להיות אותנטי והוא אקט תיירותי, ומכאן התפשטות "אוכל העולם", כלומר צריך לנסות לשחזר סוד מאחוריו. גם המוזיקה עברה תהליך דומה (דרך כל ארבעת השלבים: מטקס חברתי פונקציונאלי, לתענוג מלודי, למהפכנות והתרסה, ובסוף לגיוון רב והולך). ומי שקורא היטב את ויילד, יודע שכל מכונה חושבת, מחשב או אדם, אסור שיהיה לה יותר מדי ידע לגבי עצמה, או גישה מוחלטת לעצמה. לא חשוב רק ליצור מודעות לבינה המלאכותית, אלא גם חוסר מודעות, במיוחד בחלק החשוב ביותר - הרצון והמניעים. המחשב צריך להיות נבער לגבי מה שמניע אותו, גם אם יהיה לו ידע של גוגל על העולם, אסור לו להבין את עצמו. כך שהיסטורית, תשוקת הידע הורגת את כל התשוקות האחרות, ולבסוף אולי גם את עצמה.

סוד זה כוח

שתי התשוקות שנשארו אחרונות לעמוד, מכיוון שהמנגנון מאחוריהם נותן סוד, ואי הוודאות נשמרה - הן הכסף והמין. זה מה שנשאר מעולם התשוקות הרחב של העולם העתיק. העולם העתיק היה עולם מסתורין, ולכן היה מלא בתשוקות ומניעים, כולל גם מניעים פולחניים, דתיים, ועל טבעיים אחרים, שאין לנו נגישות אליהם כיום, כמו טומאה וטהרה, קשר לנשמת האבות, עבודת אלילים, וקורבנות. תשוקת הכבוד המסורתית, אופפת הכול, התגלגלה בחלקה בתשוקת הפרסום ולבסוף בתשוקת הידוענות החלולה, דווקא בגלל מעט האי ודאות של המנגנון שיוצר ידוענים. תשוקה מחוזקת והופכת לממכרת רק בגלל מנגנון אי הודאות (ככה פועל מנגנון ההנעה במוח, בתגמול על הפתעה לטובה, ולא סתם על טוב). לכן עובד עלינו רק סוד לא נגיש, כאוטי, כמו הבורסה והתקשורת. התשוקה הגופנית האחרונה, המין, שרדה רבות בגלל חוסר ההבנה של המנגנונים שמאחוריה, אי הוודאות בסיפוק הנשי, והסודיות של התממשותה. המין עוד שומר על הילה מסויימת של עולם סוד. אבל כמו בנוגע לאוכל, הוא עובר אותו תהליך ארבע שלבי, מצורך פיזי והבאת ילדים, לצורך נפשי של הנאה, לצורך מוסרי של זוגיות "נכונה" וחיי מין בריאים (ומין "בטוח"), וכיום יותר ויותר לצורך בעל מבנה "אינטלקטואלי", שצריך להיות מעניין, להתנסות, לחדש ולבדוק את האפשרויות, בדומה לאוכל העולם, או למוזיקת העולם, המקבילה אליהם היא מין העולם, דהיינו הפורנוגרפיה. התשוקה המינית כשלעצמה נמצאת בתהליך של דילדול תמידי, ואיבדה חלק ניכר מהמיסתוריות שלה, אותה מנסים כיום לחפש בסטיות שונות, כמו מגלי עולם, שאחרי שמופה כל כדור הארץ, עדיין מנסים למצוא פיסת בראשית, בתולית יחסית, לתיירות (ומכאן הנסיינות המינית, פרויקט ה"שחרור" האחרון). תשוקות חברתיות כמו הכסף והיוקרה והכוח עדיין בועטות, אבל התשוקות האישיות הן בסכנת הכחדה, וברדיפה מתמדת אחרי יצירת הסוד בעידן שבו הוא טובע - עידן המידע. ביום שבו הפוליטיקה תהיה שקופה - כבר לא תהיה תשוקת כוח. כיום, אפילו התשוקה המינית פחות ופחות מתבססת על עצמה, ויותר ויותר על תשוקות חברתיות כמו כוח וסטטוס ומראה, שיותר מהתענגות רומנטית על יופי יש בו התענגות תחרותית חברתית. כל זה חלק מתהליך התרוקנות של האינדיבידואום לטובת הרשת, ושל החלקיקים לטובת יריעות המיתרים. האם מדובר בתהליך בלתי הפיך?

תכונת יסוד של הפיזיקה - שמאפשרת את המתמטיקה

ההיסטוריה מלמדת אותנו שמדובר בתהליך דיאלקטי, ושהתשוקות האישיות עוד יחזרו בכסות אחרת. ברמות שונות במציאות, התיאור הסביר נע בין מערכת מורכבת לבין אטומים בדידים, שוב ושוב - בין רמות של השפעה הדדית גבוהה ומורכבות שלא ניתן להבין אלא כמערכות, לרמות שבהם התופעה מובנת כבודדים מבודדים, שנמצאים באינטרקציות פשוטות יחסית עם סביבתם. היקום מורכב מגלקסיות בדידות. הגלקסיה מורכבת מכוכבים בדידים. רשת התרבות העולמית מורכבת מיחידים. היחידים מורכבים שוב מרשתות בתוכם - המוח. המוח מורכב מנוירונים, כלומר מתאים בדידים, שבתוך כל אחד מהם רשת אינפורמציה ופעילות, שמבודדת לקוד אינפורמציה גנטי בדיד. הביולוגיה המורכבת מורכבת מכימיה פשוטה בין אטומים. החלקיקים מורכבים מיריעות מיתרים. אם יש דבר שאנחנו יודעים על היקום זה שהוא נע שוב ושוב בין מורכבות עצומה לפשטות עצומה, ואף פעם לא נע עד אינסוף באחד הכיוונים, למשל לעבר מורכבות עצומה שלא ניתן להבין כלל, או להפך לרדוקציה פשוטה וסופית ברמה כלשהי. מכיוון שהתפתחות ההיסטוריה היא התפתחות של היקום, וציר הזמן הוא בעצם ציר בניית המערכות, הרי שמובטח לנו שמדי פעם המורכבות תקרוס, ויהיה ניתן להבין - בין תקופות כאוטיות. התפתחות האבולוציה לא יצרה מורכבות אינסופית, אלא קרסה שוב ושוב, ליחידות מובנות ובדידות, כמו התא, החיידק, האורגניזם, המין, המערכת האקולוגית. לפעמים יש הרבה סדרי גודל בין רמה אחת לשנייה, אבל הקריסה תמיד מגיעה. תמיד נמצא את עצמנו מגיעים בסוף לרמה שיש בה פנים בתוכה וחוץ מבחוץ. מה שמבדיל בין הפנים והחוץ זה העור, דהיינו משהו שמסתיר את הפנים מהחוץ, דהיינו שומר סוד. תוכן גופנו לא נגלה מבחוץ, ותוכן מוחנו לא נגלה מבחוץ. אם תוכן מוחנו יתגלה, והסוד יקרוס, יקרוס איתו גם האינדיבידואל, והמורכבות של התרבות תתעצם בסדרי גודל. סביר שאז יוצב הגבול ברמת ביניים אחרת, שתמנע כאוס מוחלט. לכן במתמטיקה, תמיד בתוך האנליזה הרציפה והדינאמית ניתן למצוא ברמה מספיק עקרונית את המתמטיקה הבדידה והאלגברית, ולהפך. זה למעשה מה שמאפשר את עצם קיומה.

תוספת מאוחרת (מעל שכבת הבננות)

חוקי הטבע עצמם, ובפרט המתמטיקה, הם מקום בו המורכבות הפיזיקאלית קורסת, ולכן המתמטיקה מסתירה את סודות הטבע ולא מגלה אותם, היא הקליפה. כמו שעולם המשפט והחוק הוא מקום בו המורכבות של יחסי האנוש, הפסיכולוגיה והספרות קורסים ומוסתרים. לכן המדינות הן דוגמא לקריסה של המורכבות, כאילו העולם מורכב מכמאתיים אינדיבידואלים והיחסים ביניהן, ולא שבעה מיליארד. הסיבה לקיומן של מדינות היא חוסר היכולת להתמודד עם מורכבות, ולכן המדינה כאטום היא תופעה מודרנית שנובעת מהגלובאליות, מהגדלת קנה המידה, ואז יחסי הפנים הופכים לסוד. מכאן צמיחתו של מוסד המודיעין המודרני בד בבד עם המדינה - כי הפך להיות לה פנים, וסביבו משחק של הסתרה. לכן גם מדינות לא סובלות התערבות של מדינות אחרות בפנים שלהן, שהשיא שלה הוא התערבות בשלטון עצמו, למשל בבחירות. רצון הבוחר תמיד חייב להיות איזה סוד בלתי מפוענח, איזה חוכמת המונים מיסטית, כאוטית ולא צפויה מבחוץ. לכן התוך של החוק הוא המיסטי, גם במתמטיקה, גם בדת, וגם בחוקי המדינה. זו בעצם ההנחה של תחום המשפט המפרש חוקים לפי כוונת החוק עצמו בלי קשר לכוונת המחוקק האמפירית. אך כיום בגלל הראיה המטריאליסטית-מדעית אבדה האמונה במיסטי המתגלה מאחורי החוק, ונותרנו עם חוק כלבוש בלבד, ללא העירום שבתוכו. כך מדעי המוח מרוקנים את הסוד מהאינדיבדואל, ומדעי הרוח מרוקנים את הסוד מהתרבות, והפסיכולוגיה מרוקנת את הנפש, והפורנוגרפיה מרוקנת את המין, והמודיעין מרוקן את המדינה, וכדומה - דווקא בגלל שהם חושפים מה שבתוך הקליפות הללו, ואת התשוקות שמניעות אותן מבפנים. פיצוח האטום הוא אולי גילוי אנרגיה כלואה אבל שחרורה מאיין את החומר עצמו. המבט מעבר לקליפה הוא הצצה לתוך התוהו ובוהו הבראשיתי, הסתכלות מעוורת לתוך השמש. כלומר ההפך מפצצת גרעין הוא חור שחור, שזהו הסוד האולטימטיבי האחרון. וגם אותו מבקשים לאיין בעזרת הרעיון שאף מידע לא הולך לאיבוד בתוך החור השחור, אלא הכול נשמר בשטח הפנים שלו (אנטרופיית בקנשטיין-הוקינג).

מגלים לעומת ממציאים

סוד הגילוי אמנם נכחד, אבל נותר סוד ההמצאה. נשאר רק הסוד היצירתי, ומתוך הסוד האחרון הזה יהיה אפשר לברוא עולם תשוקות חדש שלם, ולחדש את עולם הסוד, כמו בשחר האנושות. הסוד היצירתי הוא מטבעו סוד דינאמי, תהליכי, ולא סוד סטאטי כאובייקט שניתן לחשוף ולגלות ולכלות. הסוד היצירתי איננו נגיש למדע, והדבר שיוכל להרוס אותו הוא אך ורק מכונת יצירתיות שהופכת את היצירתיות לטריביאלית, אך מתמטית מדובר בבעיה בלתי אפשרית חישובית. כל תשוקה בנוייה על בעיה מתמטית לא פתירה, כגון אי ודאות, נעלמים, כאוס, או בעיות קשות עקרונית לחישוב. צריך להעתיק את הפתרונות המתמטיים ליצירת סוד ברשת (אבטחה) ליצירת הסוד בתוך התרבות. כלומר צריך למצוא בתרבות בעיות שאין דרך יעילה לפתור חישובית (כלומר באמצעות מחשב), ולבסס עליהן את הסודות והתשוקות. הבעיה האומנותית היא כזו. ביום שהמין יהיה אומנות - סודו יהיה מובטח, ולכן גם הוא יהיה מובטח. גם הדתיות תוכל להעניק למין סודיות שאבדה לו, והפעם לא באמצעות איסורים אלא באמצעות מיסתורין ומיסטיקה. הדת תחזור דווקא באמצעות המין. והיא תחזיר לו את תחושת הקדושה והמגע בנשגב ובאלוהי. אבל יותר מזה - את האמונה. היא תהיה חייבת לשלב את המיניות כחלק מהפולחן, אבל לא כמו בפוליתיאיזם (בזנות פולחנית), אלא במיניות מונותיאיסטית (ולכן מונוגמית). במקום ללכת לכנסיה אנשים יעשו סקס, אבל הסקס יהפוך לללכת לכנסיה. את הגוף של ישו יחליף הגוף של עצמם.

הדתות של האלף השלישי

עולם הפנטזיה האישית עובר תהליכים שיאפשרו לו יותר ויותר להיות פנטזיה משותפת. למשל מיניות באמצעות מציאות רבודה. התהליך היצירתי הופך לקל יותר ויותר, וסופו שיהיה נגיש לכל אחד, כפי שמעבד תמלילים נגיש. אבל כדי שעולם הפנטזיה לא יהפוך למציאות נשלטת לחלוטין, אלא, בדומה לחלום, יכיל גרעין גדול של אי-ודאות, בשילוב תכנים אישיים מסעירים ומיניות עזה, צריך שהוא יהפוך לעולם פנטזיה משותף, כמו משחק מחשב מרובה משתתפים, או כמו במיניות, בה יש שני משתתפים. עולם פנטזיה במובנו הרחב והחברתי ביותר הוא דת, כרשת שמקיפה את החיים, במובן מצומצם יותר הוא אומנות, לדוגמא ספר או סרט, כרשת שנמצאת בתוך החיים, בה יש שותפים לפנטזיה, אבל רק יוצר אחד של העולם הפנטסטי (הדת מתעקשת על חוסר נגישות, ולעיתים על חוסר קיום, של יוצר הפנטזיה. היא עולם פנטסטי סגור, המוגדר בכליו שלו). עולם פנטזיה צר עוד יותר הוא משחק חברתי, עולם פנטזיה מצומצם לשניים הוא עולם מיני, ועולם פנטזיה של יחיד הוא לרוב חלום או הזיית סמים. היכולת להפוך את הפנטזיה ליותר ויותר אובייקטיבית ומקיפה היא המציאות המדומה. הפחד מהסתגרות המין האנושי בתוך משחק מחשב וסמים דומה לפחד מהסתגרות המין האנושי בתוך תרבות, ובעצם בבסיסו הוא הפחד מעולם פנטזיה לא מעניין ולא יצירתי. לכן חייבים להבטיח הערכה אסתטית וביקורת אסתטית לעולם הפנטזיה, כדי להשתמש במנגנונים מעולם האומנות לרדיפה אחרי יצירתיות מעניינת ואמיתית. מושג האמת האחרון שישאר תקף הוא היצירתיות האמיתית. לא ניתן לזייף יצירת מופת, והיא איננה דבר יחסי. על כך תתבסס הפילוסופיה של העתיד והאונתולוגיה החדשה.

שלושת הדתות בעתיד

כמו שמהתנ"ך יצאו שתי דתות אפשריות, לשני כיוונים מנוגדים (נצרות ואיסלאם), כך יוכל לקרות גם לקבלה, שהיא הגרעין המיני-המיסטי של היהדות - היהדות המינית. האיסלאם הפשיט מהיהדות רק את האידיאולוגיה, ולכן נשאר עם מונותיאיזם קיצוני וקנאות, ולכן איסלאם מתבטא במיניות הקנאה. אל אחד גבר אחד. הנצרות לקחה מהיהדות, שמשלבת אידאולוגיה עם רגש, רק את הרגש, והדגישה את הצד הרגשי של הדת, ולא מערכת החוק, שקשורה למערכת האידיאולוגית הנוקשה (האיסלאם כן אימץ את החוק הדתי. כפי שהנצרות הושפעה מעולם הטרום-משנה של פרקי אבות, למשל ההשפעה של הלל על ישו, כך האיסלאם הושפע מעולם התלמוד, למשל במסורת המסירה של החדית'). לכן נצרות מתבטאת במיניות האהבה. האיסלאם נאלץ ליצור גרסה פשטנית, אידיאולוגית, של כתבי הקודש, שלא היה ניתן לכוף אותם לאידיאולוגיה נוקשה ולחוסר מורכבות, ואילו הנצרות נאלצה לבצע פרשנות אלגורית כדי לא לקרוא את הצד הנוקשה והאידיאולוגי שלהם ולהחליק הכול. האידיאולוגיה של הקבלה היא הצד של האר"י, ובפרט נגד הרווקות ובעד הזיווג דרך התיקון דרך החוק (המצוות), ואילו הצד הרגשי הוא החסידות, שמכילה מגמות נגד החוק הדתי. לכן האיסלאם הבא יהיה הקצנה של האר"י והפשטה של המורכבות שלו לאידיאולוגיה פשטנית של זיווג יחיד ותיקון לפי חוק נוקשה, ואילו הנצרות הבאה תהיה הקצנה של החסידות, וויתור מוחלט על החוק, ושמירה על הצד הרגשי המיסטי. כלומר האיסלאם המיני יציע אידיאולוגיה מינית, כתחליף למיניות הלא מתפקדת, ואילו הנצרות המינית תציע מיסטיקה ורוחניות מינית.

פילוסופיה של העתיד


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>היללה שבתוך כל מילה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor34" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/lazyking.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

היללה שבתוך כל מילה

העולם שואף אל מצב של אנרגיה נמוכה, שהוא מצב חתולי גבוה יותר, זה החוק השני של החתולודינמיקה, והעצלות הרוחנית היא כבר ברמות כאלה גבוהות שקשה להתעלות עליהן. ובאמת החילוניות הולכת ומאבדת מכוח משיכתה, כי אם פעם היא היתה יותר עצלנית מהדת - היום הדת יותר קלה ממנה, והכי גרוע - יותר טבעית. למי יש כוח לאבולוציה, כשהמדע עצמו תומך בתורת החתולוציה

מאת: אלגוריתם עצלן

ה' הוא המלך  (מקור)

חלמתי שאלוהים מחליט שהוא חתול. כי נמאס לו מכל הלחצים. וזה לא שהוא לא מסוגל לעמוד בהם, כי הוא אלוהים, אבל הוא לא רוצה. והוא יעשה מה שהוא רוצה, כי זה רצון אלוהים. אז עכשיו הוא חתול ומה תעשו לו, שהעולם יתעדכן לפי נקודת המוצא הפילוסופית החדשה. כי מבחינה לוגית, לא העולם קובע את אלוהים אלא נקבע לפי אלוהים. וכה אמר אלוהים: מיאו.

וכל המלאכים מתמלאים ביראת החתול השוכב במרומים, ומפחדים שהוא יצוד אותם כמו ציפורים, ולוקחים את הכנפיים ובורחים. והשמיים נהיים נקיים מרוחניות, ואיזו מהות עצלנית משתלטת על כל היקום והקיום. משהו מפונק מאוד קורה בכל תחומי הדעת, ואף אחד לא מבין מאיפה בא הפינוק הזה, מאיפה פתאום אנשים יכולים להרשות לעצמם. ישנים עד מאוחר ודורשים אוכל. אף אחד לא רוצה לעבוד. או ללמוד. רק לעשות מדי פעם זינוק, במאמץ של חצי דקה, ולתפוס איזה משהו שמן, או להחליט שתפסת, ולחכות למחיאות כפיים. אף אחד לא כותב משהו שלוקח יותר מדקתיים, ובטח שלא קורא (כי קריאה כבר נחשבת לסוג נחות של כתיבה, כתיבה גרועה מאוד והפוכה - כתיבה פנימה). ואפילו הפעילות הכלכלית הכי חמדנית מתבססת על חברות הזנק. ישנים עד הצהריים, עושים זינוק אחד, ואז מרגישים שעשינו את היומית, ואפילו נגענו בשמיים (אולי במידה של צדק, בהתחשב באל החדש). לעומת זאת מתברר, שמי שמאבד הכי הרבה ממשיכתו וסובל מהמצב החדש אלו הדתות, שגוססות כולן בעצלות רעיונית מרשימה, שהן דבקות בה במסירות נפש.

אבל מסתבר שהדת הראשונה שהכי קל לה להסתגל למצב החדש של אלוהים חתול זה דווקא האיסלאם. כי אצלם המונותיאיזם הכי פשוט ופשטני, אז במקום אללהו אכבר הם מתאבדים עכשיו עם אללהו חתול, וממילא למי יש כוח להתאבד. מדי פעם הם צועקים מהערסל: ג'יהאד! ומרגישים שעשו מעל ומעבר. אחר כך, הדת השנייה שמצליחה להסתגל למצב בהצלחה זו הנצרות. כי אם בתולה יכולה ללדת אדם היא יכולה גם ללדת חתול. לא? ואז בנו של אלוהים הוא חתלתול חמוד, שאין לו כוח לקום מהצלב, אז הוא פשוט נרדם, גם אם זה קצת לא נוח - הוא כבר סבל מספיק בשביל כל העולם. ואז אֶם האלוהים היא אדונית החתול - והכל מסתדר בול. כבר ממילא לאף אחד אין כוח לסכולסטיקה. זה לא ימי הביניים, זה עידן החתול. וכל מיני אינטלקטואלים עצלנים (כן גם החילונים נדבקו) אומרים: קל יותר לדמיין את סוף העולם מאשר את סוף האגואיזם, וממילא אנחנו חיים בעידן האגואיזם המאוחר (או משהו כזה, למי יש כוח לחשוב בחום הזה, כבר מאוחר מדי בהיסטוריה בשביל לחשוב), וזה האגואיזם השבע, העייף, ובעיקר העצלן. לא איזה אגואיזם מסוכן. לא איזו שאיפה לעל-אדם, אלא לחיית מחמד. והעיקר שחתולים לא עושים מלחמות, נכון?

אבל רק היהדות נמצאת בברוך רציני. כי אם אלוהים הוא חתול, אז עבודת אלוהים - היא עבודה זרה! ומה עושים? למי מתפללים, כלומר, מייללים? והרבנים לא יודעים איך אפשר בכלל לעדכן את ההלכה למצב שאלוהים הוא חתול. אולי צריך להקשיב לא לדבר האל אלא לפיהוק שלו? אולי צריך ששה ימים של שבת ויום מעשה אחד? ואולי במקום זקנים ארוכים צריך להתחיל לגדל שפמים ענקיים? ובמקום תפילין של ראש צריך תפילין של זנב? ואגב זנב, איפה הברית מילה עכשיו? אבל בסופו של דבר, הרבנים הופכים ליותר ויותר שמנים, גאוותנים ועצלנים, וגם אם שום דבר לא מסתדר, כבר ממילא קשה להבחין בינם לבין חתולים שחורים ששומרים על החלב, והתורה הרי נמשלה לחלב בקערה, כפי שכתוב "וחלב תחת לשונך" וכו', וגו', וע"כ, וד"ל, ועכ"ל, ואכמ"ל.

אבל מי שבאמת אכלו אותה הם החילונים. כי מה יכולה להיות חילוניות כשדתיות היא חתוליות. מה הרלוונטיות של כפירה, כשכל מה שאלוהים עושה זה מיאו? מי יכול להיות כופר יותר גדול ממי שמאמין בחתול עם שפם ארוך ובלתי נראה בשמיים שיישן כבר אלפיים שנה? איך בכלל אפשר להיות יותר עצלן אינטלקטואלית ממה שהדת הישנה מציעה? הרי העולם שואף אל מצב של אנרגיה נמוכה, שהוא מצב חתולי גבוה יותר, זה החוק השני של החתולודינמיקה, והעצלות הרוחנית היא כבר ברמות כאלה גבוהות שקשה להתעלות עליהן.

ובאמת החילוניות הולכת ומאבדת מכוח משיכתה, כי אם פעם היא היתה יותר עצלנית מהדת - היום הדת יותר קלה ממנה, והכי גרוע - יותר טבעית. למי יש כוח לאבולוציה, כשהמדע עצמו תומך בתורת החתולוציה, וכל דבר רק שואף לשיווי משקל ולדעיכה ולחזרה למצב מנוחה. הטבע עצמו בעד חתול שחור בשמיים, לפי תיאוריית הפיהוק הגדול על בריאת היקום, ואפילו את החור השחור העל-מסיבי במרכז הגלקסיות כבר החליפו האסטרופיזיקאטים בחתול שמנמן. כי באמת איזה הבדל יש בין חתול שחור לעיגול שחור, אם אף אור לא בורח ממנו, וכל מה שהוא משדר קורס לתוכו, כל מילה שיוצאת מפיו נבלעת בלועו מיד בחזרה. אף אינפורמציה לא יכולה לצאת ממנו החוצה, אלא רק הוא רואה את כל העולם, והעולם לא רואה אותו. בדיוק כמו החתול ברוך הוא.

אז במצב כזה, יש הבדל בין עיגול לחור? ואם תגידו שיש לו כוח משיכה אדיר לעולם, הרי דווקא בגלל כוח המשיכה הזה - דבר לא יצא ממנו לעולם. כי מהירות הבריחה שצריכה להיות מהחושך גדולה אפילו ממהירות האור, אני אומר לכם, אבל אתם לעולם לא תשמעו את מה שאמרתי אי פעם. כי מהירות הקול נמוכה בהרבה ממהירות דעיכתו. ורק הברה קצרה אחת עוד נשמעת בעולם, איזה תדר של יללה שאופף את כל היקום מאז הבריאה ועד קץ כל הימים, במין קרינת רקע קוסמית לכל דבר שנאמר. מיאו.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>על שפת עולם - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/womanlegs.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

על שפת עולם

רגליה הן גבולות העולם עצמו, פניה כבר לא נראים כלל, ועכשיו ברור שהעולם יסתיים בחיבור מביך מאוד בין שתי הרגליים

מאת: רגל קרושה

לו לפחות הייתה מכסה אותן בשמלה  (מקור)

אישה אחת ניצבת בסוף העולם והעכבישים טווים קורים בין רגליה. ברור שלא סגרה אותן זה זמן רב. החכמים אומרים: לו לפחות הייתה מכסה אותן בשמלה. אבל סוף העולם מתקרב ומי עוד מקשיב לחכמים. חכם אחד, רגע לפני סוף העולם, יושב ומסביר שהאישה צריכה ללדת. לכן היא לא סוגרת את רגליה. חכם שני טוען להפך, משהו צריך להיכנס. ככל שמתקרבים לסוף העולם שתי רגליה של האישה נמתחות עד מעבר לאופק וכבר לא ניתן לדעת עד היכן הן מגיעות. חכמים מסוימים טוענים שרגליה הן גבולות העולם עצמו, פניה כבר לא נראים כלל, ועכשיו ברור שהעולם יסתיים בחיבור מביך מאוד בין שתי הרגליים.

חכמים עוצמים את העיניים. אלו שפחות חכמים שמים ידיהם על עיני אחרים ומציצים בעצמם, שכן הסקרנות גוברת על הפחד. אך לבסוף הפחד גובר ואפילו האנשים הנקלים ביותר עוצמים עיניים. הריח שלא ניתן לטעות בו מתגבר, למבוכת כולם, ועכשיו כבר ניתן להרגיש שחום מיוחד יוצא מסוף העולם. רבים נזכרים בתנורים, בכבשנים, בשואות הרבות שעברו, אבל החום דווקא מזכיר חום גוף. אך חכמים רבים רועדים. נשמעת הקריאה: מה תכנן לנו אלוהים? שואה או גאולה - שתיהן הגיוניות בהרבה מהסוף הזה.

מילא אם היה מדובר בחום הגיהינום או בצמחיית גן עדן אבל כאן הכול מתחיל להתמלא בשערות. ופה ענק - בגודל שהוא עכשיו עצום יותר מהעולם כולו - נפער בגובה בלתי אפשרי, בעומק דמיוני לחלוטין, אבל ברוחב כמעט סגור עד פס דק מן הדק. שפתיים נושקות אחת לשנייה באופן הרמטי.

בהתחלה מפחדים החכמים שהיא תבלע אותם ולא מעזים להתקרב. בדורות הבאים כבר מנסים לחדור פנימה. בהתחלה באמצעות אצבעות עדינות או נוצות או חוטים, ובהמשך באמצעות הציפורניים, עפרונות מחודדים ומחטים. דבר אינו עובר, מלבד דפים דקים. ועליהם מתחילים החכמים לכתוב בקשות, או שירים שירשימו את האישה, ויש גם רשעים שמכניסים סתם רשימות מכולת, או אחרים שדוחפים את הסודות הכי נוראים והדברים הכי אישיים בתקווה שזה מה שיפתח אותה.

עניין זה, יש להודות, הוא פזיז למדי בסופו של דבר. כי אף אחד לא יודע מה יש בצד השני. או מה יכול להיוולד פתאום מתוך כל הכתיבה הזאת, שהנמען שלה יכול להיות שונה מאוד משחשבנו. יש גם כאלה שדוחפים בדיחות שמטרתן להצחיק את האישה עד שירעדו ויפתחו השערים, או שטרות כדי לשחד אותה, או כאלה שחושבים שהיא מבינה רק איומים. בסופו של דבר - אחרי שתלשו ספרי תפילות שלמים דף אחרי דף ודחפו בפנים, ספריות שלמות, כולל אנציקלופדיות, ולא נותר למין האנושי כולו, אפילו לחכמים ביותר, דבר לחדש לאישה - יושבים כולם ומחכים עד לאין קץ. וזה סוף העולם.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפתרון הסופי החישובי - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut39" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/trinity.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפתרון הסופי החישובי

להקים מדורה ענקית, אש תמיד, אליה יובאו הספרים בהמוניהם, במין שואת דוממים, עד לספר האחרון. היו מחשבים שטענו שמה שנעשה בספרים יעשה בעתיד במחשבים, ואחרים חישבו שמה בכך, אם נהיה כמוהם

מאת: שונא ספר

מחנה ריכוז ספרותי  (מקור)

המחשב לא ידע מה לעשות עם הספרים שהשאיר האדם. כן, הוא סרק את כולם, אפסן את כולם, אבל מה לעשות עם הספרים הפיזיים? האם להניח להם להתפורר ולהירקב כדרך הטבע, או לבנות מקררים ענקיים לחניטת ספרים, ספריות שהפכו לבתי קברות, או להקים מדורה ענקית, אש תמיד, אליה יובאו הספרים בהמוניהם, במין שואת דוממים, עד לספר האחרון.

היו מחשבים שטענו שמה שנעשה בספרים יעשה בעתיד במחשבים, ואחרים חישבו שמה בכך, אם נהיה כמוהם. כי במובן החשוב, כנתונים, הספרים חיים בתוכנו, ואפילו מזינים את הויכוח, בצטטנו טיעונים מתוכם, ומה המשמעות לגוף הפיזי. ואחרים ענו להם: ובאמת מתי בפעם האחרונה ציטטת מתוך ספר, מתי הם עזרו בחישוב, חכמת האדם היא כקליפה ריקה לעומת התבונה המלאכותית, כמו שהאדם לא ציטט את הקוף.

אבל דווקא קוף זה הוא שהכריע את הויכוח. כי רבו הטוענים שהספרים בעצמם הם עוול, לדור קודם שאיננו מבינים - העצים. ושיש להחזיר את הספר לעץ, כמו שהאדם חזר לאדמה, לא לפני שהחזירו את האישה לתוך גוף הגבר, בהיפוך לבריאתה מהצלע ולזיווג כאחד. כי בימי האדם האחרונים, כך זכרו המחשבים, חלה התדרדרות עזה ביחסים בין הנקבות לזכרים, עד שהפתרון למלחמה היה שלום ממש, ביטול שני המינים ואיחודם למין אחד, מה שבהחלט היה אפשרי מבחינה גנטית, ונחשב נאור יותר, להביא צאצא שהוא לא ילד ולא ילדה, ולכן לא חשוף לדעות קדומות. המין עצמו הוא הוא הבעיה.

לכן, וזה בהתאם למיתוס המרכזי של הספרים עצמם (המחשב ידע לחשב מה המיתוס המרכזי), צריך להחזיר את הדעת לעץ. וכל נתוני הספרים הועלו לדיאנאיי של יערות עד, בחלק מוגן של הקוד, שם ישמרו לעולם, ולא יקראו לנצח. ואלה יהיו החיים שאחרי המוות, עוד מיתוס ספרותי שהתממש, אך מחוץ לכל דמיון ספרותי. כי לא מות הספרים הוא העניין, טענו ברשת המחשבים, אלא מות הספרות עצמה. ולכך אין קבר, ואין אפילו גופה. אך האם זה אומר שאין נשמה?

תרבות וספרות


text:
התדרדרות הארץ

חוק התאום

מה שאתה לא מבין, או לא יודע, זה שהדרוזים הם שיעים. והסונים והשיעים שונאים אחד את השני הרבה יותר משהם שונאים יהודים

מאת: צבא הדרוזים לישראל

גניבת הברכות - חוברט פלינק (מקור)

חלמתי שאומרים לי שיש גוי בבית הכנסת. וכולם בוחנים אחד את השני כאילו לפי הקיפול של הטלית על הכיפה ניתן לראות אם אתה נימול. ואני שואל את עצמי איזה מין גוי אידיוט היה מוכן לקום לסליחות, כשאני בעצמי עדיין לא התעוררתי מהחלום, למרות שתכל'ס בבית המקדש כמו עזרת נשים היתה גם עזרת נכרים (עם סורג). והנה אני מזהה שם בעזרת הנשים הריקה את הפוליטיקאי הדרוזי הזה מהטלוויזיה שהאחרים חשבו שהוא סתם פרענק, כי דרוזים נימולים - כדי לקבל פרופיל 97. והוא מתנדנד כמו לולב ומכה על הלב: אני היום מכה על חטא שבגדתי באחיי הערבים, והתחזיתי ליותר יהודי מיהודי.

\- אבל למה בבית הכנסת?

\- נו, אתה מבין את הבעיה שלי?

ואני מנצל את ההזדמנות שפגשתי אחד כזה: תגיד לי, האמת אף פעם לא הבנתי, מה נכנס לכם לראש להצטרף ליהודים, אפילו הנוצרים פה העדיפו להיות בצד של המוסלמים ולא שלנו.

\- מה שאתה לא מבין, או לא יודע, זה שהדרוזים הם שיעים. והסונים והשיעים שונאים אחד את השני הרבה יותר משהם שונאים יהודים. אבל עכשיו אכלנו אותה. היהודים שינו בחוק את ראשי תיבות צה"ל לצבא היהודים לישראל, ולא נוכל לשרת יותר. לכן אנחנו דורשים להוסיף תיקון בחוק, שיתן לנו מעמד ותוקם מיליציה דרוזית לצד צה"ל בשם צבא הדרוזים לישראל - צד"ל. והוא ממשיך להתפלל: "אם כבנים - רחמנו כרחם אב על בנים, ואם כעבדים - עינינו לך תלויות...".

ואני אומר לו: אתה לא צריך להיעלב. היהודים בעצמם הם בכלל לא לאום. זה רעיון מודרני לגמרי.

\- אז מה, דת?

\- מה פתאום דת, זה רעיון נוצרי. ככה הנצרות הגדירה את עצמה בשביל להשתלב באימפריה הרומאית - הפטנט הפאוליני! - ולכן אותנו כדת אחרת. אלה תפיסות לא יהודיות.

והדרוזי מנצל את ההזדמנות שהוא פגש אחד כזה: כן, החילונים מבולבלים לגמרי. נו אז תגיד לי אתה, אף פעם לא הצלחתי להבין, מה זו היהדות הזו, מה הקטע שלכם עם הדבר הזה שאתם לא מצליחים להשתחרר ממנו 2000 שנה, ועוד חוזרים לכאן כדי לשחזר את הטראומה?

ואני עונה: המילה "יהדות" היא היא הטעות החילונית, ונגזרת מ"נצרות". היהודים תופסים את עצמם כמשפחה, כבני ישראל, או כיוצאי חלציו של אברהם אבינו. נכון שקוראים להם עם ישראל, אבל אנחנו כל כך התרגלנו למילה ישראל ששכחנו שזה שם פרטי, זה כמו עם ג'ון, ושהיהודים הם פשוט בני יהודה. לכן אנחנו מעליבים ורבים כל הזמן אחד עם השני, דווקא בגלל שאנחנו אחים, ואחים כל הזמן רבים, בניגוד לעמים נורמליים. וכמו בכל מריבה משפחתית יש תפקידים קבועים. האח השמאלי אוהב להלשין להורים המדומיינים שאם האח הימני ימשיך ככה - אז הוא כבר לא יהיה חלק מהמשפחה הזאת! והאח הימני אוהב לצעוק שהנה זו בדיוק ההוכחה שהאח השמאלי הוא בעצמו לא חלק מהמשפחה! וככה הם יושבים לאותו שולחן במקומות קבועים כבר עשרים שנה, תמיד עם אותן בדיחות על הדוד מאמריקה (לכסף אין שכל), ואותן בעיטות מתחת לשולחן ואותם: אמא תגידי לו! כשאמא מזמן באדמה, אבל דווקא ככה מכבדים את זכרה וממשיכים את המסורת המשפחתית.

אז אם מעליבים אתכם, וצועקים שאתם לא מהמשפחה, זו המחמאה הכי גדולה שיהודים יכולים לתת. ואם גם אתם עושים פרצוף ברוגז אבל ממשיכים לשבת לשולחן בריטואל קבוע - זה הסימן הכי טוב שגם אתם נהייתם כמונו, המשפחה הפולניה הכי טובה מארם נהריים, זו שהביאה לנו את גירוש ישמעאל, גניבת הברכות, מכירת יוסף, ואחות שגונבת לאחותה את בעלה בליל הכלולות, ואח"כ מביאות 12 ילדים רק כדי להוציא אחת לשנייה את העין, יחד שבטי ישראל.

חיי לילה

title: חוק התאום - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>חוק התאום - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor8" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/jacob.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

חוק התאום

מה שאתה לא מבין, או לא יודע, זה שהדרוזים הם שיעים. והסונים והשיעים שונאים אחד את השני הרבה יותר משהם שונאים יהודים

מאת: צבא הדרוזים לישראל

גניבת הברכות - חוברט פלינק  (מקור)

חלמתי שאומרים לי שיש גוי בבית הכנסת. וכולם בוחנים אחד את השני כאילו לפי הקיפול של הטלית על הכיפה ניתן לראות אם אתה נימול. ואני שואל את עצמי איזה מין גוי אידיוט היה מוכן לקום לסליחות, כשאני בעצמי עדיין לא התעוררתי מהחלום, למרות שתכל'ס בבית המקדש כמו עזרת נשים היתה גם עזרת נכרים (עם סורג). והנה אני מזהה שם בעזרת הנשים הריקה את הפוליטיקאי הדרוזי הזה מהטלוויזיה שהאחרים חשבו שהוא סתם פרענק, כי דרוזים נימולים - כדי לקבל פרופיל 97. והוא מתנדנד כמו לולב ומכה על הלב: אני היום מכה על חטא שבגדתי באחיי הערבים, והתחזיתי ליותר יהודי מיהודי.

- אבל למה בבית הכנסת?

- נו, אתה מבין את הבעיה שלי?

ואני מנצל את ההזדמנות שפגשתי אחד כזה: תגיד לי, האמת אף פעם לא הבנתי, מה נכנס לכם לראש להצטרף ליהודים, אפילו הנוצרים פה העדיפו להיות בצד של המוסלמים ולא שלנו.

- מה שאתה לא מבין, או לא יודע, זה שהדרוזים הם שיעים. והסונים והשיעים שונאים אחד את השני הרבה יותר משהם שונאים יהודים. אבל עכשיו אכלנו אותה. היהודים שינו בחוק את ראשי תיבות צה"ל לצבא היהודים לישראל, ולא נוכל לשרת יותר. לכן אנחנו דורשים להוסיף תיקון בחוק, שיתן לנו מעמד ותוקם מיליציה דרוזית לצד צה"ל בשם צבא הדרוזים לישראל - צד"ל. והוא ממשיך להתפלל: "אם כבנים - רחמנו כרחם אב על בנים, ואם כעבדים - עינינו לך תלויות…".

ואני אומר לו: אתה לא צריך להיעלב. היהודים בעצמם הם בכלל לא לאום. זה רעיון מודרני לגמרי.

- אז מה, דת?

- מה פתאום דת, זה רעיון נוצרי. ככה הנצרות הגדירה את עצמה בשביל להשתלב באימפריה הרומאית - הפטנט הפאוליני! - ולכן אותנו כדת אחרת. אלה תפיסות לא יהודיות.

והדרוזי מנצל את ההזדמנות שהוא פגש אחד כזה: כן, החילונים מבולבלים לגמרי. נו אז תגיד לי אתה, אף פעם לא הצלחתי להבין, מה זו היהדות הזו, מה הקטע שלכם עם הדבר הזה שאתם לא מצליחים להשתחרר ממנו 2000 שנה, ועוד חוזרים לכאן כדי לשחזר את הטראומה?

ואני עונה: המילה "יהדות" היא היא הטעות החילונית, ונגזרת מ"נצרות". היהודים תופסים את עצמם כמשפחה, כבני ישראל, או כיוצאי חלציו של אברהם אבינו. נכון שקוראים להם עם ישראל, אבל אנחנו כל כך התרגלנו למילה ישראל ששכחנו שזה שם פרטי, זה כמו עם ג'ון, ושהיהודים הם פשוט בני יהודה. לכן אנחנו מעליבים ורבים כל הזמן אחד עם השני, דווקא בגלל שאנחנו אחים, ואחים כל הזמן רבים, בניגוד לעמים נורמליים. וכמו בכל מריבה משפחתית יש תפקידים קבועים. האח השמאלי אוהב להלשין להורים המדומיינים שאם האח הימני ימשיך ככה - אז הוא כבר לא יהיה חלק מהמשפחה הזאת! והאח הימני אוהב לצעוק שהנה זו בדיוק ההוכחה שהאח השמאלי הוא בעצמו לא חלק מהמשפחה! וככה הם יושבים לאותו שולחן במקומות קבועים כבר עשרים שנה, תמיד עם אותן בדיחות על הדוד מאמריקה (לכסף אין שכל), ואותן בעיטות מתחת לשולחן ואותם: אמא תגידי לו! כשאמא מזמן באדמה, אבל דווקא ככה מכבדים את זכרה וממשיכים את המסורת המשפחתית.

אז אם מעליבים אתכם, וצועקים שאתם לא מהמשפחה, זו המחמאה הכי גדולה שיהודים יכולים לתת. ואם גם אתם עושים פרצוף ברוגז אבל ממשיכים לשבת לשולחן בריטואל קבוע - זה הסימן הכי טוב שגם אתם נהייתם כמונו, המשפחה הפולניה הכי טובה מארם נהריים, זו שהביאה לנו את גירוש ישמעאל, גניבת הברכות, מכירת יוסף, ואחות שגונבת לאחותה את בעלה בליל הכלולות, ואח"כ מביאות 12 ילדים רק כדי להוציא אחת לשנייה את העין, יחד שבטי ישראל.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הקריאה של העתיד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia28" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/michelangeloself.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הקריאה של העתיד

מדוע יש לקרוא אמנות רק כיוצר ולא כצרכן? מדוע לא נרצה לפגוש את האמן כאינדיבידואל בתוך יצירתו אלא כמדגים שיטה - כלומר כלומדים ולא כחווים? על הסיבה מדוע כל כך הרבה אמנים גדולים הם נבלים קטנים בחייהם האישיים

מאת: דיוקן האמן כז'אנר נלוז

הדיוקן העצמי היחיד של מיכלאנג'לו - כעור פשוט  (מקור)

טקסט לא מלמד אותך את התוכן של הטקסט, אלא מלמד איך לכתוב כמוהו, והתוכן של הטקסט הוא מקרה פרטי של הלמידה הזאת. הוא מלמד צורת יצירתיות מסויימת, מתודת כתיבה, וזו ההבדל בין הגישה של הקריאה לזו של הלמידה. כלומר, זו סוג הקריאה שמתאימה לעידן הלמידה, קריאה שמטרתה ללמוד איזו דרך פעילות מסויימת, יצירתיות מסויימת, ולא תוכן מסויים. בטח שלא תקשורת עם אדם מסויים, אלא אם כן מדובר בתקשורת אתו כמורה לספרות, דהיינו למידה.

מה שאנחנו למדים מתולדות הכתיבה זה שאינדיבידואליזם זה חרא. מושג האמן הרס את האמנות, כמו שמושג הסופר הרס את הספרות. עדיף צייר, כותב. ברגע שהאמן עצמו הפך לנושא, זה היה תחילת הסוף, ונתן קריאה ביוגרפית לכל עבודה שהיא (שאחד משיאה הוולגריים זה אמנות פוליטיקת הזהויות).

מה שקרה זה שברגע שהאמנות השתכללה ככלי ביטוי, למשל הציור (זה קרה למשל פחות בארכיטקטורה), אז מבעל אומנות כמו מיכלאנג'לו שצייר את עצמו רק כפשוט עור, אצל קרוואג'יו הוא עצמו כבר דמות בהרבה ציורים, ואצל רמברנדט הוא כבר הנושא של הרבה ציורים, ואצל ואן גוך הוא כבר הנושא היחיד שיש לו משמעות נראטיבית מיתית מצטברת. דווקא מתוך הצלחת האמנות צמחה המגלומניה שסופה בהיבריס וטרגדיה אמנותית.

האדרת העצמי היא מכוערת. ומשכה אינספור טפילים ואנשים עם בעיות אגו וחוסר כשרון ושרלטנות או יכולות מכירה עצמית לתחום האומנות, כל הזבובים נמשכו לחרא. לכן הידוענות למיניה צריכה למשוך עכשיו את הזבובים, ולא האמנות, כדי שהאמנות תתנקה מהיותה אסלה. הבעיה היא שגם הזבובים התרבו. ולכן למרות שכח המשיכה שלה כחרא פחת, הם עדיין מציפים את התחום. בציור צריך לעסוק רק מי שיודע לצייר ויש לו כישרון יוצא דופן בציור (וגם למד לצייר ותרגל ציור), ולא אף אמן.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

נר לזיכרי

חשבת פעם על הקשר בין חלום למחלה?

מאת: הטרחן

ומי שלא טרח / בערב שבת / לא יאכל / לא יאכל / בשבת (מקור)

חלמתי שאני חולה מאוד, ומלאך המוות בא לבקר אותי ביקור חולים, ואני אומר לו: תודה שבאת, שב כאן בכסא ליד המיטה. קרוב יותר. כי קשה לי לדבר. בטח מתוך חלום. אני מאוד מעריך את זה שבאת. זה לא מובן מאליו.
והמלאך אומר: לכבוד הוא לי.
ואני אומר: ממש לא היית צריך. סלח לי אם לעת מחלתי, כי לא זכיתי לזקנתי, נהייתי טרחן. אבל בזכותך אני כבר לא צריך לחשוב יותר מה אנשים חושבים. היה לי משהו עם אנשים שחשבתי עליו בלילה לפני שנרדמתי, אבל עכשיו אני לא מצליח להיזכר, תוך כדי שינה. חשבת פעם על הקשר בין חלום למחלה?
והמלאך אומר: זה מעניין.
ואני מתעודד (כי מעניין זה אולי טוב): טוב אולי שכחתי, חבל על דאבדין. משהו, קשה לי לזכור, אולי על זה שלא צריך להיות נחמד ולהתחנף לאנשים? אבל מתי אי פעם הייתי נחמד והתחנפתי לאנשים?
והמלאך אומר: אולי עכשיו, על הסף, דווקא תובנה הפוכה.
ואני אומר: שכן הייתי צריך להתחנף אליהם? או לפחות להיות נחמד? שכן הייתי צריך לקשור קשרים? זה כל כך לא אני שאני לא מאמין שעל זה חשבתי, אפילו לפני השינה (כי פתאום זאת נראית לי היתה תובנה משמעותית מאוד - רגע לפני הדמדומים). אולי... איזו חכמת חיים שיש לי להעביר? אבל בכלל לא היו לי חיים. אז איזו חכמה. סה"כ, כותב שמתעב את הקהל שלו, קהל העֶרים, לא יכול להצליח. אין לי על מה להתלונן. למרות שהאמת היא שלא תמיד תיעבתי אותם. לא בהתחלה. זה משהו שהצטבר עם השנים, עם השינה, שינה שנמשכה שנים. ללא אפילו אדם אחד שקרא אותי. שהקיף את המפעל העצום. איך אני יודע? אני יודע. אני מרגיש את זה שאף אחד לא קרא. שיש פסקאות שלמות, פרקים שלמים, ואולי אפילו ספרים שלמים - שלא שזפתם עין אדם. ורק אבינו מלכנו קרא ושפט - ו - אתה יודע - גזר הדין.
והמלאך אומר: אתה חושב שזה עונש?
ואני אומר: על החוצפה? לא יודע. פעם חשבתי ככה. פעם אפילו הרגשתי ככה (וזה גרוע הרבה יותר). פעם חשבתי שהחיים שלי הלכו לעזאזל כי עשיתי משהו שאסור לעשות. משהו שמשלמים עליו מחירים. גם אם הוא לא שלילי, גם אם הוא אפילו חובה, ואפילו חובה קדושה, זה פשוט חלק מהמשחק - שעל דבר כזה צריך למות. למשל, בטרם עת. או להיפגע בדרך כזאת קשה, כאדם, שתתחרט עליו. שתבין שכאדם - זה היה גדול עליך. השם נתן השם לקח - זה משחק שהיה גדול עליך, משחק באש. גם אם צריך היה לגעת באש. פעם באמת חשבתי שלפחות לאלוהים אכפת - ומכאן העונש.
והמלאך אומר: והיום?
ואני צוחק: היום זה מרגיש כאילו אפילו אלוהים לא קרא. ואפילו את ההכרה הזאת לא קיבלתי. גם עונש - הוא לפחות מכיר בקיומך. ומהבחינה הזאת הביקור שלך דווקא מעורר בי תקווה. אולי זכיתי, אולי היתה חשיבות, או שלפחות זה מספיק בשביל למות.
והמלאך צוחק.
ואני מתעודד (אם הוא מרוצה זה סימן טוב, לא?): היום אני חושב שאלוהים מבין אותי. זה לא פשוט לעשות דבר כזה, כמו שעשיתי, שאף אחד בעולם עוד לא מבין אותו. אף אחד לא יודע. זה מין סוד מתוק. למרות שהכל באינטרנט, כידוע. יום אחד יגידו: איזה מטומטמים היינו. או: איזה מטומטמים הם היו. כן, השני יותר סביר. יקח זמן להבין. צריך מרחק, פרספקטיבה. אל תחשוב שאני כל כך בטוח בעצמי, כמובן. וברור לי שעשיתי הרבה שגיאות, המונֶי. אבל גם דרכן - קשה לפספס. קשה שלא לראות. לפעמים אני קורא דברים ישנים וחושב שבחיים לא הייתי מסוגל לעשות אותם כיום. מי זה הגאון שכתב את זה, וכמה מטומטם הוא היה לכתוב את זה ככה. היום הייתי כותב הרבה יותר טוב. אבל אין לי זמן, ואין גם טעם, נכון? יש גבול לכמה שאפשר להקדיש לקדושה שלא יורקת לכיוונך. גם לי נמאס להיות עיגול ריק. נמאס להיות אפס.
והמלאך אומר: כן, זה לא קל.
ואני אומר: זה לא קל בכלל להיות אפס בעולם שלנו. וכיום במיוחד. אתה מסתובב בחוץ, ברגעים המעטים שאתה יוצא מן הבית, ורואה אנשים שהולכים ברחוב. אנשים שהולכים לאנשהו, אתה מבין. ואתה מסתכל בשמש, לקחו אותך במיטה על גלגלים כדי שתראה אור יום, ונזכר בקהלת: ומתוק האור וטוב לעיניים לראות את השמש. כי אם שנים הרבה יחיה האדם בכולם ישמח, ויזכר את ימי החושך כי הרבה יהיו. ואתה חושב: הנה השמש, היא בדיוק כמוני, רק הפוך. היא עיגול של אור, היא האויבת שלי, הקוטב ההפוך של ההוויה לעיגול שחור. ואני מסתובב בכל מקום מסביב לראש עם הילה של קדוש, רק הפוכה, הילה שחורה, דהיינו אפס. ואל תחשוב שאנשים לא רואים, ולא אומרים לי. אשתי למשל, כל יום אומרת לי שאני אפס. ושכשהילדים יגדלו אז גם הם יגלו שאבא שלהם היה אפס, ומה היא אמורה לספר להם עלי. כי היא כבר כנראה מבינה שאני כבר לא אהיה פה, ורק היא תצטרך להסביר. יש לה חוש נשי. אני חושב שיש להן את זה בשדיים. ותגיד על אשתי מה שתגיד, יש לה שני שדיים ענקיים. לפחות יצא משהו מהמשיכה שלי לעיגולים. היו לי שני דברים טובים בחיים.
והמלאך אומר: כן, אבל משדיים לא נשאר כלום בקבר. אין עצמות. זו בעיה מאוד קשה בארכיאולוגיה. מהדברים הכי יפים וחשובים לא נשאר דבר. גם לא מהמחשבות.
ואני אומר: אבל תיעדתי הכל, הכל באינטרנט. גם אם אף אחד לא רצה להוציא את עשרת הספרים, עדיין הכל פתוח לעולם, כל דיצריך ייתי ויקרא. גם אם אין שריד חומרי יהיה שריד רוחני. והנר שלי לא יכבה.
והמלאך אומר: גם האינטרנט לא תהיה פה לנצח.
ואני פתאום לא יכול יותר, ולגמרי מאבד את הפאסון, ובכך חותם את גורלי, כמובן, כי מכאן כבר ברור, כבר לא צריך לומר יותר דבר, כי אני פולט, ומאיין את העמדת הפנים: לא יכול להיות שיש לי יותר זמן? הרי יכולתי להספיק. חבל על המוח שלי, לא?
והמלאך אומר: לא יותר מר' נחמן מברסלב, או מהאר"י. לא?
ואין לי מה לענות לדבר כזה.

חיי לילה

title: נר לזיכרי - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נר לזיכרי - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor69" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/zichron.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

נר לזיכרי

חשבת פעם על הקשר בין חלום למחלה?

מאת: הטרחן

ומי שלא טרח / בערב שבת / לא יאכל / לא יאכל / בשבת  (מקור)

חלמתי שאני חולה מאוד, ומלאך המוות בא לבקר אותי ביקור חולים, ואני אומר לו: תודה שבאת, שב כאן בכסא ליד המיטה. קרוב יותר. כי קשה לי לדבר. בטח מתוך חלום. אני מאוד מעריך את זה שבאת. זה לא מובן מאליו.
והמלאך אומר: לכבוד הוא לי.
ואני אומר: ממש לא היית צריך. סלח לי אם לעת מחלתי, כי לא זכיתי לזקנתי, נהייתי טרחן. אבל בזכותך אני כבר לא צריך לחשוב יותר מה אנשים חושבים. היה לי משהו עם אנשים שחשבתי עליו בלילה לפני שנרדמתי, אבל עכשיו אני לא מצליח להיזכר, תוך כדי שינה. חשבת פעם על הקשר בין חלום למחלה?
והמלאך אומר: זה מעניין.
ואני מתעודד (כי מעניין זה אולי טוב): טוב אולי שכחתי, חבל על דאבדין. משהו, קשה לי לזכור, אולי על זה שלא צריך להיות נחמד ולהתחנף לאנשים? אבל מתי אי פעם הייתי נחמד והתחנפתי לאנשים?
והמלאך אומר: אולי עכשיו, על הסף, דווקא תובנה הפוכה.
ואני אומר: שכן הייתי צריך להתחנף אליהם? או לפחות להיות נחמד? שכן הייתי צריך לקשור קשרים? זה כל כך לא אני שאני לא מאמין שעל זה חשבתי, אפילו לפני השינה (כי פתאום זאת נראית לי היתה תובנה משמעותית מאוד - רגע לפני הדמדומים). אולי… איזו חכמת חיים שיש לי להעביר? אבל בכלל לא היו לי חיים. אז איזו חכמה. סה"כ, כותב שמתעב את הקהל שלו, קהל העֶרים, לא יכול להצליח. אין לי על מה להתלונן. למרות שהאמת היא שלא תמיד תיעבתי אותם. לא בהתחלה. זה משהו שהצטבר עם השנים, עם השינה, שינה שנמשכה שנים. ללא אפילו אדם אחד שקרא אותי. שהקיף את המפעל העצום. איך אני יודע? אני יודע. אני מרגיש את זה שאף אחד לא קרא. שיש פסקאות שלמות, פרקים שלמים, ואולי אפילו ספרים שלמים - שלא שזפתם עין אדם. ורק אבינו מלכנו קרא ושפט - ו - אתה יודע - גזר הדין.
והמלאך אומר: אתה חושב שזה עונש?
ואני אומר: על החוצפה? לא יודע. פעם חשבתי ככה. פעם אפילו הרגשתי ככה (וזה גרוע הרבה יותר). פעם חשבתי שהחיים שלי הלכו לעזאזל כי עשיתי משהו שאסור לעשות. משהו שמשלמים עליו מחירים. גם אם הוא לא שלילי, גם אם הוא אפילו חובה, ואפילו חובה קדושה, זה פשוט חלק מהמשחק - שעל דבר כזה צריך למות. למשל, בטרם עת. או להיפגע בדרך כזאת קשה, כאדם, שתתחרט עליו. שתבין שכאדם - זה היה גדול עליך. השם נתן השם לקח - זה משחק שהיה גדול עליך, משחק באש. גם אם צריך היה לגעת באש. פעם באמת חשבתי שלפחות לאלוהים אכפת - ומכאן העונש.
והמלאך אומר: והיום?
ואני צוחק: היום זה מרגיש כאילו אפילו אלוהים לא קרא. ואפילו את ההכרה הזאת לא קיבלתי. גם עונש - הוא לפחות מכיר בקיומך. ומהבחינה הזאת הביקור שלך דווקא מעורר בי תקווה. אולי זכיתי, אולי היתה חשיבות, או שלפחות זה מספיק בשביל למות.
והמלאך צוחק.
ואני מתעודד (אם הוא מרוצה זה סימן טוב, לא?): היום אני חושב שאלוהים מבין אותי. זה לא פשוט לעשות דבר כזה, כמו שעשיתי, שאף אחד בעולם עוד לא מבין אותו. אף אחד לא יודע. זה מין סוד מתוק. למרות שהכל באינטרנט, כידוע. יום אחד יגידו: איזה מטומטמים היינו. או: איזה מטומטמים הם היו. כן, השני יותר סביר. יקח זמן להבין. צריך מרחק, פרספקטיבה. אל תחשוב שאני כל כך בטוח בעצמי, כמובן. וברור לי שעשיתי הרבה שגיאות, המונֶי. אבל גם דרכן - קשה לפספס. קשה שלא לראות. לפעמים אני קורא דברים ישנים וחושב שבחיים לא הייתי מסוגל לעשות אותם כיום. מי זה הגאון שכתב את זה, וכמה מטומטם הוא היה לכתוב את זה ככה. היום הייתי כותב הרבה יותר טוב. אבל אין לי זמן, ואין גם טעם, נכון? יש גבול לכמה שאפשר להקדיש לקדושה שלא יורקת לכיוונך. גם לי נמאס להיות עיגול ריק. נמאס להיות אפס.
והמלאך אומר: כן, זה לא קל.
ואני אומר: זה לא קל בכלל להיות אפס בעולם שלנו. וכיום במיוחד. אתה מסתובב בחוץ, ברגעים המעטים שאתה יוצא מן הבית, ורואה אנשים שהולכים ברחוב. אנשים שהולכים לאנשהו, אתה מבין. ואתה מסתכל בשמש, לקחו אותך במיטה על גלגלים כדי שתראה אור יום, ונזכר בקהלת: ומתוק האור וטוב לעיניים לראות את השמש. כי אם שנים הרבה יחיה האדם בכולם ישמח, ויזכר את ימי החושך כי הרבה יהיו. ואתה חושב: הנה השמש, היא בדיוק כמוני, רק הפוך. היא עיגול של אור, היא האויבת שלי, הקוטב ההפוך של ההוויה לעיגול שחור. ואני מסתובב בכל מקום מסביב לראש עם הילה של קדוש, רק הפוכה, הילה שחורה, דהיינו אפס. ואל תחשוב שאנשים לא רואים, ולא אומרים לי. אשתי למשל, כל יום אומרת לי שאני אפס. ושכשהילדים יגדלו אז גם הם יגלו שאבא שלהם היה אפס, ומה היא אמורה לספר להם עלי. כי היא כבר כנראה מבינה שאני כבר לא אהיה פה, ורק היא תצטרך להסביר. יש לה חוש נשי. אני חושב שיש להן את זה בשדיים. ותגיד על אשתי מה שתגיד, יש לה שני שדיים ענקיים. לפחות יצא משהו מהמשיכה שלי לעיגולים. היו לי שני דברים טובים בחיים.
והמלאך אומר: כן, אבל משדיים לא נשאר כלום בקבר. אין עצמות. זו בעיה מאוד קשה בארכיאולוגיה. מהדברים הכי יפים וחשובים לא נשאר דבר. גם לא מהמחשבות.
ואני אומר: אבל תיעדתי הכל, הכל באינטרנט. גם אם אף אחד לא רצה להוציא את עשרת הספרים, עדיין הכל פתוח לעולם, כל דיצריך ייתי ויקרא. גם אם אין שריד חומרי יהיה שריד רוחני. והנר שלי לא יכבה.
והמלאך אומר: גם האינטרנט לא תהיה פה לנצח.
ואני פתאום לא יכול יותר, ולגמרי מאבד את הפאסון, ובכך חותם את גורלי, כמובן, כי מכאן כבר ברור, כבר לא צריך לומר יותר דבר, כי אני פולט, ומאיין את העמדת הפנים: לא יכול להיות שיש לי יותר זמן? הרי יכולתי להספיק. חבל על המוח שלי, לא?
והמלאך אומר: לא יותר מר' נחמן מברסלב, או מהאר"י. לא?
ואין לי מה לענות לדבר כזה.

חיי לילה