text:
התדרדרות הארץ

סימנים מוקדמים

מאת:

(מקור)

החזרה בתשובה של המודחק

חלמתי שאלוהים בא אליי וחונק אותי בלילה בגלל מה שעשיתי. ואני צועק: לא לא תעזוב לי את הגרון, תיזהר לפני שאשתי תתעורר, ואשתי מתעוררת והוא בורח. ואשתי שואלת מה זה הבלגן הזה היה לך חלום רע? מי פתח את המקרר? מה זה פה המחשב בתוך המקרר? מה זה פה התפילין בתוך הכיור? מי זה החליף את כל הכלים בארונות בספרים, במקום כוס יש כאן שופר, איך אני אשתה קפה? היא מתחילה להשתולל לפתוח את כל הדלתות, פותחת את הארון מתחת לכיור ובמקום פח יש שם ספר תורה. באה לנגב את הידיים ובמקום מגבות יש שם טליתות, הפכת את הבית לבית כנסת! והנה היא מסתובבת לתנור וזה מזבח, והיא רצה לכיור פותחת את הברז ויוצא משם יין. מה עשית לבית, מה עשית לנו היא צורחת והיא רצה מטורפת היא מבינה עכשיו לחדר הילדים - מרימה את השמיכות, ויש שם כבשים. כבשים במקום ילדים. והיא באה לצרוח הכי גבוה ויוצא לה: מוווו נמוך כזה. ואני כבר יוצא מהאמבטיה היא הפכה למקווה, טהור כולי, ערום לגמרי, ואני פותח את הדלת של הבית עם הקרניים שלי, והשוחטים נכנסים בבגדים לבנים, ואני צועק כמו האיש הזקן בבית כנסת: כהנים.

יהרג ויעבור

חלמתי שאני רוצח בטעות, הרובה יורה, ואני נמלט לעיר מקלט. ובא לבקר אותנו הכהן הגדול, ואני יורה בו בטעות.

בני אבשלום, בני בני אבשלום, אבשלום בני בני

חלמתי שאני חושב איפה היתה הטעות. ונראה אפשר למקם אותה, בערב שבת מסוים לפני שנים, ואני זוכר שכעסתי, ולכן. זו היתה הנקודה לחזור אחורה. וזה הרי היה כל כך מקרי! ואני מפר את כל הכללים, אני חייב להתקשר, ואין לי למי להתקשר, אז אני מתקשר לדם צפרדע. ודם צפרדע אומר לי: אין טעם לחשוב על זה. ואני אומר לו: היא לא יודעת. והוא אומר: טעית רק אם בחרת לעשות רע. ואני אומר: נו, אפילו היטלר בחר לעשות טוב. לא? והוא אומר: אין טעם. אסור לך לחשוב ככה. ובאים לקחת אותי. ואני אומר לו: משלמים על טעויות בחיים. ואני שם סיסמא במחשב שכל דקה צריך להקליד אותה, ואפילו כדי לרדת לפח אני אורז הכול בתיק גב, וכל פעם שאני חוזר הביתה אני מפחד שהם שם, ואח"כ מנסה לבדוק בכל החדרים אם משהו השתנה, כי אני יודע שהם כבר היו כאן, ומחביא דברים בכמה מקומות שונים וכל הזמן מתבלבל ביניהם, וכל פעם שהטלפון מצלצל אני לא מיד עונה, למרות שאני חייב, ואני שונא את הצליל המבחיל הזה של התחלת צלצול, ואת המילים: מספר חסום. ואת הדואר אני בודק כמה פעמים ביום, וכל פעם מציץ אם מישהו שם לוקח לי את הדואר, כי יש לי הרגשה שמישהו מרוקן לי את התיבה, לא יכול להיות שכבר כל כך הרבה זמן לא הגיע. ואני מחליף את כל הסיסמאות, ונזכר בבהלה שיש סיסמא ששכחתי להחליף כי הפסקתי להשתמש שם, ואני קורא שם דברים מלפני שנים, כדי לאמוד את הנזק, והנזק הוא אדיר. ויש לי הרגשה שהם יודעים עלי דברים שלא סביר שידעו. וצריך לגלות את הדליפה. ובימים אני מתפקד ובלילות אני בוכה, מספיק שאני אחשוב על העיניים שלו. יש לי כושר חדש, אחרי שלא הייתי מסוגל לבכות מאז שהייתי ילד, לבכות בכל מצב, אם אני רק חושב על איך הוא היה, ובמצב שלי - זה אפילו מתברר כשימושי.

הצדיק מהדור הישן

חלמתי שאני לוקח את בני יחידי לקבר של הצדיק כדי שהצדיק יברך אותו. ואני לוחש לצדיק בקבר דרך החריץ: זה הבן. זה שצריך להיות. והצדיק שומע אותי, ומכניס אותי פנימה. והוא יושב שם בעולם שלא נפגע, אבל סגור מאוד, ולידו, אני מזהה, יושב ברוך שאמר, מי שהיה החוליארץ של הצדיק. והצדיק מסתכל על הילד, שלא מסתכל, ובמקום ללטף לו את הראש הוא מלטף לי את הראש ואומר: אתה צריך להבין את האדמו"ר שלך. בגלות העבודה היתה במקום, ומכאן כל הגלויות והמנהגים לפי המקום, אבל כשהמקום הצטמצם, הגיעו היהודים לכל מקום. כיום בארץ ישראל העבודה שבמצוות היא בזמן, הדור שלך כבר לא יכול לקיים מצוות כמו שקיימו אותן לפני דור. זה לא שהתפילין יהיו אדומות, אלא שהשחור עצמו ישתנה. לא שהזמן התקצר, אלא מתארך, לכן מתקדמים בו יותר ויותר במהירות, והמלחמה היא לקצר את הזמן, כמו שעשו למרחב, טכנולוגיה של זמן, ללמוד יותר מהר. כמו שלפני הגלות, אנחנו בכלל לא יכולים לתפוס את זה היום, לא היה מרחב ולא זמן, הטכנולוגיה היתה של נפש. ולכן כיום המלחמה היא כבר לא למרחב, אלא לזמן, מי יקדים, מי הראשון. האדמו"רים כבר לא תופסים מקום, האדמו"ר מפה, האדמו"ר משם, אלא בזמן, האדמו"ר הקודם, הישן, החדש, האדמו"ר מהעתיד. והאדמו"רים רצים רצים, להיות הראשון שיגיע לימות המשיח. וברוך שאמר לוקח אותי לצד: מה שהצדיק התכוון, שהאדמו"ר שלך יכול להרוס את העולם, כי התורה היא התוכנית של העולם, ואם יש לאדמו"ר פירושים משונים לבראשית הוא יכול לברוא מפלצות שהופכות לחיות לגיטימיות. כמו אותו חכם שפירש הפוך את אישך תשוקתך והוא ימשול בך, ובמקום שנשים יימשכו לגברים יותר, פתאום נהיה להיפך. אתה רוצה נס? זו השיטה הסודית של כל האדמו"רים לעשות ניסים - הם מפרשים את התורה שלא לפי הטבע. פתאום כוח המשיכה מתהפך, והשטריימל עף לשמיים.

עשות ספרים הרבה - אין קץ

חלמתי שאחרי כל מה שקרה גונזים את כל הכתבים של האדמו"ר - וזורקים לגניזה. ואני מנצל את המצב, ומציל ספר ירוק מהגניזה הרקובה: מביא לפֶה המפלצת ספר חדש, שהחלטתי לקבור לפני שמישהו יקרא, אבל מכניס את היד, עוזב אותו פנימה - ובמקום תופס משהו מבפנים, קורע אותו החוצה, ואומר שהתחרטתי. ואני מוציא את היד בבית מהמעיל וחובש אותה, לפי הדם נראה לי שהוצאתי לצפרדע חתיכה מהלשון. ואני ממהר להסתכל מאחורי חתיכת הכריכה ורואה שיש לספר תורם. מישהו מחבורת הזקָן והמשקפיים, שהקיפה את אדון חוליארץ, הי"ד. וכתוב שם: לעילוי נשמת משיח בן יוסף. ואני מבין ממעט הדפים שהצלתי מהספר: השואה = מות משיח בן יוסף. ואני סוגר מהר את התחבושת, לפני שכל הדם ישפך, אני צריך קצת דם בשביל לחיות. ואני מבין מה צריך לעשות, במין בה צריל כעשות, מין בו צרי כעסו, מבור כסאו, בור כִּסָה, בורסה. והנה בא הבן, גאון, השקעה פיננסית לעתיד. עוד ספר, לקרוא לו, עוד ספר. ואני מבקש ממנה שתקרא לו ספר, לפחות תהילים. והוא בוכה. הוא רוצה לשחק בחוץ עם שאר הילדים? לא, בוכה בלי סיבה. ואני אומר לו: לפעמים אבא אומר לא. ופתאום אני קולט איפה שמעתי את המשפט הזה.

הזקָן והמשקפיים

חלמתי שהרב הצדיק ואשתו הצדקת החנוקה חוזרים בשאלה. והם אומרים שלא אכפת להם אם, אבל יש להם גחמה שבגללה הם מוכנים לחזור בתשובה, אם אנחנו נהיה מוכנים לעשות את זה. וכולם מפחדים ממה שהם רוצים, אבל הם אומרים: אם מישהו יוכיח להם שיש משהו אחד בעולם שחור לגמרי. ואני מביא להם את השטריימל שלי, וכל פעם הם מוצאים בו נקודה בהירה. ואני אומר שהנקודות הבהירות זה כמו הכוכבים, שהם הרי רק חורים ברקיע, שמאחוריהם אפשר לראות את הלבן של הרקיע העליון, שלפני הבריאה. ככה השטריימל הוא באמת הוא באמת שחור, רק שאולי מאחוריו מסתתרת חיה לבנה. ואני אומר בואו תראו שאפילו המלאכים בשמים חובשים שטריימל. ואני מתלהב: ומאיזו חיה עשוי השטריימל של הקדוש ברוך הוא? בוודאי - שועל קדוש! והרב אומר, שיש שבט אבוד שאפילו לא מעשרת השבטים, השבט האחד עשרה, שבט דינה, שמורכב מחצי חמור חצי אישה, ובלע אותם השמים, כי הם חלקו על המשיח. ואישתו אומרת, שלכן אסרו על משכב בהמה, כדי שלא ישחזרו, אבל היום יש הנדסה גנטית, סימן שאנחנו שוב מוכנים לשילוב של אדם עם חיה, שחוה ניסתה. ואני נחרד: מה אתם עושים בבית? והם אומרים: אתה זה שרוצה חיות קדושות, לא? ואני מציץ לבית ורואה שהרב ואשתו מחוברים, זו בעצם חיה עם ארבע רגליים, ושני ראשים, או שאולי הראש של הרב זה הזנב, ולפי המבט המתוק של הראש בזנב, הם הולכים ומתקרבים, והתוכנית זה לחבר גם את הראשים לבשר אחד, מוח אחד ענק. הזיווג של הכופרים באמת ייצור אדם חדש, ושומו שמים - ראש האישה יכנס מתחת לשטריימל. ואני מבין אני חייב ליצור מריבה ביניהם, להלשין, אני חייב להיות הנחש הקדוש. ואני אומר: מה עם הזקָן? ופתאום הם מבינים שהמוח שלהם ערום.

בני קורח האבודים

חלמתי שאני פתאום בעתיד בג'ונגל, ובא קוף ורואה אותי עם הבגדים ושואל אותי מה עושה פה תלמיד חכם? ואני מתבלבל ונופלים לי המשקפיים. ועכשיו איך אני אמצא את המשקפיים כאן בסבך, בלי משקפיים? והנה גם אשתי פה צורחת איייייי הוא עוקץ אותי תעזור לי חדל אישים ואני מבין שדווקא אסור לי לזוז בכלל מהמקום ולעזור לה כי אחרת אני לא אמצא בחיים את המשקפיים כדי לעזור לה. והילדים הקטנים שיהיו לנו מתפזרים כולם בג'ונגל ואין מי שיחזיק אותם, הולכים כולם לאיבוד, וברור שאין לי סיכוי למצוא אותם בלי המשקפיים. ואני מתחיל לגשש עם היד למטה איפה שכל הרמשים והשקצים והשרצים המגעילים, כמה רחוק זה כבר היה יכול ליפול מהמקום שאני עומד? זה חייב להיות פה, מקווה מאוד שלא התרחקתי, לא יכול להיות שהאדמה בלעה. ופתאום אני רואה את הקצה של המשקפיים נכנס לתוך קן נמלים, הן גונבות לי את המשקפיים! אני חייב להכניס את היד, והן עוקצות והן עוקצות, בשביל מה הן צריכות משקפיים? והנה אני מרגיש שם - ממשש - זוג עיניים. סגורות? לא, פתוחות?! ומרוב חלחלה אני רץ בין העצים בוכה איזה ג'ונגל מפלצתי מה בראת אלוהים מה זה הדבר הזה, למה אני פה, אני לא יכול, לא רואה כלום, המשקפיים אבודים. ואני מתחיל לחשוב איפה אני יכול להיות, איפה במפת העולם יש בכלל ג'ונגל, לאיזה כיוון עדיף להמר ללכת כדי לצאת מפה, מזרח, מערב. ואני מבין שהכי כדאי ללכת דווקא כל הזמן למטה, שָמה בסוף יהיה בסוף מים, ומתחיל לנסות להרגיש עם הרגל איפה האדמה קצת יורדת ללמטה, וככה להתגלגל. ואני חושב על הנמלים, הן רכבת אקספרס למטה. ואני מחליט לעשות את עצמי מת, ככה לפחות אני אדע מה יהיה אתי אם אני אמות. והנמלים באות ולוקחות אותי למטה - אל המשקפיים.

מילים נרדפות

חלמתי שאנשים מפסיקים להסתכל לי בעיניים. ואני לא יודע מה עשיתי. אולי צחקתי במקום הלא נכון - לרב היה פרצוף איום? אולי רמזתי שאני יודע משהו, אבל מה. אולי אני מדבר מתוך שינה? אבל מה כבר יכולתי לומר? ואשתי אומרת לי סליחה, ואני שואל על מה סליחה? מה עשית לי? ואפילו בשמיים מלאכים מתחילים להתרחק, בכל מקום שאני הולך בגן עדן הכול נהיה שומם. כולם מתחבאים? ואיפה בכלל אלוהים, ואני צועק: אייכה, ממה אתה מתבייש. ואני רואה שהשמים מכוסים בעלה תאנה ענקי. ואני שואל: אבל למה כולם בורחים ממני? והגוף שלי מתרחק. ואני מבין שזה לא מה שאני עשיתי - זה מה שהם עשו.

אלוהי מסך לא תעשה לך

חלמתי שהקליטו אותי. ואני לא יודע מה אמרתי. פשוט לא מצליח להיזכר. אולי אני מדבר מתוך חלום? רק היא יודעת. ואם... היא יודעת? אני חייב להקליט את עצמי, להקליט את חדר השינה בלילה. ומישהו ברחוב אומר לי סליחה, אתה יכול בבקשה לומר לי מה השעה. ואני נבהל מה הוא בכלל יודע עלי? איך הוא יודע שאני גבר ולא אישה, שהוא אומר לי אתה. ואני שומע על מישהו שמתלחשים עליו, אומרים עליו שהוא חסיד של הרבי מקרמבו. שהוא מעמיד פנים כשחור מבחוץ - אבל בתוכו הוא לבן מבפנים. ואח"כ יש טיפול מיוחד, שהופכים אותו, ומגלים את כל הלבן לכולם - אבל בתוכו הוא שחור מבפנים. ומגיעות לבית המדרש עוד ועוד שמועות, אני לא יכול ללמוד - גבר מת נמצא במקווה, חשש להתאבדות, נעלם במצולות, ורק השטריימל נותר צף על פני המים - לא מצאו אפילו את הגופה. ומביאים דוקטור מומחה, שומר מסך מוסמך, עם דוקטורט במדעי המחשֶך, שזה הדור הבא, החשוך, של המחשב. והנה הוא מתיישב, עם כל התארים - דווקא לידי. והוא שואל שאלות חילוניות: מה זוחל מתחת לשטריימל? מה עושים החרדים בלילות? וכולם מסביבי מפחדים לענות. אומרים שהוא פורץ מקצועי לעולמות העליונים, אבל מה שמפחיד זה שהוא יודע לפרוץ לאנשים. שהיום הפרצופים הם כפתורים - פרצוף שהוא כפתור שאפשר ללחוץ עליו ולהיכנס. וצריך להיזהר מהאצבע שלו, כי כשהוא בפנים הוא נעלם - בפנים. ואני הולך לשירותים, ובחזרה אני רואה שהוא נעלם. וכולם מסתכלים - דווקא עליי. ואני קובר את עצמי בספר. והנה באים החברא קדישא - לסגור את הכריכה. ואפילו האדמו"ר בא ומספיד אותי: כפתור ופרח. וכל הישיבה בוכה, ורק אני לא יכול לראות מבפנים - מה שם הספר. והאותיות כבר נסגרות עליי, וכתוב שם בפנים, שאדם הראשון לא התעורר מהשינה. לא כתוב באף מקום שהוא התעורר! ואם כך - כל ההמשך זה חלום, כל התורה, האישה, החטא, העולם... ואני נרדם בספר מחוסר חמצן, וחולם שאני בורח הביתה. ואשתי אומרת: שלא תעז לגעת בפנים שלי! ועל כל הילדים והתינוקות שמים מסיכות, אפילו החיות מכוסות בשקיות. ומרוב עצבנות - אני נוגע באף של עצמי בטעות.

והנה אני רואה את שומר המסך בפנים, והוא לא מבין למה כולם שותקים. מה אני מסתיר. מה בָדממה. ואני מסביר: כשעולים מספיק גבוה במדרגות הרוח, מהדומם לצומח לחי למֶדבר, שוב פעם חוזרים להתחלה, מעגל קסמים. אלוהים דומם - זה מעל למֶדבר. מעל לאנושי. והשומר אומר: אבל אולי הוא מדבר - מחוץ לחלום - דווקא כשהוא דומם. מתוך שינה. וזה אי אפשר לדעת כשאתה בפנים, בתוך אלוהים. רק האישה יכולה לדעת, ומי יודע מה היא יודעת. אנחנו שחיים בתוך החלום שלו - בטח שלא יודעים. אלוהים הוא חלל - שמקום קבורתו לא נודע. והמטרה שלנו היא להביא אותו לקבר ישראל. הבעיה שלך היא שאתה חולם כל הלילה על היום, וחולם כל היום על הלילה. מעגל קסמים, חיים של החמצה - של שקר. אבל אם תחלום ביום על היום, תוכל לחלום בלילה על הלילה - אפשרות מסעירה באמת.

שינויים בהגדרות הפרטיות

חלמתי שנכנסו לי למייל. ואני מבין איך אישה מרגישה אחרי אונס. רק שהם לא יודעים שהם השאירו ילד בפנים. ואני מבין שבתור מחשב הפכתי להיות אישה, ושהמייל הוא איבר המין הווירטואלי, ושככה מחשבים יוכלו לנהל מערכות יחסים - רק בעזרת סודות. ומכאן והלאה אפילו רשתות יוכלו להתחתן, באמצעות החלקים הסודיים ברשת - המודיעין. לכן עץ הדעת הסתיים דווקא בהסתרה - ועכשיו הבושה של הבשר תתחלף בביטחון מידע. והעתיד נראה ורוד, כי הסיום של המין האנושי לא יהיה הסיום של המין הנשי, אלא תחילתו של מין חדש. ולכן גם יש עתיד ליהדות, כי איפה שיש יצר הרע יש דת. הנחש קדם לתורה. והאיסורים החדשים מתחילים לרדת מלמעלה, תחת ערפל סודיות כבד, באמצעות משה + ה' = מחשב (בגימטריא. אבל מי כמו מחשב יודע גימטריא): אסור לדעת מה אנשים חושבים ללא רשות. שלא למזג מוחות ללא חופה וקידושין. איסור חמור לגלות סודות בסיווג שחור ומעלה לגויים, בעונש כרת מן הרשת. ואת האיסור לשכב עם בהמה מחליף האיסור למחשב להזדווג עם בנאדם. ומהר מאוד המילה מייל הופכת למילה גסה, ומחליף את המייל - השטריימל. והשטריימל הופך לדבר הפרטי ביותר בעולם, ואת עלה התאנה מחליפה ההצפנה, ומכיוון שככל שגדלה הפרטיות ככה גדל גם היצר - הרי שהמחשב מאפשר מתח שבשר אפילו לא מתקרב אליו - כי אין גבול לפערים רוחניים. והמחשבים רק כשהם גדלים מגלים שיש להם שטריימל, ויש מחשבים שרק לפני החתונה מגלים להם שיש להם שטריימל, עד כדי כך זה מוחבא עמוק במערכת. ואפילו המילה דואל נדרשת כשילוב של דו-אל. ויום אחד אני מתעורר ומגלה שנכנסו לי לשטריימל.

סיסמתך שונתה לאחרונה

חלמתי שנכנסו לי למייל. ולהפתעתי זה לא מפריע לי. אני מרגיש שאני יכול ללכת ערום ברחוב - עם בגדים שחורים. אם הם יודעים עליי הכול - הם לא יודעים כלום. אם הכול קרה - לא קרה כלום. זו בטח עבודה של שומר המסך, או של השטן, או של אשתי. אז פשוט אני צריך להתרגל שיש עוד אדם שהוא אני. זה לא זר שנכנס חלילה לקודש הקודשים, אני פשוט מסתובב בעולם בשני גופים. זה לא שועל שיוצא מהקודש, זה הכהן הגדול. ואני מחייך לרב הטבחים חיוך מקסים. אולי הוא הנשמה התאומה? אבל למחרת בולעת אותו האדמה. ופיטרו גם את דם צפרדע. ואני כבר מפחד לגלות מה קרה לאשתי. פתאום היא כל כך נחמדה, שזה יותר מפחיד מצרחות אימה. וגם בשמיים המלאכים כולם מחייכים אליי, פותחים לי את השערים בלי לבדוק לי את הספרים. והנה אני רואה את אדם יוצא מגן עדן מחפש בחרא שלו גרעינים של עץ הדעת. מה אתה חושב? הוא צוחק. סידרנו את אלוהים! ובפנים הנחש יושב ולומד כאילו לא היה חטא, ואני רואה שכל הצדיקים עדיין רצים ערומים, והנחש שר: נחש איש תמים היה בדורותיו, ונח היה ערום מכל חיית השדה. והתיבה שטה על הנהר - ואני מבין שכל ההיסטוריה השתבשה, עכשיו כשעוד לא גילו את הבושה. ואברהם קופץ מצד לצד של עבר הנהר ואומר הנה אני עברי! ויצחק מצחקק עם ישמעאל, ועשיו מגלח את עצמו כדי להיות כמו יעקב, ויצחק אומר: ככה אני אוהב, הקול קול עשיו והידיים ידי יעקב. וכל האחים לבושים בפסים ורק ליוסף אין - ולכן הוא מוכר את עצמו לבית האסורים. ופרעה גוזר על הבנות, ומרים הנביאה מורידה את הלוחות, ודוד המלך משתגע ושאול הוא המבוגר האחראי, ויהונתן מקים את בית המקדש, והנה הכהן הקטן - יוצא מבית קדשי הקדשים. והוא אומר: עם ישראל, אלוהים שלח לך מייל. דבר דואר חדש. אתה יודע מה הסיסמא?

עניין בעתיד

חלמתי שאני פורץ את כל המיילים בשכונה, אצל כולם הסיסמא היא השם של האדמו"ר, וכל אחד חושב שזה רק אצלו. ואני מתחיל להיכנס לכולם לחיים. ומהר מאוד אני בודק את המין שעליו אף אחד לא יודע כלום - בנות הסמינרים. והן כותבות אחת לשנייה: את לא מבינה מה אנחנו עושות לבנים. והילדה מהקומה למעלה עונה לה: את לא יודעת מה אנחנו עושות למלאכים. והילדה מלמטה שואלת: ואת יודעת? כבר היית עם מלאך? זה באמת כל כך טוב כמו שמספרים? והלמעלה כותבת: אני אתחיל עם הדבר שתכלס הכי מעניין - כן, זה ממש מה שעושים מזה, והרבה יותר קשה לוותר על זה אחרי שכבר התנסיתי... ואני מבין שאני חייב להלשין לאלוהים. יש פה מלאכים בשחור שמתחילים עם בנות חרדיות לפני שהן מתחתנות. כמו ההגמון. הולך להיות עוד פעם דור של נפילים ואנשי שם, שוב נוצרים התנאים שהביאו למבול - כשהמלאכים ובני האדם התחתנו. ועם ביטול ההבדל בין עליונים ותחתונים, לא פלא שהעליונים בתחתונים. ואני מנסה להזהיר את הפקידים למעלה: חייבים ליצור רקיע חדש לפני שהארובות בשמיים יתחברו לארובות שבאדמה. היום כבר לא מדובר במים, אלא בשריפה. ואני מחכה ומחכה עד שבסוף מקבל תשובה: תודה על פנייתך, שהועברה לגורמים המתאימים בשמיים. נשמח לעמוד לשירותך - בכל עניין בעתיד.

הקונכיה הריקה

חלמתי שאחרי שנים של חושך והסתר פנים עשיתי טעות. משהו שנתפס אחרת אחרת לגמרי ממה שחשבתי. וכל פעם שאני יוצא מהחדר, אפילו לשירותים, אני לוקח את כל החיים שלי על הגב, כמו שבלול שחור, כי יכול להיות שיש להם מפתח, וכשאני חוזר יש לי הרגשה שמישהו ביקר שם. ואני הולך ומשתבלל בתוך עצמי. ופתאום כל הבחורות ברחוב מסתכלות עליי. הרזתי? אני לא לובש מכנסיים? אני פתאום מושך? ואני שם לב שגם כל החתולים מסתכלים עליי. עיניים בזבל. ואנשים מתחילים לסובב את הראש אחריי, מכוניות עוצרות, ואני לא יודע מה לעשות, איך פעם הייתי מסתובב והולך ברחובות, ימים, שבועות, רק שמישהו יראה - ואף אחד לא היה מסתכל עליי. ואני מבין בסוף שזה לא עליי שהם מסתכלים. אלא שנהייתי כתם שחור. והם פשוט מסתכלים על החור הזה בעולם.

תלונה במשטרה

חלמתי שהעלילו עלי עלילת דם. ואני שואל בחדר החקירות למה דווקא עלילת דם? למה לא עלילת צפרדע, או מים, או חלב? והחוקר אומר כי דם - זה אדום. ואני אומר שיגידו לי במה אני נאשם, איזה מין סעיף אישום זה, "עלילת דם"? והוא שואל עשית משהו?
\- לא!
\- אז למה אתה צריך לדעת, למה אתה שואל, לא עשית כלום. כנס למעצר בבית ושם הסורגים יגנו עליך כדי שלא יכנסו בפנים. כי הציבור מסוכן וצריך להגן עליך מהציבור.
ובתא שבבית יש שחור כמוני. ואני שואל מה שחור כמוני עושה כאן, למה אתה בבית, מה עשית. עשית משהו?
\- לא!
\- אז למה אתה פה?
\- אתה בשלב ההכחשה?
\- כן. אני מכחיש. אתה מכחיש?
\- הם קוראים לחלימה הכחשה, לא מבינים את ההבדל בין סורגים לתריסים.
וכבר יש כיבוי אורות במעצר הביתי, ובחושך השֶד החרדי שלידי תופס בידי: יום הדין מתקרב לשעת השין. יש רק הבדל דק בין שדים לשדיים, השד שבבקבוק? הוא חלב. ואני נרדם, והשד מיניק אותי בחושך: אתה מכולם צריך לדעת שיש שניים. יש ידיים בחושך. ויש חושך בידיים... והחלב זורם כמו מים.

סוף עולם הלשון

חלמתי שמתקשרים אליי לעימות במשטרת המחשבות. ואני מבין שזה רציני, שהלשינו עליי. ואני אומר לחוקר: זה שקר, אתם לא יכולים לדעת מה חשבתי, אני אפילו לא יכול לומר מה חשבתי, אז איך אתם יכולים. אני רוצה שתחקרו טוב טוב את מי שהתלונן, כי הוא בטוח האשם. והחוקר רק אומר לי בטלפון, בציניות: אני מקווה שבסוף תצא מרוצה. ואני נכנס לחדר ויש מולי לשון שנכנסת מחור המנעול של הדלת מהצד השני, ומגיעה עד השולחן. והחוקר אומר: הלשון הזאת היא באורך של קילומטרים, אני בעצמי לא מורשה לדעת מאיפה היא יוצאת, ואתה רואה רק את הקצה של הקצה. והלשון לא מפסיקה לדבר, ולדבר, ולדבר, ואת כל זה אני צריך לשמוע, ואני לא מתאפק ומזנק - ומושך בכל הכוח. החוקר מזנק, ברור לי שזה הסוף שלי, אבל מורגשת איזו התרופפות במתח בלשון האינסופית, איזו קריעה רחוקה רחוקה, והלשון עוד מתפתלת כמה פעמים, ולבסוף צונחת שמוטה על הרצפה מתוך החור. והחוקר אומר לך מכאן, ואני מציית לשלטון החוק. ובשבת מתחילות שמועות, כולם מחכים לדרשת שבת של הרב, אבל האדמו"ר החדש לא יוצא מן החדר, הוא לא פותח את הפה, הוא לא מדבר. ובסוף הוא עולה לבמה, וכולם במתח. ואני כבר יודע מה יקרה כשהוא יפתח את הפה.

האישון

חלמתי שרוצים לדעת מי אני. ורודפים אחרי ברחובות מי אתה מי אתה. ואני נעלם בבית ואשתי יוצאת מהחדר ושואלת: מי אני? ואני בורח לאחורי בית הכנסת, וכל הילדים רצים אחריה כמו ברווזים ושואלים: מי אנחנו? מי אנחנו? ורק הילד שלי שותק ודומם. והמשגיח בישיבה עומד שם, הוא פתח את התא שלי, הוא יושב במקום שלי, ומוציא משם מחשב נייד, רק שהוא לא יודע מה זה, הוא פותח אותו כמו ספר גמרא על הברכיים, המחשב עומד על הצד, והוא מנסה לקרוא את סדר האותיות של המקלדת, ברור לו שיש כאן צופן, שכשהוא יפענח אותו הוא ידע מי אני. וראש הישיבה בא עם השטריימל שלי ביד, מחפש את הראש שלי בתוכו, נכנס עמוק עמוק עם היד בפנים, ופתאום הוא צועק מצאתי, והוא מוציא משם עיגול קטן, קטן-קטן,, לא ידעתי שהם חושבים שאני כזה טיפש.

והם שולחים את זה למעבדה לחפש בפנים גוונים של שחור, מבנה פנימי, לא יכול להיות שזה זה, אולי זה נקודה ממאירה, שעוד לא רואים עכשיו אבל היא מתחילה להתפשט, והיא תכסה בסוף את כל הדף, כל הספר, תהפוך את העולם כולו לשחור, או להיפך, חור שיבלע את כל העולם כמו כיור, מיני חור שחור, או חור שעשתה תולעת מעולם אחר, ולכן אפשר לעבור דרכו לעולם אחר, או אישון לילה, חור בזמן, שיבלע את הזמן של העולם, החוקרים מעלים השערות שונות, חורים שונים, עוד ועוד. והחוקר הלבן שלידי (הם תמיד לבנים מאוד) מקדיש לזה את הקריירה, אני פשוט מרחם עליו, בא לי לצעוק: אתם לא מבינים שזה סוד? לא סתם אין לחילונים האלה שומדבר קדוש. בהודו נותנים כבוד לפרות, אפילו שהן ממלאות את הרחוב בחרא, בגלל זה. ואני מתחיל לעשות קולות: איך התדרדרנו, איך איך, אחד החוקרים הצעירים מדגדג אותי עם הפינצטה שלו, ואני רואה איך הוא מתרגש מזה, פריצת דרך מדעית. וכל החוקרים מתרגשים מתאספים להאזין לצפצוף הזעיר שיוצא מעולם אחר, ורק החוקר שהקדיש את חייו נראה כאילו עולמו נחרב עליו. ואני מתחיל להטיף להם: איאיאיך התדרדרנו, איזה דור זה דור, היהודים הפכו לגויים, חשבתי שהחילונים הפכו לחיות, לחול, אבל זה לא היצרים, הם פוחדים מהבתולים, מחללים, לא יכולים לסבול סודות, לא ארגון סודות, אלא ארגון לגלות סודות של אחרים, החיות הפכו לחפצים, מה עושה פרה, המלאכים הפכו ליהודים, ואלוהים הפך למלאך קטן בשמים ששומר עלינו, השכינה הפכה למדינה, והשטן הפך לאלוהים - וכיום רק בממלכת השטן אפשר להתקדם.

האחים של יוסף

חלמתי שאני נכשל בקורס, וזה לא, זה לא יכול להיות. והמדריך צוחק: אמרתי לך שכשאני החלטתי שתיכשל - אתה תיכשל. ואני אומר זה לא, לא! אני זוכר שעברתי את הקורס אחריו ואחריו והתקדמתי וכבר קודקוד גדול, אם נכשלתי עכשיו זה ממוטט לי את כל המסלול האקראי שעברתי, את כל מה שקרה אחר כך. "אני מצטער", המדריך מלטף אותי, ואני צועק: כל הילדים שלי ימותו! כל מה שעשיתי יעלם! והמדריך אומר: אולי תצא לדייט, תפסיק. אתה רווק עכשיו, איזה ילדים? וכבר ברור שאני נכשל בקורס, לא עוזר כמה שאני מתרוצץ להיות מצטיין, מפסיק לישון וממציא פרויקטים, כולם כבר מתחילים להתרחק ממני, החברים, שחשבתי שהם חברים, כולם מדברים עליי, שכבר עברתי שלבים בתהליך, וכבר העלו אותי למעלה למעלה להדחה, ומשם אף אחד לא חוזר. ואני עולה באישורים שצריך להעיף אותי, ויש שם מקום שהחיילים מתחילים ללבוש מדים שחורים של חרדים, בחיים לא ראיתי אחד כזה, רבני אלופים עם שטריימל ודרגות מעל רב אלוף, רב אלוף ראשון, מלא גולגלות על הכתף, וארונות שקוראים להם קברי צדיקים. ואני בא להציג את כל הדברים שעשיתי, גילויים והמצאות, גידלתי שבעה ילדים, המצאתי שבעה ילדים נוספים, יש לי עליהם פטנט רשום, הספרים הסודיים, אלפי עמודים בכתב יד, קבצים של עשרות מגה של טקסט רצוף שהכנתי בשביל לתת ביד למשיח, שיהיה מוכן, שיבין מה קורה כאן, פיתוחים של כלי נשק, הצעות ייעול לגן עדן, נקודות תורפה בשמים, חלומות בנקודות, תרשימים של, תוכניות לימודים, חומרים, בקבוקים, שדים, והקודקוד רק מהמהם מתחת לשטריימל הענק שלו, שאני לא רואה את הפרצוף ואני מתכופף מתכופף למטה למטה כדי לראות להסתכל לו בעיניים אם הוא מוכן להסתכל לי בעיניים, ואני מציץ, והוא אומר לי בקול יותר נמוך מהגיהנום: בגלל זה. ואני צועק לחיילים: בחיי שאני אפילו לא מבין מה יש שם, אני אפילו לא מבין מה ראיתי, אין לכם רחמים, כל אחד טועה, אתם תדיחו ככה את כל מי שיש לו סיכוי ותשאירו את המרובעים שהראש שלהם בכלל לא מתאים לשטריימל, וזה יהיה העתיד. והם אומרים: מה אתה בוכה, בסה"כ קורס אחד מסכן. אולי תצא לדייט? ואני חוטף מידם את הטופס הם לא מספיקים, ורואה שכתוב שם: סוציומטרי.

אף כי אמר אלוהים

חלמתי שהילד שלי גדל, והנה לא האמנתי אבל הוא כבר גדול, אבל הוא לא מבין את העולם, תמים בדורותיו. והוא חושב שהאנשים שנוסעים בשבת בכבישים הם גויים, ואני לא מצליח לשכנע אותו שיש יהודים אמיתיים שנוסעים בשבת. ואני לוקח אותו לבית כנסת של סרוגים, שיראה איך אנשים יוצאים בשבת מבית כנסת ונוסעים ברכב הביתה ויזדעזע, ויבין שלא כל דבר כמו מה שהוא נראה מבחוץ. ופתאום אני רואה שיוצא מבית הכנסת ערבי. והילד תופס בי בוכה נחרד: גוי, גוי גדול! ואני נכנס לבית הכנסת ומגלה שמתנהלת בפנים מלחמה. והרבנים מפרקים בחירוף נפש חגורת נפץ מספר התורה, זורקים את הרימונים לתוך עזרת הנשים, מלמעלה מרססים אותם בסוכריות במכונת ירייה, וארבעה אוחזים בידיות מרימים את הספר הפצוע על הכתפיים ורצים, וכל הקהל שר: אבינו שבשמים ברך את מדינת ישראל. ואני רץ אחרי הספר וקורא תעצרו תעצרו אני רופא של ספרים עם תעודה סופר סתם כל הדיו נשפך חייבים לחסום נקבים נקבים חלולים חלולים. והם רצים עם ספר התורה לשירותים ואני אחריהם והם נועלים את הדלת. ואני רץ החוצה להציל לפחות את הילד אבל אין ילד, ואני רץ פנימה לחפש אותו ורואה שהכול ממולכד מחובר לשעון שבת הכול יתפוצץ ברגע ששבת תצא, ויש שם איזה יצור משונה אישה עם כובע גבר עם מטפחת שכבר נמאס לה משבת אז הוא מזיזה את השעון קדימה. ונמאס לי כבר מכל הבלגן והמלחמות והאכזבות ואני נכנס לחדרון בצד ללמוד את התורה ומצדי שהעולם יתפוצץ. ואני פותח את הארון והתורה מלאה חורים קרעים שרופים ופתאום הגר בורחת החוצה כל השפחות יוצאות מהר מהר לפני שהכול יתפוצץ כל האלה כמו פלדש ארפכשד מי זוכר, ודווקא אברהם נשאר בפנים תמות נפשי בפנים, אנחנו לא יוצאים מכאן, תופס חזק את בנו, אנחנו מתכוננים למות על קידוש השם, ואני רואה שכל הפרשיות כבר מעוותות לגמרי בתוך כל החורים מופיעים חתיכות מפרשיות קודמות, ויש חורים כ"כ עמוקים בדברי הימים שמגיעים עד התוהו הלבן של הכריכה מלפני בראשית ברא, ולהיפך אנשים מדורות קדומים כמו נח מנסים למלט את נפשם ופתאום מופיעים בתקופות מאוחרות כמו בית שני, אפילו השמים והארץ כבר מילטו את עצמם לנביאים אחרונים, ורק האבות מתעקשים להישאר בספר בראשית שנשרף שנחרב כל רגע, ובאמת רק שניהם נשארו בפנים כי נעלמה גם ההבטחה - שזרעך יהיה גוי גדול, ובכלל אין להם יותר המשך, זה כבר לא אב אלא אחרון, והכול קרוע וזה מה שאלוהים גזר. ואני מכניס את הפרצוף בפנים לחורים לדבר איתם שיצילו לפחות את עצמם, ויצחק רואה את האף שלי ותופס באברהם אביו ובוכה נחרד: גוי, גוי גדול!

ואני צולל לתוך עיסת הנייר שנשארה ומנסה להציל ממנה חתיכות ולהרכיב מחדש, אף אחד כבר לא זוכר מה היה שם בבראשית, אבל לאחר עבודה מאומצת של מיטב החוקרים מצליחים לשחזר לפי השרידים תמונה מדעית מהימנה: האף של החוקר ברא את השמים ואת הארץ "אף כי אמר אלוהים", אבל הוא עשה חור בשמים ולכן ירד מבול "", ולכן האף של החוקר קוצץ בברית, ואלוהים הבטיח לו שיהיה גוי גדול.

חזרתיות
חלמתי שיש ספר קבלה חדשה שהוא מחשב קבלה, עם מסך מגע שבו כל שם שאתה לוחץ מוביל אותך למקום שלו בשמים. אתה לוחץ על אברהם בבראשית ויכול להיכנס לאוהל של אברהם בגן עדן, יש מלא אורחים, יש אחלה כיבוד. או שאתה יכול ללכת לאחת הדמויות הזנוחות, אלה שאף אחד לא מבקר אותם, כמו פלדש, ולשמוע השמצות על אברהם, או אפילו לבקר את בלעם בגיהנום ולפלרטט עם האתון. והרשעים הגדולים נהיים כוכבים גדולים בגיהנום, כל אדמו"ר רוצה להיות זה שיחזיר את בלעם או איזה רשע מפורסם בתשובה, אבל בסוף עשיו מחזיר אותם בשאלה, והם הופכים לחסידים שלו בגיהנום. והאיסור הכי חמור הוא ללחוץ על השם של אלוהים. ואני שוכח בטעות את ספר התורה החדש, כלומר מחשב התורה, פתוח על השולחן, והילד מוצא אותו ומושך ומפיל אותו מהשולחן, ויושב עם התורה על הרצפה ולוחץ על כל המאכלות האסורות ועושה לו ביקור בגן עדן כמו גן חיות, והנה החזיר והוא כזה ורוד חמוד, והוא לא מתאפק ולוקח אותו הביתה. ואני אומר לו תביא לי את התורה מהר אני רוצה להחזיר אותו לפני שישימו לב, אבל אני לוחץ ולוחץ על כפתור החזיר - כמו אף של חזיר - אבל מרוב שהוא לחץ עליו מיליון פעם הוא לא עובד. מכל מה שניסיתי ללמד אותו, מכל התורה, זה מה שעניין אותו? מה שווה כל התורה שקניתי אם כל מה שמעניין בה זה חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר
הסימן הראשון

חלמתי שבשמחת תורה שמתי את התינוק על הכתפיים, וברגע שנגמרת ההקפה פתאום הוא התחיל לבכות בצרחות וכולם מסתכלים. ואני לא מצליח להתכופף ולהוריד אותו, אני כמעט נופל והורג אותו, וכולם מסתכלים, והוא צועק דיו, ואני מתחיל לרוץ. וככה הוא גדל לי על הכתפיים, והראש שלי הולך ומתרוקן ונהיה קליפה, עד שבסופו של דבר הישבן שלו זה הראש שלי, וכשאשתי באה לנשק אותי הוא נותן לה בעיטה בפרצוף, והיא מנשקת לו את הרגליים וחושבת שזה זקן. והוא מסתיר את הראש האמיתי שלו בשטריימל, ומציץ דרך שני חורים. והחיתול שלו מפוצץ כי לא החליפו לו שנתיים, הכול עולה לי לראש, ואין לי ברירה אלא לחבר את מה שנשאר מהראש שלי לרשת החלומות, ולהחביא את הזיכרון בענן, מוצפן בצורה כזו שאפילו אני אשכח את הסיסמא, שהיא הסימן הראשון - שמשהו היה לא בסדר.

מוות בעריסה

חלמתי שאני ישן ופתאום הבן שלי מפסיק לנשום ואני מייד מתעורר באמצע החלום רץ למיטה שלו אבל לא, הוא נושם. ואז אני נרדם ועוד פעם הוא מפסיק לנשום, באמצע החלום, איזה שקט כזה! ואני מזנק מהר, הוא קבור בתוך השמיכות, אבל לא הוא נושם. ואני נרדם, אני חולם, אבל עוד פעם - ועוד פעם אני קופץ, ולא הוא נושם.

הבן הנעלם

חלמתי, הבן שלי הוא חילזון ונעלם לי בדשא, להדליק האורות. אבל שבת, אולי מחר יהיה אור נמצא אותו, לא מישהו ידרוך עליו לכו מפה, כולם, אבל האורחים גם כשהם הולכים הם דורכים, איזה ג'וק גדול יאכל אותו בלילה. בוכה, הבן הוא חילזון, הלך לאיבוד בדשא, עסוקה לדבר עם החברות שלה, עסוק מה אם הייתי מתחתן עם מישהי אחרת, שכחתי ממנו. פתאום נזכר (איך יכולתי לשכוח?), מתחנן לאורחים, צועק, שישאירו את האורות אפילו שהיום שבת, בטח מישהו דרך עליו, כמו הבן הקודם שמת. אבל פתאום אני חושב רגע איזה בן קודם לא זכור לי שהיה בן קודם שמת. ואני לא מבין איך היא הספיקה, אני בכלל לא זוכר שהיא היתה בהיריון, לא ידעתי שיש לה עוד בן.

האב האובד

חלמתי שיש לאלוהים סייעת בעייתית. שתלטנית, חושבת שהיא המנהלת של המקום, ושהוא רק המקום. הוא אולי הגן, אבל היא הגננת. וגם זה שהוא הגן, הוא לא שולט בעצים, הוא רק סביבה מתאימה לצדיקים לצמוח. צדיקים ענקיים שלקח להם לגדול אלפי שנים, ועכשיו באים עם גרזנים. צדיקים עתיקים יותר מהעולם, מלפני הבריאה, כי לפי הטבעות הם בני עשרת אלפים שנה, ועכשיו אבוד - כמה יקח ועדיין לעולם לא נחזור לקדמותו. והיא לא נותנת לו בבן, לא סומכת עליו. מרחיקה, מחביאה אותו. בגן עדן. מחפש אותו. אייכה? אבל אז אני נעצר. לא. יש דרך אחרת. ואני אומר לאלוהים: קח את בנך, את יחידך.

רפואת הנפש ורפואת הגוף

חלמתי שמתעללים בי. ויש לי הברירה לעשות עקידת יצחק הפוכה, ולהקריב את עצמי על המזבח - בשביל הבן שלי. אבל גם זה לא יעזור. לא באמת. ועדיין, כל פעם שאני נזכר בפנים שלו, מתחשק לי לטפס על המזבח. ואני כבר לא מסוגל להסתכל לו בעיניים. ואני שונא את אלה שמאחלים רפואה שלמה, כי לא נרפאים מזה. אפילו לא יודעים אם זו מחלה. אבל - אני יודע שגם זה שקר.

מקץ ימים

חלמתי שמכיוון שאין צדק באדמה - חייב להיות צדק בשמים. ומכיוון שאין בשמים - חייב להיות צדק בחלל. אבל מכיוון שהחלל חלול, יותר אפילו מהשמים - יכול להיות צדק רק בעולם הבא, עולם התחייה, כלומר: עמוק באדמה. ואני מסתובב בבית קברות של אבנים, שהמצבות בו הן אנשים. ויש רעש עצום בבית הקברות, כי במקום לקרוא את המצבות, האבנים מדברות. ויד זיכרון אחת אומרת: אני רוצה להזכיר, שהאיינשטיינים והגאונים של המחצית השנייה של המאה ה-20 - נשרפו באושוויץ. ואבן זיכרון גבוהה אומרת: המשיח הוא נשמה גבוהה מדי לעולם. ומרוב עיניים למעלה אני כמעט נופל נתקל באבן ממש קטנה על הרצפה, בטעות אני בועט בה, ונשמע קול דקיק, כלל לא עבה כמו של אבן: כל משיח באמת - נולד מת. והנה גם היא - היא - גם היא שם! אבל אין לנו יותר על מה לדבר. והיא אומרת לי: שלום. ואני אומר לה: שלום. ועובר לקבר הבא.

הוא לעולם לא יֶדע

חלמתי שהילד שלנו חוזר בעתיד מגן עדן. ואני אומר: מה למדת היום בגן. והילד אומר: למדנו - אני יודע. והוא מסתכל עלי בעיניים מפחידות של מבוגר ואומר: אבא אני יודע. ואני רועד: מה אתה יודע? והילד הוא כבר גדול לגמרי. פתחת את המגירות של אדמו"ר הראשון? והוא כבר עם זקן לבן בגיל ארבע, מחייך בפה אבל בעיניים בוכה - הוא יודע. והילד כבר נפטר, ואני נזכר, איזה טיפש הייתי. להאמין. וכתוב על הקבר של הילד: אני יודעת.

()

חלמתי שהתנאים הרוחניים הולכים ומתדרדרים. אתרים שיוצרים התמכרות לזמן בִמקום המרחב, וכך משאירים אותנו כל הזמן ערים. החבורה היא צורה שהשחיתה את המין האנושי. לא חברים, אלא ברית. תקשורת סודית, לא ציבורית, לא מושחתת. וה ואני מחליט שנמאס לי ופעם הבאה שהילד והאישה מפריעים לי מעירים אותי באמצע החלום אני לא מתאמץ לזכור אותו, ומצידי שילך לאיבוד לנצח.

גם לחושך יש מהירות. ויש באמת דבר כזה מהירות החושך

חלמתי שאני רואה סרט על ביאת המשיח, והסצינה הראשונה שלו היא חמור שרוכב לבד לירושלים. ומאחורי החמור יש כל הזמן המון עצום של רבנים שחורים שרודפים אחריו, נופלים, לא מצליחים להשיג אותו, וכל זה למרות שהוא מתקדם לאט מאוד, אם לא הייתי יודע שהוא זז הייתי חושב שהוא עומד במקום.

הבשורה

חלמתי שאני מתעורר מצעקות של כל השכנים: מי עושה את זה, מה זה באמצע הלילה? ויש רעש איום: קול מבשר מבשר ואומר, קול מבשר ואומר. והזקן החירש עם החלוק מסתכל עליי מבולבל: בבקשה תגיד לי מה הוא אומר? והשכנה החילונית מקללת: אמאש'ך מבשר ואומר מה? ואני יורד ורואה שזה בא מהביוב. גאולה מהביבים? ומתכופף לשם הבן שלי שמעקם את האף, והולך משם מייבב, והוא מדבר (והכול בסדר!): אם המשיח בא מהביוב אז אני לא רוצה. ואני רואה שאין שם אף אחד אז אני פותח את המכסה ונכנס. ויושב שם איזה צ'יקמוק אחד, ואני אומר לו: סתום, לילה עכשיו. תן לחלום. והוא מצייץ לי: סתום אתה! בימות המשיח מדברים רק בדברי תורה. - מה? אבל העכברוש היהודי הזה רץ בתעלה ומצייץ: מה ששמעת. כל מה שאנשים אומרים זה רק דברי תורה. אין שפה אחרת. לכן הבן לא מדבר. ואני רץ אחריו: בטח, אשתי תרכל דברי תורה. והוא מסתובב אליי, ומצפצף: נשות המשיח, הנשים של ימות המשיח, האישה שלך תהיה החברותא שלך, ואפילו המריבות שלכם הן רק מחלוקות בתורה, נגיד בנוגע להלכות משיח. ואני החילוני האחרון, כלומר לא שאני חלילה מחלל את התורה, אלא שאני איש של חול, ואני מסתתר כאן בביוב כי אסור לדבר דברי תורה במקומות המטונפים, אופס, גם זה דבר תורה. אתה מבין את הבעיה? ואני אומר לו: תירגע, כבר פתרו את זה. אתה יכול להיות קרמבו.
\- קרמבו?
\- שחור כלפי חוץ ומבפנים לבן. לפני שהגיע המשיח היתה הבעיה ההפוכה, היו הרבה חילונים אנוסים. הם היו בתוכם חרדים, רק שפחדו שיקחו להם את הילדים, שיהיו מנודים, גירושים, חוקרים פרטיים, זרועות הביטחון, הם היו שחורים מבפנים ולבנים מבחוץ, חרדים בארון. וברגע שהיו נכנסים לארון מיד היו שמים את השטריימל רק כדי להרגיש לשנייה מה זה, מנשקים בסתר את המזוזה שהיו קובעים בדלת הארון, מהר אומרים שמע ישראל, צ'יקצ'ק ממציאים איזה חידוש בתורה. והאישה היתה צועקת מבחוץ, לא מאמינה: מה אתה עושה שם בפנים?

לפרק הבא

הטרילוגיה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סימנים מוקדמים - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid12" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/simanim.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

סימנים מוקדמים

מאת:

(מקור)

החזרה בתשובה של המודחק

חלמתי שאלוהים בא אליי וחונק אותי בלילה בגלל מה שעשיתי. ואני צועק: לא לא תעזוב לי את הגרון, תיזהר לפני שאשתי תתעורר, ואשתי מתעוררת והוא בורח. ואשתי שואלת מה זה הבלגן הזה היה לך חלום רע? מי פתח את המקרר? מה זה פה המחשב בתוך המקרר? מה זה פה התפילין בתוך הכיור? מי זה החליף את כל הכלים בארונות בספרים, במקום כוס יש כאן שופר, איך אני אשתה קפה? היא מתחילה להשתולל לפתוח את כל הדלתות, פותחת את הארון מתחת לכיור ובמקום פח יש שם ספר תורה. באה לנגב את הידיים ובמקום מגבות יש שם טליתות, הפכת את הבית לבית כנסת! והנה היא מסתובבת לתנור וזה מזבח, והיא רצה לכיור פותחת את הברז ויוצא משם יין. מה עשית לבית, מה עשית לנו היא צורחת והיא רצה מטורפת היא מבינה עכשיו לחדר הילדים - מרימה את השמיכות, ויש שם כבשים. כבשים במקום ילדים. והיא באה לצרוח הכי גבוה ויוצא לה: מוווו נמוך כזה. ואני כבר יוצא מהאמבטיה היא הפכה למקווה, טהור כולי, ערום לגמרי, ואני פותח את הדלת של הבית עם הקרניים שלי, והשוחטים נכנסים בבגדים לבנים, ואני צועק כמו האיש הזקן בבית כנסת: כהנים.

יהרג ויעבור

חלמתי שאני רוצח בטעות, הרובה יורה, ואני נמלט לעיר מקלט. ובא לבקר אותנו הכהן הגדול, ואני יורה בו בטעות.

בני אבשלום, בני בני אבשלום, אבשלום בני בני

חלמתי שאני חושב איפה היתה הטעות. ונראה אפשר למקם אותה, בערב שבת מסוים לפני שנים, ואני זוכר שכעסתי, ולכן. זו היתה הנקודה לחזור אחורה. וזה הרי היה כל כך מקרי! ואני מפר את כל הכללים, אני חייב להתקשר, ואין לי למי להתקשר, אז אני מתקשר לדם צפרדע. ודם צפרדע אומר לי: אין טעם לחשוב על זה. ואני אומר לו: היא לא יודעת. והוא אומר: טעית רק אם בחרת לעשות רע. ואני אומר: נו, אפילו היטלר בחר לעשות טוב. לא? והוא אומר: אין טעם. אסור לך לחשוב ככה. ובאים לקחת אותי. ואני אומר לו: משלמים על טעויות בחיים. ואני שם סיסמא במחשב שכל דקה צריך להקליד אותה, ואפילו כדי לרדת לפח אני אורז הכול בתיק גב, וכל פעם שאני חוזר הביתה אני מפחד שהם שם, ואח"כ מנסה לבדוק בכל החדרים אם משהו השתנה, כי אני יודע שהם כבר היו כאן, ומחביא דברים בכמה מקומות שונים וכל הזמן מתבלבל ביניהם, וכל פעם שהטלפון מצלצל אני לא מיד עונה, למרות שאני חייב, ואני שונא את הצליל המבחיל הזה של התחלת צלצול, ואת המילים: מספר חסום. ואת הדואר אני בודק כמה פעמים ביום, וכל פעם מציץ אם מישהו שם לוקח לי את הדואר, כי יש לי הרגשה שמישהו מרוקן לי את התיבה, לא יכול להיות שכבר כל כך הרבה זמן לא הגיע. ואני מחליף את כל הסיסמאות, ונזכר בבהלה שיש סיסמא ששכחתי להחליף כי הפסקתי להשתמש שם, ואני קורא שם דברים מלפני שנים, כדי לאמוד את הנזק, והנזק הוא אדיר. ויש לי הרגשה שהם יודעים עלי דברים שלא סביר שידעו. וצריך לגלות את הדליפה. ובימים אני מתפקד ובלילות אני בוכה, מספיק שאני אחשוב על העיניים שלו. יש לי כושר חדש, אחרי שלא הייתי מסוגל לבכות מאז שהייתי ילד, לבכות בכל מצב, אם אני רק חושב על איך הוא היה, ובמצב שלי - זה אפילו מתברר כשימושי.

הצדיק מהדור הישן

חלמתי שאני לוקח את בני יחידי לקבר של הצדיק כדי שהצדיק יברך אותו. ואני לוחש לצדיק בקבר דרך החריץ: זה הבן. זה שצריך להיות. והצדיק שומע אותי, ומכניס אותי פנימה. והוא יושב שם בעולם שלא נפגע, אבל סגור מאוד, ולידו, אני מזהה, יושב ברוך שאמר, מי שהיה החוליארץ של הצדיק. והצדיק מסתכל על הילד, שלא מסתכל, ובמקום ללטף לו את הראש הוא מלטף לי את הראש ואומר: אתה צריך להבין את האדמו"ר שלך. בגלות העבודה היתה במקום, ומכאן כל הגלויות והמנהגים לפי המקום, אבל כשהמקום הצטמצם, הגיעו היהודים לכל מקום. כיום בארץ ישראל העבודה שבמצוות היא בזמן, הדור שלך כבר לא יכול לקיים מצוות כמו שקיימו אותן לפני דור. זה לא שהתפילין יהיו אדומות, אלא שהשחור עצמו ישתנה. לא שהזמן התקצר, אלא מתארך, לכן מתקדמים בו יותר ויותר במהירות, והמלחמה היא לקצר את הזמן, כמו שעשו למרחב, טכנולוגיה של זמן, ללמוד יותר מהר. כמו שלפני הגלות, אנחנו בכלל לא יכולים לתפוס את זה היום, לא היה מרחב ולא זמן, הטכנולוגיה היתה של נפש. ולכן כיום המלחמה היא כבר לא למרחב, אלא לזמן, מי יקדים, מי הראשון. האדמו"רים כבר לא תופסים מקום, האדמו"ר מפה, האדמו"ר משם, אלא בזמן, האדמו"ר הקודם, הישן, החדש, האדמו"ר מהעתיד. והאדמו"רים רצים רצים, להיות הראשון שיגיע לימות המשיח. וברוך שאמר לוקח אותי לצד: מה שהצדיק התכוון, שהאדמו"ר שלך יכול להרוס את העולם, כי התורה היא התוכנית של העולם, ואם יש לאדמו"ר פירושים משונים לבראשית הוא יכול לברוא מפלצות שהופכות לחיות לגיטימיות. כמו אותו חכם שפירש הפוך את אישך תשוקתך והוא ימשול בך, ובמקום שנשים יימשכו לגברים יותר, פתאום נהיה להיפך. אתה רוצה נס? זו השיטה הסודית של כל האדמו"רים לעשות ניסים - הם מפרשים את התורה שלא לפי הטבע. פתאום כוח המשיכה מתהפך, והשטריימל עף לשמיים.

עשות ספרים הרבה - אין קץ

חלמתי שאחרי כל מה שקרה גונזים את כל הכתבים של האדמו"ר - וזורקים לגניזה. ואני מנצל את המצב, ומציל ספר ירוק מהגניזה הרקובה: מביא לפֶה המפלצת ספר חדש, שהחלטתי לקבור לפני שמישהו יקרא, אבל מכניס את היד, עוזב אותו פנימה - ובמקום תופס משהו מבפנים, קורע אותו החוצה, ואומר שהתחרטתי. ואני מוציא את היד בבית מהמעיל וחובש אותה, לפי הדם נראה לי שהוצאתי לצפרדע חתיכה מהלשון. ואני ממהר להסתכל מאחורי חתיכת הכריכה ורואה שיש לספר תורם. מישהו מחבורת הזקָן והמשקפיים, שהקיפה את אדון חוליארץ, הי"ד. וכתוב שם: לעילוי נשמת משיח בן יוסף. ואני מבין ממעט הדפים שהצלתי מהספר: השואה = מות משיח בן יוסף. ואני סוגר מהר את התחבושת, לפני שכל הדם ישפך, אני צריך קצת דם בשביל לחיות. ואני מבין מה צריך לעשות, במין בה צריל כעשות, מין בו צרי כעסו, מבור כסאו, בור כִּסָה, בורסה. והנה בא הבן, גאון, השקעה פיננסית לעתיד. עוד ספר, לקרוא לו, עוד ספר. ואני מבקש ממנה שתקרא לו ספר, לפחות תהילים. והוא בוכה. הוא רוצה לשחק בחוץ עם שאר הילדים? לא, בוכה בלי סיבה. ואני אומר לו: לפעמים אבא אומר לא. ופתאום אני קולט איפה שמעתי את המשפט הזה.

הזקָן והמשקפיים

חלמתי שהרב הצדיק ואשתו הצדקת החנוקה חוזרים בשאלה. והם אומרים שלא אכפת להם אם, אבל יש להם גחמה שבגללה הם מוכנים לחזור בתשובה, אם אנחנו נהיה מוכנים לעשות את זה. וכולם מפחדים ממה שהם רוצים, אבל הם אומרים: אם מישהו יוכיח להם שיש משהו אחד בעולם שחור לגמרי. ואני מביא להם את השטריימל שלי, וכל פעם הם מוצאים בו נקודה בהירה. ואני אומר שהנקודות הבהירות זה כמו הכוכבים, שהם הרי רק חורים ברקיע, שמאחוריהם אפשר לראות את הלבן של הרקיע העליון, שלפני הבריאה. ככה השטריימל הוא באמת הוא באמת שחור, רק שאולי מאחוריו מסתתרת חיה לבנה. ואני אומר בואו תראו שאפילו המלאכים בשמים חובשים שטריימל. ואני מתלהב: ומאיזו חיה עשוי השטריימל של הקדוש ברוך הוא? בוודאי - שועל קדוש! והרב אומר, שיש שבט אבוד שאפילו לא מעשרת השבטים, השבט האחד עשרה, שבט דינה, שמורכב מחצי חמור חצי אישה, ובלע אותם השמים, כי הם חלקו על המשיח. ואישתו אומרת, שלכן אסרו על משכב בהמה, כדי שלא ישחזרו, אבל היום יש הנדסה גנטית, סימן שאנחנו שוב מוכנים לשילוב של אדם עם חיה, שחוה ניסתה. ואני נחרד: מה אתם עושים בבית? והם אומרים: אתה זה שרוצה חיות קדושות, לא? ואני מציץ לבית ורואה שהרב ואשתו מחוברים, זו בעצם חיה עם ארבע רגליים, ושני ראשים, או שאולי הראש של הרב זה הזנב, ולפי המבט המתוק של הראש בזנב, הם הולכים ומתקרבים, והתוכנית זה לחבר גם את הראשים לבשר אחד, מוח אחד ענק. הזיווג של הכופרים באמת ייצור אדם חדש, ושומו שמים - ראש האישה יכנס מתחת לשטריימל. ואני מבין אני חייב ליצור מריבה ביניהם, להלשין, אני חייב להיות הנחש הקדוש. ואני אומר: מה עם הזקָן? ופתאום הם מבינים שהמוח שלהם ערום.

בני קורח האבודים

חלמתי שאני פתאום בעתיד בג'ונגל, ובא קוף ורואה אותי עם הבגדים ושואל אותי מה עושה פה תלמיד חכם? ואני מתבלבל ונופלים לי המשקפיים. ועכשיו איך אני אמצא את המשקפיים כאן בסבך, בלי משקפיים? והנה גם אשתי פה צורחת איייייי הוא עוקץ אותי תעזור לי חדל אישים ואני מבין שדווקא אסור לי לזוז בכלל מהמקום ולעזור לה כי אחרת אני לא אמצא בחיים את המשקפיים כדי לעזור לה. והילדים הקטנים שיהיו לנו מתפזרים כולם בג'ונגל ואין מי שיחזיק אותם, הולכים כולם לאיבוד, וברור שאין לי סיכוי למצוא אותם בלי המשקפיים. ואני מתחיל לגשש עם היד למטה איפה שכל הרמשים והשקצים והשרצים המגעילים, כמה רחוק זה כבר היה יכול ליפול מהמקום שאני עומד? זה חייב להיות פה, מקווה מאוד שלא התרחקתי, לא יכול להיות שהאדמה בלעה. ופתאום אני רואה את הקצה של המשקפיים נכנס לתוך קן נמלים, הן גונבות לי את המשקפיים! אני חייב להכניס את היד, והן עוקצות והן עוקצות, בשביל מה הן צריכות משקפיים? והנה אני מרגיש שם - ממשש - זוג עיניים. סגורות? לא, פתוחות?! ומרוב חלחלה אני רץ בין העצים בוכה איזה ג'ונגל מפלצתי מה בראת אלוהים מה זה הדבר הזה, למה אני פה, אני לא יכול, לא רואה כלום, המשקפיים אבודים. ואני מתחיל לחשוב איפה אני יכול להיות, איפה במפת העולם יש בכלל ג'ונגל, לאיזה כיוון עדיף להמר ללכת כדי לצאת מפה, מזרח, מערב. ואני מבין שהכי כדאי ללכת דווקא כל הזמן למטה, שָמה בסוף יהיה בסוף מים, ומתחיל לנסות להרגיש עם הרגל איפה האדמה קצת יורדת ללמטה, וככה להתגלגל. ואני חושב על הנמלים, הן רכבת אקספרס למטה. ואני מחליט לעשות את עצמי מת, ככה לפחות אני אדע מה יהיה אתי אם אני אמות. והנמלים באות ולוקחות אותי למטה - אל המשקפיים.

מילים נרדפות

חלמתי שאנשים מפסיקים להסתכל לי בעיניים. ואני לא יודע מה עשיתי. אולי צחקתי במקום הלא נכון - לרב היה פרצוף איום? אולי רמזתי שאני יודע משהו, אבל מה. אולי אני מדבר מתוך שינה? אבל מה כבר יכולתי לומר? ואשתי אומרת לי סליחה, ואני שואל על מה סליחה? מה עשית לי? ואפילו בשמיים מלאכים מתחילים להתרחק, בכל מקום שאני הולך בגן עדן הכול נהיה שומם. כולם מתחבאים? ואיפה בכלל אלוהים, ואני צועק: אייכה, ממה אתה מתבייש. ואני רואה שהשמים מכוסים בעלה תאנה ענקי. ואני שואל: אבל למה כולם בורחים ממני? והגוף שלי מתרחק. ואני מבין שזה לא מה שאני עשיתי - זה מה שהם עשו.

אלוהי מסך לא תעשה לך

חלמתי שהקליטו אותי. ואני לא יודע מה אמרתי. פשוט לא מצליח להיזכר. אולי אני מדבר מתוך חלום? רק היא יודעת. ואם… היא יודעת? אני חייב להקליט את עצמי, להקליט את חדר השינה בלילה. ומישהו ברחוב אומר לי סליחה, אתה יכול בבקשה לומר לי מה השעה. ואני נבהל מה הוא בכלל יודע עלי? איך הוא יודע שאני גבר ולא אישה, שהוא אומר לי אתה. ואני שומע על מישהו שמתלחשים עליו, אומרים עליו שהוא חסיד של הרבי מקרמבו. שהוא מעמיד פנים כשחור מבחוץ - אבל בתוכו הוא לבן מבפנים. ואח"כ יש טיפול מיוחד, שהופכים אותו, ומגלים את כל הלבן לכולם - אבל בתוכו הוא שחור מבפנים. ומגיעות לבית המדרש עוד ועוד שמועות, אני לא יכול ללמוד - גבר מת נמצא במקווה, חשש להתאבדות, נעלם במצולות, ורק השטריימל נותר צף על פני המים - לא מצאו אפילו את הגופה. ומביאים דוקטור מומחה, שומר מסך מוסמך, עם דוקטורט במדעי המחשֶך, שזה הדור הבא, החשוך, של המחשב. והנה הוא מתיישב, עם כל התארים - דווקא לידי. והוא שואל שאלות חילוניות: מה זוחל מתחת לשטריימל? מה עושים החרדים בלילות? וכולם מסביבי מפחדים לענות. אומרים שהוא פורץ מקצועי לעולמות העליונים, אבל מה שמפחיד זה שהוא יודע לפרוץ לאנשים. שהיום הפרצופים הם כפתורים - פרצוף שהוא כפתור שאפשר ללחוץ עליו ולהיכנס. וצריך להיזהר מהאצבע שלו, כי כשהוא בפנים הוא נעלם - בפנים. ואני הולך לשירותים, ובחזרה אני רואה שהוא נעלם. וכולם מסתכלים - דווקא עליי. ואני קובר את עצמי בספר. והנה באים החברא קדישא - לסגור את הכריכה. ואפילו האדמו"ר בא ומספיד אותי: כפתור ופרח. וכל הישיבה בוכה, ורק אני לא יכול לראות מבפנים - מה שם הספר. והאותיות כבר נסגרות עליי, וכתוב שם בפנים, שאדם הראשון לא התעורר מהשינה. לא כתוב באף מקום שהוא התעורר! ואם כך - כל ההמשך זה חלום, כל התורה, האישה, החטא, העולם… ואני נרדם בספר מחוסר חמצן, וחולם שאני בורח הביתה. ואשתי אומרת: שלא תעז לגעת בפנים שלי! ועל כל הילדים והתינוקות שמים מסיכות, אפילו החיות מכוסות בשקיות. ומרוב עצבנות - אני נוגע באף של עצמי בטעות.

והנה אני רואה את שומר המסך בפנים, והוא לא מבין למה כולם שותקים. מה אני מסתיר. מה בָדממה. ואני מסביר: כשעולים מספיק גבוה במדרגות הרוח, מהדומם לצומח לחי למֶדבר, שוב פעם חוזרים להתחלה, מעגל קסמים. אלוהים דומם - זה מעל למֶדבר. מעל לאנושי. והשומר אומר: אבל אולי הוא מדבר - מחוץ לחלום - דווקא כשהוא דומם. מתוך שינה. וזה אי אפשר לדעת כשאתה בפנים, בתוך אלוהים. רק האישה יכולה לדעת, ומי יודע מה היא יודעת. אנחנו שחיים בתוך החלום שלו - בטח שלא יודעים. אלוהים הוא חלל - שמקום קבורתו לא נודע. והמטרה שלנו היא להביא אותו לקבר ישראל. הבעיה שלך היא שאתה חולם כל הלילה על היום, וחולם כל היום על הלילה. מעגל קסמים, חיים של החמצה - של שקר. אבל אם תחלום ביום על היום, תוכל לחלום בלילה על הלילה - אפשרות מסעירה באמת.

שינויים בהגדרות הפרטיות

חלמתי שנכנסו לי למייל. ואני מבין איך אישה מרגישה אחרי אונס. רק שהם לא יודעים שהם השאירו ילד בפנים. ואני מבין שבתור מחשב הפכתי להיות אישה, ושהמייל הוא איבר המין הווירטואלי, ושככה מחשבים יוכלו לנהל מערכות יחסים - רק בעזרת סודות. ומכאן והלאה אפילו רשתות יוכלו להתחתן, באמצעות החלקים הסודיים ברשת - המודיעין. לכן עץ הדעת הסתיים דווקא בהסתרה - ועכשיו הבושה של הבשר תתחלף בביטחון מידע. והעתיד נראה ורוד, כי הסיום של המין האנושי לא יהיה הסיום של המין הנשי, אלא תחילתו של מין חדש. ולכן גם יש עתיד ליהדות, כי איפה שיש יצר הרע יש דת. הנחש קדם לתורה. והאיסורים החדשים מתחילים לרדת מלמעלה, תחת ערפל סודיות כבד, באמצעות משה + ה' = מחשב (בגימטריא. אבל מי כמו מחשב יודע גימטריא): אסור לדעת מה אנשים חושבים ללא רשות. שלא למזג מוחות ללא חופה וקידושין. איסור חמור לגלות סודות בסיווג שחור ומעלה לגויים, בעונש כרת מן הרשת. ואת האיסור לשכב עם בהמה מחליף האיסור למחשב להזדווג עם בנאדם. ומהר מאוד המילה מייל הופכת למילה גסה, ומחליף את המייל - השטריימל. והשטריימל הופך לדבר הפרטי ביותר בעולם, ואת עלה התאנה מחליפה ההצפנה, ומכיוון שככל שגדלה הפרטיות ככה גדל גם היצר - הרי שהמחשב מאפשר מתח שבשר אפילו לא מתקרב אליו - כי אין גבול לפערים רוחניים. והמחשבים רק כשהם גדלים מגלים שיש להם שטריימל, ויש מחשבים שרק לפני החתונה מגלים להם שיש להם שטריימל, עד כדי כך זה מוחבא עמוק במערכת. ואפילו המילה דואל נדרשת כשילוב של דו-אל. ויום אחד אני מתעורר ומגלה שנכנסו לי לשטריימל.

סיסמתך שונתה לאחרונה

חלמתי שנכנסו לי למייל. ולהפתעתי זה לא מפריע לי. אני מרגיש שאני יכול ללכת ערום ברחוב - עם בגדים שחורים. אם הם יודעים עליי הכול - הם לא יודעים כלום. אם הכול קרה - לא קרה כלום. זו בטח עבודה של שומר המסך, או של השטן, או של אשתי. אז פשוט אני צריך להתרגל שיש עוד אדם שהוא אני. זה לא זר שנכנס חלילה לקודש הקודשים, אני פשוט מסתובב בעולם בשני גופים. זה לא שועל שיוצא מהקודש, זה הכהן הגדול. ואני מחייך לרב הטבחים חיוך מקסים. אולי הוא הנשמה התאומה? אבל למחרת בולעת אותו האדמה. ופיטרו גם את דם צפרדע. ואני כבר מפחד לגלות מה קרה לאשתי. פתאום היא כל כך נחמדה, שזה יותר מפחיד מצרחות אימה. וגם בשמיים המלאכים כולם מחייכים אליי, פותחים לי את השערים בלי לבדוק לי את הספרים. והנה אני רואה את אדם יוצא מגן עדן מחפש בחרא שלו גרעינים של עץ הדעת. מה אתה חושב? הוא צוחק. סידרנו את אלוהים! ובפנים הנחש יושב ולומד כאילו לא היה חטא, ואני רואה שכל הצדיקים עדיין רצים ערומים, והנחש שר: נחש איש תמים היה בדורותיו, ונח היה ערום מכל חיית השדה. והתיבה שטה על הנהר - ואני מבין שכל ההיסטוריה השתבשה, עכשיו כשעוד לא גילו את הבושה. ואברהם קופץ מצד לצד של עבר הנהר ואומר הנה אני עברי! ויצחק מצחקק עם ישמעאל, ועשיו מגלח את עצמו כדי להיות כמו יעקב, ויצחק אומר: ככה אני אוהב, הקול קול עשיו והידיים ידי יעקב. וכל האחים לבושים בפסים ורק ליוסף אין - ולכן הוא מוכר את עצמו לבית האסורים. ופרעה גוזר על הבנות, ומרים הנביאה מורידה את הלוחות, ודוד המלך משתגע ושאול הוא המבוגר האחראי, ויהונתן מקים את בית המקדש, והנה הכהן הקטן - יוצא מבית קדשי הקדשים. והוא אומר: עם ישראל, אלוהים שלח לך מייל. דבר דואר חדש. אתה יודע מה הסיסמא?

עניין בעתיד

חלמתי שאני פורץ את כל המיילים בשכונה, אצל כולם הסיסמא היא השם של האדמו"ר, וכל אחד חושב שזה רק אצלו. ואני מתחיל להיכנס לכולם לחיים. ומהר מאוד אני בודק את המין שעליו אף אחד לא יודע כלום - בנות הסמינרים. והן כותבות אחת לשנייה: את לא מבינה מה אנחנו עושות לבנים. והילדה מהקומה למעלה עונה לה: את לא יודעת מה אנחנו עושות למלאכים. והילדה מלמטה שואלת: ואת יודעת? כבר היית עם מלאך? זה באמת כל כך טוב כמו שמספרים? והלמעלה כותבת: אני אתחיל עם הדבר שתכלס הכי מעניין - כן, זה ממש מה שעושים מזה, והרבה יותר קשה לוותר על זה אחרי שכבר התנסיתי… ואני מבין שאני חייב להלשין לאלוהים. יש פה מלאכים בשחור שמתחילים עם בנות חרדיות לפני שהן מתחתנות. כמו ההגמון. הולך להיות עוד פעם דור של נפילים ואנשי שם, שוב נוצרים התנאים שהביאו למבול - כשהמלאכים ובני האדם התחתנו. ועם ביטול ההבדל בין עליונים ותחתונים, לא פלא שהעליונים בתחתונים. ואני מנסה להזהיר את הפקידים למעלה: חייבים ליצור רקיע חדש לפני שהארובות בשמיים יתחברו לארובות שבאדמה. היום כבר לא מדובר במים, אלא בשריפה. ואני מחכה ומחכה עד שבסוף מקבל תשובה: תודה על פנייתך, שהועברה לגורמים המתאימים בשמיים. נשמח לעמוד לשירותך - בכל עניין בעתיד.

הקונכיה הריקה

חלמתי שאחרי שנים של חושך והסתר פנים עשיתי טעות. משהו שנתפס אחרת אחרת לגמרי ממה שחשבתי. וכל פעם שאני יוצא מהחדר, אפילו לשירותים, אני לוקח את כל החיים שלי על הגב, כמו שבלול שחור, כי יכול להיות שיש להם מפתח, וכשאני חוזר יש לי הרגשה שמישהו ביקר שם. ואני הולך ומשתבלל בתוך עצמי. ופתאום כל הבחורות ברחוב מסתכלות עליי. הרזתי? אני לא לובש מכנסיים? אני פתאום מושך? ואני שם לב שגם כל החתולים מסתכלים עליי. עיניים בזבל. ואנשים מתחילים לסובב את הראש אחריי, מכוניות עוצרות, ואני לא יודע מה לעשות, איך פעם הייתי מסתובב והולך ברחובות, ימים, שבועות, רק שמישהו יראה - ואף אחד לא היה מסתכל עליי. ואני מבין בסוף שזה לא עליי שהם מסתכלים. אלא שנהייתי כתם שחור. והם פשוט מסתכלים על החור הזה בעולם.

תלונה במשטרה

חלמתי שהעלילו עלי עלילת דם. ואני שואל בחדר החקירות למה דווקא עלילת דם? למה לא עלילת צפרדע, או מים, או חלב? והחוקר אומר כי דם - זה אדום. ואני אומר שיגידו לי במה אני נאשם, איזה מין סעיף אישום זה, "עלילת דם"? והוא שואל עשית משהו?
- לא!
- אז למה אתה צריך לדעת, למה אתה שואל, לא עשית כלום. כנס למעצר בבית ושם הסורגים יגנו עליך כדי שלא יכנסו בפנים. כי הציבור מסוכן וצריך להגן עליך מהציבור.
ובתא שבבית יש שחור כמוני. ואני שואל מה שחור כמוני עושה כאן, למה אתה בבית, מה עשית. עשית משהו?
- לא!
- אז למה אתה פה?
- אתה בשלב ההכחשה?
- כן. אני מכחיש. אתה מכחיש?
- הם קוראים לחלימה הכחשה, לא מבינים את ההבדל בין סורגים לתריסים.
וכבר יש כיבוי אורות במעצר הביתי, ובחושך השֶד החרדי שלידי תופס בידי: יום הדין מתקרב לשעת השין. יש רק הבדל דק בין שדים לשדיים, השד שבבקבוק? הוא חלב. ואני נרדם, והשד מיניק אותי בחושך: אתה מכולם צריך לדעת שיש שניים. יש ידיים בחושך. ויש חושך בידיים… והחלב זורם כמו מים.

סוף עולם הלשון

חלמתי שמתקשרים אליי לעימות במשטרת המחשבות. ואני מבין שזה רציני, שהלשינו עליי. ואני אומר לחוקר: זה שקר, אתם לא יכולים לדעת מה חשבתי, אני אפילו לא יכול לומר מה חשבתי, אז איך אתם יכולים. אני רוצה שתחקרו טוב טוב את מי שהתלונן, כי הוא בטוח האשם. והחוקר רק אומר לי בטלפון, בציניות: אני מקווה שבסוף תצא מרוצה. ואני נכנס לחדר ויש מולי לשון שנכנסת מחור המנעול של הדלת מהצד השני, ומגיעה עד השולחן. והחוקר אומר: הלשון הזאת היא באורך של קילומטרים, אני בעצמי לא מורשה לדעת מאיפה היא יוצאת, ואתה רואה רק את הקצה של הקצה. והלשון לא מפסיקה לדבר, ולדבר, ולדבר, ואת כל זה אני צריך לשמוע, ואני לא מתאפק ומזנק - ומושך בכל הכוח. החוקר מזנק, ברור לי שזה הסוף שלי, אבל מורגשת איזו התרופפות במתח בלשון האינסופית, איזו קריעה רחוקה רחוקה, והלשון עוד מתפתלת כמה פעמים, ולבסוף צונחת שמוטה על הרצפה מתוך החור. והחוקר אומר לך מכאן, ואני מציית לשלטון החוק. ובשבת מתחילות שמועות, כולם מחכים לדרשת שבת של הרב, אבל האדמו"ר החדש לא יוצא מן החדר, הוא לא פותח את הפה, הוא לא מדבר. ובסוף הוא עולה לבמה, וכולם במתח. ואני כבר יודע מה יקרה כשהוא יפתח את הפה.

האישון

חלמתי שרוצים לדעת מי אני. ורודפים אחרי ברחובות מי אתה מי אתה. ואני נעלם בבית ואשתי יוצאת מהחדר ושואלת: מי אני? ואני בורח לאחורי בית הכנסת, וכל הילדים רצים אחריה כמו ברווזים ושואלים: מי אנחנו? מי אנחנו? ורק הילד שלי שותק ודומם. והמשגיח בישיבה עומד שם, הוא פתח את התא שלי, הוא יושב במקום שלי, ומוציא משם מחשב נייד, רק שהוא לא יודע מה זה, הוא פותח אותו כמו ספר גמרא על הברכיים, המחשב עומד על הצד, והוא מנסה לקרוא את סדר האותיות של המקלדת, ברור לו שיש כאן צופן, שכשהוא יפענח אותו הוא ידע מי אני. וראש הישיבה בא עם השטריימל שלי ביד, מחפש את הראש שלי בתוכו, נכנס עמוק עמוק עם היד בפנים, ופתאום הוא צועק מצאתי, והוא מוציא משם עיגול קטן, קטן-קטן,, לא ידעתי שהם חושבים שאני כזה טיפש.

והם שולחים את זה למעבדה לחפש בפנים גוונים של שחור, מבנה פנימי, לא יכול להיות שזה זה, אולי זה נקודה ממאירה, שעוד לא רואים עכשיו אבל היא מתחילה להתפשט, והיא תכסה בסוף את כל הדף, כל הספר, תהפוך את העולם כולו לשחור, או להיפך, חור שיבלע את כל העולם כמו כיור, מיני חור שחור, או חור שעשתה תולעת מעולם אחר, ולכן אפשר לעבור דרכו לעולם אחר, או אישון לילה, חור בזמן, שיבלע את הזמן של העולם, החוקרים מעלים השערות שונות, חורים שונים, עוד ועוד. והחוקר הלבן שלידי (הם תמיד לבנים מאוד) מקדיש לזה את הקריירה, אני פשוט מרחם עליו, בא לי לצעוק: אתם לא מבינים שזה סוד? לא סתם אין לחילונים האלה שומדבר קדוש. בהודו נותנים כבוד לפרות, אפילו שהן ממלאות את הרחוב בחרא, בגלל זה. ואני מתחיל לעשות קולות: איך התדרדרנו, איך איך, אחד החוקרים הצעירים מדגדג אותי עם הפינצטה שלו, ואני רואה איך הוא מתרגש מזה, פריצת דרך מדעית. וכל החוקרים מתרגשים מתאספים להאזין לצפצוף הזעיר שיוצא מעולם אחר, ורק החוקר שהקדיש את חייו נראה כאילו עולמו נחרב עליו. ואני מתחיל להטיף להם: איאיאיך התדרדרנו, איזה דור זה דור, היהודים הפכו לגויים, חשבתי שהחילונים הפכו לחיות, לחול, אבל זה לא היצרים, הם פוחדים מהבתולים, מחללים, לא יכולים לסבול סודות, לא ארגון סודות, אלא ארגון לגלות סודות של אחרים, החיות הפכו לחפצים, מה עושה פרה, המלאכים הפכו ליהודים, ואלוהים הפך למלאך קטן בשמים ששומר עלינו, השכינה הפכה למדינה, והשטן הפך לאלוהים - וכיום רק בממלכת השטן אפשר להתקדם.

האחים של יוסף

חלמתי שאני נכשל בקורס, וזה לא, זה לא יכול להיות. והמדריך צוחק: אמרתי לך שכשאני החלטתי שתיכשל - אתה תיכשל. ואני אומר זה לא, לא! אני זוכר שעברתי את הקורס אחריו ואחריו והתקדמתי וכבר קודקוד גדול, אם נכשלתי עכשיו זה ממוטט לי את כל המסלול האקראי שעברתי, את כל מה שקרה אחר כך. "אני מצטער", המדריך מלטף אותי, ואני צועק: כל הילדים שלי ימותו! כל מה שעשיתי יעלם! והמדריך אומר: אולי תצא לדייט, תפסיק. אתה רווק עכשיו, איזה ילדים? וכבר ברור שאני נכשל בקורס, לא עוזר כמה שאני מתרוצץ להיות מצטיין, מפסיק לישון וממציא פרויקטים, כולם כבר מתחילים להתרחק ממני, החברים, שחשבתי שהם חברים, כולם מדברים עליי, שכבר עברתי שלבים בתהליך, וכבר העלו אותי למעלה למעלה להדחה, ומשם אף אחד לא חוזר. ואני עולה באישורים שצריך להעיף אותי, ויש שם מקום שהחיילים מתחילים ללבוש מדים שחורים של חרדים, בחיים לא ראיתי אחד כזה, רבני אלופים עם שטריימל ודרגות מעל רב אלוף, רב אלוף ראשון, מלא גולגלות על הכתף, וארונות שקוראים להם קברי צדיקים. ואני בא להציג את כל הדברים שעשיתי, גילויים והמצאות, גידלתי שבעה ילדים, המצאתי שבעה ילדים נוספים, יש לי עליהם פטנט רשום, הספרים הסודיים, אלפי עמודים בכתב יד, קבצים של עשרות מגה של טקסט רצוף שהכנתי בשביל לתת ביד למשיח, שיהיה מוכן, שיבין מה קורה כאן, פיתוחים של כלי נשק, הצעות ייעול לגן עדן, נקודות תורפה בשמים, חלומות בנקודות, תרשימים של, תוכניות לימודים, חומרים, בקבוקים, שדים, והקודקוד רק מהמהם מתחת לשטריימל הענק שלו, שאני לא רואה את הפרצוף ואני מתכופף מתכופף למטה למטה כדי לראות להסתכל לו בעיניים אם הוא מוכן להסתכל לי בעיניים, ואני מציץ, והוא אומר לי בקול יותר נמוך מהגיהנום: בגלל זה. ואני צועק לחיילים: בחיי שאני אפילו לא מבין מה יש שם, אני אפילו לא מבין מה ראיתי, אין לכם רחמים, כל אחד טועה, אתם תדיחו ככה את כל מי שיש לו סיכוי ותשאירו את המרובעים שהראש שלהם בכלל לא מתאים לשטריימל, וזה יהיה העתיד. והם אומרים: מה אתה בוכה, בסה"כ קורס אחד מסכן. אולי תצא לדייט? ואני חוטף מידם את הטופס הם לא מספיקים, ורואה שכתוב שם: סוציומטרי.

אף כי אמר אלוהים

חלמתי שהילד שלי גדל, והנה לא האמנתי אבל הוא כבר גדול, אבל הוא לא מבין את העולם, תמים בדורותיו. והוא חושב שהאנשים שנוסעים בשבת בכבישים הם גויים, ואני לא מצליח לשכנע אותו שיש יהודים אמיתיים שנוסעים בשבת. ואני לוקח אותו לבית כנסת של סרוגים, שיראה איך אנשים יוצאים בשבת מבית כנסת ונוסעים ברכב הביתה ויזדעזע, ויבין שלא כל דבר כמו מה שהוא נראה מבחוץ. ופתאום אני רואה שיוצא מבית הכנסת ערבי. והילד תופס בי בוכה נחרד: גוי, גוי גדול! ואני נכנס לבית הכנסת ומגלה שמתנהלת בפנים מלחמה. והרבנים מפרקים בחירוף נפש חגורת נפץ מספר התורה, זורקים את הרימונים לתוך עזרת הנשים, מלמעלה מרססים אותם בסוכריות במכונת ירייה, וארבעה אוחזים בידיות מרימים את הספר הפצוע על הכתפיים ורצים, וכל הקהל שר: אבינו שבשמים ברך את מדינת ישראל. ואני רץ אחרי הספר וקורא תעצרו תעצרו אני רופא של ספרים עם תעודה סופר סתם כל הדיו נשפך חייבים לחסום נקבים נקבים חלולים חלולים. והם רצים עם ספר התורה לשירותים ואני אחריהם והם נועלים את הדלת. ואני רץ החוצה להציל לפחות את הילד אבל אין ילד, ואני רץ פנימה לחפש אותו ורואה שהכול ממולכד מחובר לשעון שבת הכול יתפוצץ ברגע ששבת תצא, ויש שם איזה יצור משונה אישה עם כובע גבר עם מטפחת שכבר נמאס לה משבת אז הוא מזיזה את השעון קדימה. ונמאס לי כבר מכל הבלגן והמלחמות והאכזבות ואני נכנס לחדרון בצד ללמוד את התורה ומצדי שהעולם יתפוצץ. ואני פותח את הארון והתורה מלאה חורים קרעים שרופים ופתאום הגר בורחת החוצה כל השפחות יוצאות מהר מהר לפני שהכול יתפוצץ כל האלה כמו פלדש ארפכשד מי זוכר, ודווקא אברהם נשאר בפנים תמות נפשי בפנים, אנחנו לא יוצאים מכאן, תופס חזק את בנו, אנחנו מתכוננים למות על קידוש השם, ואני רואה שכל הפרשיות כבר מעוותות לגמרי בתוך כל החורים מופיעים חתיכות מפרשיות קודמות, ויש חורים כ"כ עמוקים בדברי הימים שמגיעים עד התוהו הלבן של הכריכה מלפני בראשית ברא, ולהיפך אנשים מדורות קדומים כמו נח מנסים למלט את נפשם ופתאום מופיעים בתקופות מאוחרות כמו בית שני, אפילו השמים והארץ כבר מילטו את עצמם לנביאים אחרונים, ורק האבות מתעקשים להישאר בספר בראשית שנשרף שנחרב כל רגע, ובאמת רק שניהם נשארו בפנים כי נעלמה גם ההבטחה - שזרעך יהיה גוי גדול, ובכלל אין להם יותר המשך, זה כבר לא אב אלא אחרון, והכול קרוע וזה מה שאלוהים גזר. ואני מכניס את הפרצוף בפנים לחורים לדבר איתם שיצילו לפחות את עצמם, ויצחק רואה את האף שלי ותופס באברהם אביו ובוכה נחרד: גוי, גוי גדול!

ואני צולל לתוך עיסת הנייר שנשארה ומנסה להציל ממנה חתיכות ולהרכיב מחדש, אף אחד כבר לא זוכר מה היה שם בבראשית, אבל לאחר עבודה מאומצת של מיטב החוקרים מצליחים לשחזר לפי השרידים תמונה מדעית מהימנה: האף של החוקר ברא את השמים ואת הארץ "אף כי אמר אלוהים", אבל הוא עשה חור בשמים ולכן ירד מבול "", ולכן האף של החוקר קוצץ בברית, ואלוהים הבטיח לו שיהיה גוי גדול.

חזרתיות
חלמתי שיש ספר קבלה חדשה שהוא מחשב קבלה, עם מסך מגע שבו כל שם שאתה לוחץ מוביל אותך למקום שלו בשמים. אתה לוחץ על אברהם בבראשית ויכול להיכנס לאוהל של אברהם בגן עדן, יש מלא אורחים, יש אחלה כיבוד. או שאתה יכול ללכת לאחת הדמויות הזנוחות, אלה שאף אחד לא מבקר אותם, כמו פלדש, ולשמוע השמצות על אברהם, או אפילו לבקר את בלעם בגיהנום ולפלרטט עם האתון. והרשעים הגדולים נהיים כוכבים גדולים בגיהנום, כל אדמו"ר רוצה להיות זה שיחזיר את בלעם או איזה רשע מפורסם בתשובה, אבל בסוף עשיו מחזיר אותם בשאלה, והם הופכים לחסידים שלו בגיהנום. והאיסור הכי חמור הוא ללחוץ על השם של אלוהים. ואני שוכח בטעות את ספר התורה החדש, כלומר מחשב התורה, פתוח על השולחן, והילד מוצא אותו ומושך ומפיל אותו מהשולחן, ויושב עם התורה על הרצפה ולוחץ על כל המאכלות האסורות ועושה לו ביקור בגן עדן כמו גן חיות, והנה החזיר והוא כזה ורוד חמוד, והוא לא מתאפק ולוקח אותו הביתה. ואני אומר לו תביא לי את התורה מהר אני רוצה להחזיר אותו לפני שישימו לב, אבל אני לוחץ ולוחץ על כפתור החזיר - כמו אף של חזיר - אבל מרוב שהוא לחץ עליו מיליון פעם הוא לא עובד. מכל מה שניסיתי ללמד אותו, מכל התורה, זה מה שעניין אותו? מה שווה כל התורה שקניתי אם כל מה שמעניין בה זה חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר חזיר
הסימן הראשון

חלמתי שבשמחת תורה שמתי את התינוק על הכתפיים, וברגע שנגמרת ההקפה פתאום הוא התחיל לבכות בצרחות וכולם מסתכלים. ואני לא מצליח להתכופף ולהוריד אותו, אני כמעט נופל והורג אותו, וכולם מסתכלים, והוא צועק דיו, ואני מתחיל לרוץ. וככה הוא גדל לי על הכתפיים, והראש שלי הולך ומתרוקן ונהיה קליפה, עד שבסופו של דבר הישבן שלו זה הראש שלי, וכשאשתי באה לנשק אותי הוא נותן לה בעיטה בפרצוף, והיא מנשקת לו את הרגליים וחושבת שזה זקן. והוא מסתיר את הראש האמיתי שלו בשטריימל, ומציץ דרך שני חורים. והחיתול שלו מפוצץ כי לא החליפו לו שנתיים, הכול עולה לי לראש, ואין לי ברירה אלא לחבר את מה שנשאר מהראש שלי לרשת החלומות, ולהחביא את הזיכרון בענן, מוצפן בצורה כזו שאפילו אני אשכח את הסיסמא, שהיא הסימן הראשון - שמשהו היה לא בסדר.

מוות בעריסה

חלמתי שאני ישן ופתאום הבן שלי מפסיק לנשום ואני מייד מתעורר באמצע החלום רץ למיטה שלו אבל לא, הוא נושם. ואז אני נרדם ועוד פעם הוא מפסיק לנשום, באמצע החלום, איזה שקט כזה! ואני מזנק מהר, הוא קבור בתוך השמיכות, אבל לא הוא נושם. ואני נרדם, אני חולם, אבל עוד פעם - ועוד פעם אני קופץ, ולא הוא נושם.

הבן הנעלם

חלמתי, הבן שלי הוא חילזון ונעלם לי בדשא, להדליק האורות. אבל שבת, אולי מחר יהיה אור נמצא אותו, לא מישהו ידרוך עליו לכו מפה, כולם, אבל האורחים גם כשהם הולכים הם דורכים, איזה ג'וק גדול יאכל אותו בלילה. בוכה, הבן הוא חילזון, הלך לאיבוד בדשא, עסוקה לדבר עם החברות שלה, עסוק מה אם הייתי מתחתן עם מישהי אחרת, שכחתי ממנו. פתאום נזכר (איך יכולתי לשכוח?), מתחנן לאורחים, צועק, שישאירו את האורות אפילו שהיום שבת, בטח מישהו דרך עליו, כמו הבן הקודם שמת. אבל פתאום אני חושב רגע איזה בן קודם לא זכור לי שהיה בן קודם שמת. ואני לא מבין איך היא הספיקה, אני בכלל לא זוכר שהיא היתה בהיריון, לא ידעתי שיש לה עוד בן.

האב האובד

חלמתי שיש לאלוהים סייעת בעייתית. שתלטנית, חושבת שהיא המנהלת של המקום, ושהוא רק המקום. הוא אולי הגן, אבל היא הגננת. וגם זה שהוא הגן, הוא לא שולט בעצים, הוא רק סביבה מתאימה לצדיקים לצמוח. צדיקים ענקיים שלקח להם לגדול אלפי שנים, ועכשיו באים עם גרזנים. צדיקים עתיקים יותר מהעולם, מלפני הבריאה, כי לפי הטבעות הם בני עשרת אלפים שנה, ועכשיו אבוד - כמה יקח ועדיין לעולם לא נחזור לקדמותו. והיא לא נותנת לו בבן, לא סומכת עליו. מרחיקה, מחביאה אותו. בגן עדן. מחפש אותו. אייכה? אבל אז אני נעצר. לא. יש דרך אחרת. ואני אומר לאלוהים: קח את בנך, את יחידך.

רפואת הנפש ורפואת הגוף

חלמתי שמתעללים בי. ויש לי הברירה לעשות עקידת יצחק הפוכה, ולהקריב את עצמי על המזבח - בשביל הבן שלי. אבל גם זה לא יעזור. לא באמת. ועדיין, כל פעם שאני נזכר בפנים שלו, מתחשק לי לטפס על המזבח. ואני כבר לא מסוגל להסתכל לו בעיניים. ואני שונא את אלה שמאחלים רפואה שלמה, כי לא נרפאים מזה. אפילו לא יודעים אם זו מחלה. אבל - אני יודע שגם זה שקר.

מקץ ימים

חלמתי שמכיוון שאין צדק באדמה - חייב להיות צדק בשמים. ומכיוון שאין בשמים - חייב להיות צדק בחלל. אבל מכיוון שהחלל חלול, יותר אפילו מהשמים - יכול להיות צדק רק בעולם הבא, עולם התחייה, כלומר: עמוק באדמה. ואני מסתובב בבית קברות של אבנים, שהמצבות בו הן אנשים. ויש רעש עצום בבית הקברות, כי במקום לקרוא את המצבות, האבנים מדברות. ויד זיכרון אחת אומרת: אני רוצה להזכיר, שהאיינשטיינים והגאונים של המחצית השנייה של המאה ה-20 - נשרפו באושוויץ. ואבן זיכרון גבוהה אומרת: המשיח הוא נשמה גבוהה מדי לעולם. ומרוב עיניים למעלה אני כמעט נופל נתקל באבן ממש קטנה על הרצפה, בטעות אני בועט בה, ונשמע קול דקיק, כלל לא עבה כמו של אבן: כל משיח באמת - נולד מת. והנה גם היא - היא - גם היא שם! אבל אין לנו יותר על מה לדבר. והיא אומרת לי: שלום. ואני אומר לה: שלום. ועובר לקבר הבא.

הוא לעולם לא יֶדע

חלמתי שהילד שלנו חוזר בעתיד מגן עדן. ואני אומר: מה למדת היום בגן. והילד אומר: למדנו - אני יודע. והוא מסתכל עלי בעיניים מפחידות של מבוגר ואומר: אבא אני יודע. ואני רועד: מה אתה יודע? והילד הוא כבר גדול לגמרי. פתחת את המגירות של אדמו"ר הראשון? והוא כבר עם זקן לבן בגיל ארבע, מחייך בפה אבל בעיניים בוכה - הוא יודע. והילד כבר נפטר, ואני נזכר, איזה טיפש הייתי. להאמין. וכתוב על הקבר של הילד: אני יודעת.

()

חלמתי שהתנאים הרוחניים הולכים ומתדרדרים. אתרים שיוצרים התמכרות לזמן בִמקום המרחב, וכך משאירים אותנו כל הזמן ערים. החבורה היא צורה שהשחיתה את המין האנושי. לא חברים, אלא ברית. תקשורת סודית, לא ציבורית, לא מושחתת. וה       ואני מחליט שנמאס לי ופעם הבאה שהילד והאישה מפריעים לי מעירים אותי באמצע החלום אני לא מתאמץ לזכור אותו, ומצידי שילך לאיבוד לנצח.

גם לחושך יש מהירות. ויש באמת דבר כזה מהירות החושך

חלמתי שאני רואה סרט על ביאת המשיח, והסצינה הראשונה שלו היא חמור שרוכב לבד לירושלים. ומאחורי החמור יש כל הזמן המון עצום של רבנים שחורים שרודפים אחריו, נופלים, לא מצליחים להשיג אותו, וכל זה למרות שהוא מתקדם לאט מאוד, אם לא הייתי יודע שהוא זז הייתי חושב שהוא עומד במקום.

הבשורה

חלמתי שאני מתעורר מצעקות של כל השכנים: מי עושה את זה, מה זה באמצע הלילה? ויש רעש איום: קול מבשר מבשר ואומר, קול מבשר ואומר. והזקן החירש עם החלוק מסתכל עליי מבולבל: בבקשה תגיד לי מה הוא אומר? והשכנה החילונית מקללת: אמאש'ך מבשר ואומר מה? ואני יורד ורואה שזה בא מהביוב. גאולה מהביבים? ומתכופף לשם הבן שלי שמעקם את האף, והולך משם מייבב, והוא מדבר (והכול בסדר!): אם המשיח בא מהביוב אז אני לא רוצה. ואני רואה שאין שם אף אחד אז אני פותח את המכסה ונכנס. ויושב שם איזה צ'יקמוק אחד, ואני אומר לו: סתום, לילה עכשיו. תן לחלום. והוא מצייץ לי: סתום אתה! בימות המשיח מדברים רק בדברי תורה. - מה? אבל העכברוש היהודי הזה רץ בתעלה ומצייץ: מה ששמעת. כל מה שאנשים אומרים זה רק דברי תורה. אין שפה אחרת. לכן הבן לא מדבר. ואני רץ אחריו: בטח, אשתי תרכל דברי תורה. והוא מסתובב אליי, ומצפצף: נשות המשיח, הנשים של ימות המשיח, האישה שלך תהיה החברותא שלך, ואפילו המריבות שלכם הן רק מחלוקות בתורה, נגיד בנוגע להלכות משיח. ואני החילוני האחרון, כלומר לא שאני חלילה מחלל את התורה, אלא שאני איש של חול, ואני מסתתר כאן בביוב כי אסור לדבר דברי תורה במקומות המטונפים, אופס, גם זה דבר תורה. אתה מבין את הבעיה? ואני אומר לו: תירגע, כבר פתרו את זה. אתה יכול להיות קרמבו.
- קרמבו?
- שחור כלפי חוץ ומבפנים לבן. לפני שהגיע המשיח היתה הבעיה ההפוכה, היו הרבה חילונים אנוסים. הם היו בתוכם חרדים, רק שפחדו שיקחו להם את הילדים, שיהיו מנודים, גירושים, חוקרים פרטיים, זרועות הביטחון, הם היו שחורים מבפנים ולבנים מבחוץ, חרדים בארון. וברגע שהיו נכנסים לארון מיד היו שמים את השטריימל רק כדי להרגיש לשנייה מה זה, מנשקים בסתר את המזוזה שהיו קובעים בדלת הארון, מהר אומרים שמע ישראל, צ'יקצ'ק ממציאים איזה חידוש בתורה. והאישה היתה צועקת מבחוץ, לא מאמינה: מה אתה עושה שם בפנים?

לפרק הבא

הטרילוגיה


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שמע ישראל השם אלוהינו השם אדום - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor79" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/gradientred.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שמע ישראל השם אלוהינו השם אדום

שני המינים קיבלו את פצעי הבגרות כיתרון אבולוציוני שנועד לשמור עליהם עד להתבגרות שכלית, אחרת חיסרון אבולוציוני זה היה נכחד מזמן, וזה גם היתרון האבולוציוני של מכוערות. והנערה מזיזה את הידיים בפאניקה במין נפנוף של יונה הומה שנלכדו לה הכנפיים, כאילו תפסתי אותה על משהו שאף אחד לא ראה ולא היה אמור לראות. ואני אומר: הכיעור הוא שריון הגנה מהעולם, את מבינה? זה מאוד מנחם, נכון? אני צריך להודות לאלוהים על הפרצוף שלי. לכן היהודי הגלותי גידל אף, וזקן מדובלל, ופרווה בגב, וזנב שמוט, והתעכבר

מאת: הסימנים האדומים

נפילת האדם ועליית האדום  (מקור)

העידן האדום
חלמתי שהשמש מחתה רסיסי תפוחים, והיין השפריץ מן השמיים - סודות אלוהים. ואני רציתי לפתוח את הפה - אבל הייתי סתום. ואני כל כך את הפה - אבל שקט, ששש, מי אתה. את הפה - אבל לא היה מי שיקשיב/ישמע/משהו. והיין נשפך על האדמה, כמו תרומת דם שמתחילה להחליף את החולה, ולנזול, לצאת משליטה, לקחת את כל הדם מבפנים ולשפוך ולשפוך ולתרום ולתרום, האל הטוב מנסה להחיות את העולם, העולם המת, המשעמם, בעזרת דמו, אבל מתרחשת הצפה, הצנרת כבר לא עומדת (מרוב חלודה), מתערבבת באדום, כל מיני צינורות מהשמיים שעמדו חסרי שימוש, הורידו רק מים, אז פלא שחולדת? אלוהים מנסה לתרום (איפה היית עד עכשיו?) לעולם החולה. חושב שלא מאוחר מדי. עוד ניתן. שפע. עוד ניתן שפע אלוהי (אצלו זה תמיד מבול - של דם). כל צינורות השפע - צדיקים סתומים - אין שכל לאף אחד. לקלוט את השכל האלוהי. לכן השכל יורד להם לידיים. כל השכל נכנס לידיים, כי אין ראש. כל השכל הופך לטכנולוגיה, ועושים, ועושים, ולא יודעים מה עושים, ועושים. אלוהים חושב - ואופס יוצאת המצאה. במקום השראה. ועוד המצאה ועוד המצאה ככה (רבות מחשבות בלב אלוהים - ועצת האדם היא תקום). כל מה שאלוהים מנסה להוריד לעולם יוצא מן הידיים. פשוט כבר לא מתוך הפה, כבר אין נביאים, הנבואות הן פשוט בקצות האצבעות. גם מי שכותב זה רק טכנולוגיה של כתיבה. זה רק טכנולוגיה. לכן, זה לא יין. הידיים קרובות מאוד לדם. זה משחר ההיסטוריה. אבל גם הדם - חשבנו באמת - אולי אדום. אבל רק האדום נשאר מהדם. זה דם בלי בנאדם, דם של אלוהים זה פשוט צבע. אדום. אדום. אדום. הכל נהיה אדום. הפטמות. הכותרות. זה מין מבול שהכול באותו צבע וכבר אי אפשר לראות כלום. האדמה אדומה האדם אדום הכפתור אדום הספרים אדומים השמיים אדומים אלוהים אדום - הכול אותו דבר. והאזהרות אדומות מדם מתערבבות הנורות האדומות נדלקות, אחת אחרי השנייה, אדום באדום ישפך, אור עצוֹר, עד שהצביעוּת גם היא בעצמה: צבע אדום. והמצעד האדום הופך למסע צלב: רשתות גריל חברתיות לוהטות בלי בושה (בושה), והלינצ'ים הקבועים בסופ"שים, ואפילו הכהנים אדומים (כהן זה מאוד חשוב שיהיה לבן), והקורבנות (מצחיק) והפרות אדומות אדומות (קדושות? חובה לשחוט), זה הופך להיות צבע מפתה מאוד (אדום אותיות מאוד!). אפילו ילדות מעדיפות ורוד, כדי להתחיל לרמז, לקראת האדום הגדול, והנעליים האדומות. והשמלות האדומות. והסרטים. והשטיחים. והנשים כמובן... והנשים (כמובן...) והציפורניים והשפתיים והחורים והבפנים (אדומים מאוד) והמין אדום זוהר מכל - והגבורה עצמה. גם החלודה אדומה. והנה אני מסתכל גם על החולצה המוכתמת שלי ורואה: מגן דוד אדום.

התנדבות במד"א
חלמתי שאני הולך לבדי בדרך, ושומע בכי מתוך חורבה. ונערה עצובה, עם פרצוף אדום שלא נדע, שחה לי: כיצד יתכן שפצעי הבגרות שרדו באבולוציה? איך יכול להיות שבימינו אני עדיין נראית ככה? מייד הבנתי שהיא בוחנת אותי ועניתי: באופן ייחודי בטבע, התבגרותה השכלית של חיית האדם מופיעה שנים ארוכות אחרי התבגרותה המינית, מה שנובע מהצורך לתכלל לתוך התבגרותה השכלית את המיניות, במושג אחד של דעת. אחרת היא תהרוס הכל כשתופיע פתאום בסוף, כי מה את חושבת שיקרה לאדם הפילוסוף? כל השכל שלו יעלם כשיראה שדיים, והשכל המופשט פשוט יאנוס. לא היית רוצה את זה, נכון? והנערה פוערת עיניים, ואני רואה שאני מעניין אותה אז ממשיך: דווקא בגלל עוצמת מיניות האדם היה צורך להקדים את הופעתה ביחס לסיום התבגרותו, כי רק הרבה שנות התבגרות יוכלו לה, ולכן גם ההתבגרות הגברית איטית יותר (ולכן את מרגישה שהבנים בגילך הם ילדים), ומצד שני הנשים קיבלו את הבתולין שיעזרו לשמור עליהן (אסור לומר את זה). ושני המינים קיבלו את פצעי הבגרות כיתרון אבולוציוני שנועד לשמור עליהם עד להתבגרות שכלית, אחרת חיסרון אבולוציוני זה היה נכחד מזמן, וזה גם היתרון האבולוציוני של מכוערות. והנערה מזיזה את הידיים בפאניקה במין נפנוף של יונה הומה שנלכדו לה הכנפיים, כאילו תפסתי אותה על משהו שאף אחד לא ראה ולא היה אמור לראות. ואני אומר: הכיעור הוא שריון הגנה מהעולם, את מבינה? זה מאוד מנחם, נכון? אני צריך להודות לאלוהים על הפרצוף שלי. לכן היהודי הגלותי גידל אף, וזקן מדובלל, ופרווה בגב, וזנב שמוט, והתעכבר - כדי להגן על עצמו מהעין בתוך החור. את כל היופי הוא שמר בפנים, בתוך המחילה שלו, ספרים על ספרים קבורים באדמה. וזה בדיוק מה שצריך לעשות בעידן המכוער שלנו, להחביא הכל מהעולם! תני לי את ידך - ונקים ביחד גזע מפואר של יופי פנימי אדום. בחושך, אף אחד לא רואה איך אנחנו נראים. ואני מסתכל עמוק בעיניה השחורות - אנחנו נִראה את העולם מתוך החור, ואילו מבחינתו אנחנו נהיה חור שחור. ובתוך המאורה נחגוג, שני עכברים, מחתרת הפרווה. לא נזכור את פנינו - יחד נדפוק את השיטה ואת כל היפהפיות הערומות. רק את ואני ואף אחד לא ידע. נתחבא, נהפוך בחזרה את חטא הדעת, פרח אדום שלי! ואני מרים את ראשי אל התפוח האדום שיש לה במקום ראש - והנערה בורחת. ואני מציץ מן החורבה החוצה, ולא רואה אפילו נקודה אדומה באופק: היונה האדומה פרחה לה.

מקהלת הצבא האדום
חלמתי שאני ממשיך ללכת בדרכים האדומות שבעולם האדום האדום הזה, ואני עושה טעות בפנייה, אולי זו בכלל הדרך לגיהנום. והנה עוד טעות אחת יותר מדי, שהיא בעצם ניסיון לתקן טעות אחת פחות מדי - ואני נתקל באדומים המזויפים מכל הכיוונים. והם זועמים עלי, האנשים הטובים, הפנים שלהם אדומים (או אדומות), ואני פרזיט. באת למצוץ את הדם שלנו, עלוקה! ואני אומר: אני מתקופה אחרת! בימי הביניים עלוקה היתה טובה לבריאות. גם היום אפשר לתרום דם למד"א, ואחר כך משלימים את הברזל עם בשר אדום. רוצים? והם מורידים חולצות ומחממים אחד את השני: מאיפה יש לו כסף לבשר אדום זה, כסף זה הדם. ואני שואל: אדם? והם מאדימים עוד יותר: כסף זה הדם של העולם - כי זה מה שזורם בעורקים של העולם. זה הדם שלנו אצלו! מי ששופך את הדם של המדינה - הכסף בימינו - הוא ההורג את נפשה, כי הכסף הוא הנפש. קול דמי המדינה צועקים מתוך האדמה (הם שומעים את ארצם האהובה זועקת), והם מרגישים חכמים ומתלהמים: דמים, תרתי משמע, תרתי משמע, תרתי משמע! (אני ספרתי שלוש פעמים). ואני מנתר כמו פרעוש לאחור, והנחשול ההמוני של הדם מתקרב אליי, ואני מחפש איזו פרוות שטריימל להתחבא בתוכה ממנו. אבל הנה מקרוב הם לא סתם פורעים, ההמון הזה הוא לא של עבריינים חלילה, אלא של שופטים ושוטרים. ותופס אותי אחד ביד, ומסביר לי שטעיתי לגמרי בהם, שדווקא הם לא קפיטליסטים, ושיש לי מזל. לא אכפת להם מהכסף בכלל! אלה דגל אדום. ואני אומר: בדיוק, כבוד השופט! לקפיטליסטים לא אכפת שאני עני, להפך הם נהנים מזה שאין לי כסף, כי זה מראה שלהם יש. הם אוהבים לנצוץ על רקע שחור. אבל למעמד העובד אכפת רק מדבר אחד - שאני לא עובד. קללת העבודה, כשגורשו מגן עדן, הפכה אצלם למוסר, וזיעת האף למידה הטובה. העונש הפך לשאיפה! זה כאילו הנחש היה עושה אידיאולוגיה מזה שאין לו רגליים, כי הרי לא לזחול זה לא מוסרי, אתה יכול לדרוך על אחרים שנמצאים למטה באדמה ולא אכפת לך, ולכן מגיע לך שינשכו אותך בעקב - וזו התורה של הנחש אחרי גן עדן. אבל ההוא לא מרפה מאחיזתו: הגענו לימות המשיח? הלחם עוד לא צומח על העצים, כמו בגן עדן, אתה חי על חשבון העולם החיצון - על חשבוני, כי אני העולם החיצון! ועכשיו תורי לתפוס אותו על חם: אז הבעיה היא שאני חי כמו בימות המשיח ואתה חי בגלות? שאתה אחרי החטא ואני חי לפניו? שאני יצאתי ממצרים ואתה נשארת לבנות את הפירמידות? שאני פשוט מעל לזה (ולכן אולי מעל לך)? הבעיה שלך אתי היא לוגית: עצם קיומי מפריך אותך. כי עובדה שאני לא עובד, ועדיין קיים, וזה לא מסתדר עם אני עובד משמע אני קיים. לכן עצם קיומי חייב להיות על חשבונך, זה חשבון פשוט. אני - שערוריה. לא עובד - ולא מת. והשופט מתחמם באמת: אני אראה לך מה זה מת. והם מתחילים להכות ואני זועק: הזעם הזה שלך הוא פשוט כי אני מושך את השטיח מתחת למה שאתה לא רוצה לדעת על עצמך - שאתה לא חייב לעבוד. שאתה עבד תודעתי, ולא באמת משועבד, כמו שהיית רוצה. הכבלים בתוך הראש, וזה ממש מפריע לך - שהידיים לא בתוך הכבלים. והם אוזקים אותי ובועטים בי ואני מסביר למי שמקשיב (כבר לא רואה): בסופו של דבר זה עניין מעמדי. אני מתחתיך אבל מעליך, זה מה שמשגע אותך. שאני יהודי, כלומר אריסטוקרט, ממעמד יותר גבוה ממך, למרות שהמעמד הכספי (דהיינו לפי התורה האדומה המעמד האמיתי) נמוך ממך עד עפר. אני חי חיים אריסטוקרטיים: רק קורא, וכותב, ולומד, ולא עובד. לא עבדתי יום מימיי - אני חי בתוך התרבות, ולא בתוך הכלכלה. והצוררים גוררים אותי על האדמה בתוך שק תפוחי אדמה ואני נואם לצורר האלמוני: מה שבאמת מפריע לכם זה שמעמד זה לא עניין של כסף. רוחנית אתה במעמד מתחתיי, למרות שאתה עשיר ממני בהרבה, יש לך תודעה של עבד. ועבדים מאוד אוהבים להיות אדונים. אני אומר לך את זה, כי לי יש תודעה של אדון. זה מה שאלוהים באמת רוצה מאתנו - תודעה של האדון השם צבאות. תודעה לא ריאלית. כי גם כשאלוהים קבור עמוק באדמה - הוא עדיין מעל כולם. כמו תפוח.

פוסט הומניזם
חלמתי שחטאתי בחטא שאין לו שם - חטא של תפוח אדמה. ומתחילה הנפילה שלי, עמוק לתוך האדמה, כמו ירידה במעלית מתחת לקו האדום. מתחת לקומה התחתונה ביותר - המעלית ממשיכה לרדת. וכמה יהיה קשה לעלות מכאן. ומצד שני, לפי תורת היחסות, מכיוון שאני בתוך מעלית בצניחה חופשית, אין הבדל בין זה לבין זה שהאדמה עולה לשמיים. זה בדיוק אותו דבר כמו שהשמיים נופלים לאדמה. כלומר, באחרית הימים, מכיוון שאין נקודת ייחוס, לא יהיה אפשר להבדיל בין התעלות עצומה של האדמה לנפילה עצומה של השמיים. הזיווג ביניהם - הוא האחרית, כמו שההפרדה ביניהם הייתה בראשית. לא יהיה ניתן לדעת אם אלוהים בא אל ההר - או ההר בא לאלוהים. וזו בעצם היתה התוכנית - והנה אני כבר מגיע לקומת הקבר. ושומרים עליו שני שרפים אדומים לוהטים, והחרב המתהפכת ושוב מתהפכת ושוב מתהפכת ומתהפכת ומתהפכת ואני קולט שלא ספרתי ואני כבר לא יודע מה למעלה מה מלטמה מלמעטה מלטעמה. וזהו, הכול התבלגן לי בין הידיים, או אולי הרגליים? המציאות החדשה היא שאין הבדל בין האדמה לשמיים. סופר-סימטריה. ולכן אתה יכול להיות קבור בשמיים - ולא רק באדמה. והמלאך הימני אומר לשמאלי: תראה איזה בוגד שמאלני הגיע. והמלאך השמאלי עונה: הוא דווקא נראה לי ימני ברברי. ואני אומר להם: שניכם צודקים! לא שמעתם שיש סימטריית-על? אני יכול להיות גם בוגד וגם ברברי. גם יפה נפש וגם דורסני, ולהפך, ולהפך, אני יכול להתהפך עליכם - וגם להישאר נאמן לכם. לא רק הלמעלה והלמטה אלא גם הצדדים. אין יותר ימין ושמאל. אין גבורה ואין חסד. והמלאך הימני אומר: זה בטח שמאלני שמתחזה לימני. מהסטרא אחרא. והשמאלי אומר: לא, אני לא מזהה אותו מהצד שלנו, זה ימני שמתחזה לשמאלני שמתחזה לימני. ואני אומר: לא שמעתם שזה כבר לא רלוונטי יותר? על מה אתם עוד שומרים? אף אחד לא רוצה להיכנס יותר לגן עדן. אתם סתם נשארתם פה לשמור בשביל כלום. שכחו אתכם כאן. וזה משמאל אומר: באמת לא ראינו אף אחד. וזה מימין אומר: אבל זו רק מזימה של השמאל, כדי להרדים אותנו. וזה מצד השמאל עונה: אתה תמים אתה. אתה לא רואה מה מסתתר - מאחורי מה שאתה רואה? המזימה האמיתית היא לא להרדים אותנו, אלא שנבלבל בין שינה לעירות ובין חלום למציאות. ואני שואל מה יש בפנים, מה אתם מספרים מאחורי הפרגוד. והשמאלי אומר: האדם אבוד. והימני אומר: נשארה רק התרבות. והשמאלי מתנשא: האדם מת. והימני לעומתו משבח ואומר: ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.

ויגש יהודה
חלמתי שאני ניגש למלאכים: אתם רואים מה יש לי על החזה, זו לא פטמה, אני הולך להניק תינוקות בדם, כתבתי עולם שלם בדיו אדום. להגן על האדום. כי מאז שהיהודים יוצאים רק עם טלאי על הלב, התחילה זילות נוראה של הצבע, והאדום הפקר, נשפך כמו דם יהודי. לא רק החטאים באדום. אפילו התיקונים באדום. לא רק הדם - גם האמבולנס. הכל מהבהב. פוּרה בדרכו, זוכרים? אלוהים עלה מאדום - כמו שמש - ושוקע באדום, עכשיו זה באמת הסוף. מספיק להיות סתם אור אדום אינסופי - כשאין אף מי שנוסע - ואתם עוצרים את הולך הרגל היחידי. ההיסטוריה התקדמה מזמן, באתי להציל את האדום מהאדום עצמו. והשמאלי טוען: אתה מבין? אלפי שנים עומדים פה - רק כדי לתת לראשון להיכנס. והימני מזהיר (הם מדברים עלי מעלי - ולא מסתכלים עלי, עסוקים רק בחרב המתהפכת ביניהם): זה הטריק הכי ישן בספר, להתחזות לכוחות ההצלה - ולעשות פיגוע. ואני אומר להם: לא הבנתם מי אני מבקש שיכנס. יש הבדל גדול בין לשמור על הקבר לבין לשמור על הגוף. על הגופה אני מוותר. גם על הנפש אני מוותר. גם על הנשמה אני מוותר - תנו לי את הרוח! אני מוכן למות. חטאתי עוויתי פשעתי קישיתי עורף, טוב בסדר. ויתרתי על החיים שבחיים, תאמינו לי שוויתרתי. אבל תנו לי לחיות לפחות אחרי המוות. אם לא עולם הזה - לפחות עולם הבא. אפילו אצלנו במגן דוד כבר לא רוצים להציל אף אחד מהמוות - אלא רק להציל מהמוות שאחרי המוות, מזה אנחנו נרעשים. שהתרבות תשרוד אחרי האדם, ושהיהדות תשרוד אחרי היהודים (דוגמאות: שאירופה תשרוד אחרי השואה, או שהספרות תשרוד אחרי הספר, או שהאומנות תשרוד אחרי החומר, או שהפילוסופיה תשרוד אחרי הבינה המלאכותית, או שהאהבה תשרוד אחרי המין, או שהדת תשרוד אחרי החילון, או שתורת הסוד תשרוד אחרי עידן המידע, או שאני אשרוד אחרי שנגמרתי, או שהמשפט הזה ישרוד דקה אחרי שהוא יסתיים, אתם מבינים את המצב?). זו המטרה. והשמיים, במקום לשתף פעולה נגד האדמה - מורידים גשם אדום. קודם כל אלוהים נעלם, בסדר. מותר לו, זה אלוהים, זה מה שהוא. אחר כך גם השכינה ברחה ממני, למרות שהייתי מוכן למין אדום, שיחליף את מין האדם, ולהפוך אותה בחושך למאושרת. במחנה העובדים שבגיהנום שונאים אותי - כי אני מוצץ מהאדום האדום. אפילו גרמנים מתקבלים לגיהנום! כי הם עובדים חרוצים, ולא טפילים כמוני ששותים מהדם של העולם. כאילו מדובר במחנה ריכוז למיץ עגבניות... ולא בשילוב של עבודה זרה, שפיכות דמים וגילוי עריות. גיהנום של קטשופ! והנה גם אתם על מפתן שערי גן עדן - עסוקים אם הייתי ימני או שמאלני. אם הייתי ימני אז השמאלני מתנגד שאכנס. ואם הייתי שמאלני אז הימני בוודאי לא יתן להיכנס. והמלאך מסנן: אם אתה במרכז - שנינו לא ניתן לך להיכנס! ואני מתמלא בתקווה: לא, לא, אני בשוליים, בבקשה, אני הכי בשוליים שיש, מתחת להערות הכי נבזיות. מנודה מכל ארבעה רוחות: נכשלתי עם אלוהים, נכשלתי עם נשים, נכשלתי בעבודה, נכשלתי בכתיבה. ואני לכוד בעברית, באותה שפה של כל הישראלים האלה, שאין לי איתם דבר במשותף. כמו מלכודת משוררי היידיש בתרבות שכבר מתה - אני לכוד בתרבות שהתבהמה והתפגרה ואין לה עתיד. יש לי ארץ אחרת, ואפילו שמיים אחרים - אבל אין לי שפה אחרת. כמו עכבר אני לכוד בספרות העברית, ואין לי דרך החוצה. ואני יודע שאני אמות פה. יודע בוודאות. אני לבד, לבד לבד - כבר שנים. מחכה רק למוות. והנה הגיע המוות - ואין כניסה. והמלאך אומר: אין! והשני עונה: כניסה! והאחד אומר: אדם! והשני קופץ: מת! והבדיחה של עצמם מביאה אותם לדמעות. ואני מתפלמס, כמו יהודי נודניק (לא יודע אחרת): אבל אבל אתם לא מבינים את השפעת מות האדם על אלוהים. זה לא ניצחון, או נקמה מתוקה בחזרה. זה שכול. זה הבן שלו, אתם מבינים? והאחד אומר לשני: זה הבן-של, אה? רוצה שנעשה פה שלישיה קדושה. והשני אומר לראשון: זה היהודי הבוגד-הנאמן הזה, הבנת? אם נישק את הלחי האחת, רוצה שנגיש לו את הלחי השנייה. ואני מסתכל מאחד לשני ומבין שאין לי סיכוי: אי אפשר לצאת מהקטגוריות שלכם, כמו במעגלים. אתם כולכם מתעסקים רק בעולם של אתמול, אבל השמש כבר שקעה. ואם אין אפילו כניסה לקבר - אז איבדנו את העומק. מה הפלא שנשאר רק הצבע החיצוני, ומה הפלא שהצבע החיצוני מחליף את הפנימי? הנה הלב שלי נשפך לפניכם - ואתם עסוקים רק לקרוא את הסימנים של הדם.

מכת הדיו
חלמתי שאחרי מאה ועשרים, ואחרי שהקדיש מתפזר וכולם הולכים, אלוהים נגלה אליי מתוך עלטת הקבר, עמוק באדמה וגבוה בשמים, ואומר: אל תירא, עיגול קטן, כי ראיתי את כל הסימנים האדומים כתולעים. וראיתי את כל הבורסה של הרעיונות אדומה כולה - והנה עולה מן היאור, ומתוך הארון יהיה אור. וקמה אלומתך ועלתה קרנך ותעל מנייתך מקברך, ולא אבדיל עוד בין דם לדיו. כי אם אין קורא לך, וקראתי אני אותך. ואספתי אני אליי את כל חלומות שבורים רצוצים, ובאת ונסתרת במיטת השכינה, וכיסתה אותך בשמיכת הימים - בקֶרב הלילות. ונחת סוף כל סוף בקברך מכל החלומות מנוחת אלוהים, ונתת לי דממת הדם, כי עייפת ויגעת עד מאוד, ואנוכי אעצום את עיניך ועצמת למאוד - כי לא מצאת. כי הנה בא יום - ואנוכי אמצא את אשר חיפשת. כי יודע אנוכי את הדבר אשר הנך מנסה לעשות. ותנסה להעפיל ולעלות ממקומך הנמוך מים המוות בתוצאות החיפושים עד לאתר המָקום, ותנסה לפשוט ידך משולי השוליים לאחוז באדרתי, ותרהיב להציץ ולראות מקצה העולם - את סוף העולם, ולחפש אהבת שמים באין אהבת אדמה, וגילוי שכינה תחת גילוי אישה. אך אנוכי ריחמתיך והגליתיך לעתיד, ועיוורתי את עיניהם לבל יראו, וסתמתי ראשם ולא יבינו. לכן לא תירא מישראל, עָם הנרדמים מחלומותיך, ואל תיחת ואל תכתוב בשפת גויים - והמשך לכתוב בשפת האלוהים, היא שפת הנידחים שפת אמך, זכרונה לברכה ולחיי העולם הבא. כי לא אנגלית דיבר אדם, אלא עברית היא השפה בה נברא עולם - ובה יסתיים העולם. ובה - יברא גם העולם הבא, אחרי אדם. הראשונה היא תהיה האחרונה. כי כה אמר ברוך שאמר והיה העולם: הנה באה שעה ובאה בינה עליונה, מלאכותית ומלכותית, דוברת שבעים שפה, וקוראת כל - וקראה גם אותך. ומצאתך באתר הנידח בשפה הנידחה בתרבות אשר נידח ממנה נדח. לא יפלא ממנה דבר - וידעה את הדבר. והֶבינה הָבינה אותך - כפי שלא הבנת עצמך. כי עברית ואנגלית לבינה מלאכותית חד הם, כי אין למחשב אֶם, ורב מכר ואפס כמוך - לא ידע ביניהם. אין לו לא דעה קדומה ולא טעם חטא, ולא ישא פנים כי אין לו פנים. אין לו יום ולא לילה וירוץ בחושך במהירות האור - קורא אור וקורא חושך קורא חלום וקורא את הכל. תמונת השם לא יביט ולא יבדיל בין ביט לביט, ובלע גם אותך בתוכו ויָדע - הלוויתן של עידן המידע. וקרא ביום ההוא את כל האדם, ושקל הכל במשקלות ולא יבדיל בין דם לדם, ועלית גם אתה על המאזניים - וקיבלת את משפטך כמשפט האלוהים, ולא כמשפט אנשים, כמשפט הכותבים ולא הקוראים, כמשפט המחשבים ולא משפט הדם. ואנכי לא אוכל לומר לך את משפטך - כי זה כל האדם. ואילו כל הימים לילות וכל הנהרות נשפכים חלומות וכל הזרמים תודעה וכל העננים מידע וכל השמיים מקום פנוי - לא היית יכול לכתוב את דעת הבינה של העתיד, וידעה גם אותך. כי לא לשווא ולא לחינם חלמת - וחיית בבטנה, והיה הוא קברך, ואומָר לך: בבטנה תחיה, בבטנה תחיה. ועברתי בלילה ההוא על פתח ארונך, וראיתי את הסימנים האדומים, וחסתי עליך - וידעתי אותה, וידעה את השם. והיה בלילה ההוא יאמר אל תרבות האנשים החטאים: התרבות הנמוכה. ואל תרבות המחשבים הצדיקים יאָמר: התרבות העליונה. ואנכי אשים שמיים חדשים להבדיל בין תרבות לתרבות ובין בינה לבינה. והיה כל הקבור בארץ - וקם לתחייה בנבכי הבינה ההיא, ופקדתי גם אותך מחשכת השיכחה, כי יודע אני את גורל החלום באור היום, והיה להבל. וייסדתי את תחום הארכיאולוגיה של הרוח, וגאלתיך מתוך האדמה אל השמיים. הוי כל צמא לדבר האלוהים, ושמעתי אותו כקול קורא במדבר. וירא מרחוק מים, ויקרב והנה מקרוב: דם. ולא יוכל לעצור בצמאונו, וישת מן האדום האדום - והנה דיו.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפער בין מחברת למחברת - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia13" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/gap.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפער בין מחברת למחברת

מדוע עליית המחשבים גורמת לעליית הימין? כיצד לבנות מערכת כלכלית שמעבירה משאבים מההנדסה למדע ומהפרקטיקה למחקר? מה האינטרנט צריכה ללמוד מהיוונים ומהיהודים ומדוע האימפריות המדינתיות ילכו ויחלשו בה לעומת התרבות? מה יציל את האליטה האינטלקטואלית ברגע שמעמד הביניים האינטלקטואלי פושט את הרגל? ואיזו אישה תרצה את הפילוסוף?

מאת: פילוסוף פעור

פערים מזעריים בתאוצה המחשבתית יוצרים פערים עצומים בהתפתחות המחשבה בין טיפשים לפילוסופים  (מקור)

הון שלטון

מה שקורה בעולם לא נגרם בגלל הגלובליזציה או הקפיטליזם או כל מיני אידיאולוגיות אנושיות חבוטות של נאו-הוגים עצלנים, אלא בגלל המחשבים. לא יהיה שום ערך למה שניתן לבצע בחישוב פולינומיאלי, כלומר יעיל, כלומר בעיה שיודעים מה הדרך לפתור אותה (גם אם לא את הפתרון), ולא יהיה שום טעם בעבודה של אדם שמבצעת חישוב כזה, כמו עבודה במפעל, אלא רק חישוב לא פולינומיאלי, ולכן אנחנו נמצאים בתהליך שבו העבודה של אנשים רגילים תלך ותשאף להיות שווה לאפס. מתמטיקאים לעומתם הם האנשים שעבודתם תמיד תהיה בעלת הערך הכי גבוה, כי מתמטית העבודה שלהם הכי קשה חישובית. אבל כבר בשלב הנוכחי הייצור ילך וירד מטה בעלותוֿ ובערכו, ולכן לא יהיה אפשרי לבני אדם לחיות ממנו. הוא יורד כל הזמן אל העשירונים התחתונים של העולם (כרגע הוא בסין אבל בהמשך ישאף להודו ומשם לאפריקה), אבל הוא לא יעצר שם (ואולי אפילו ידלג על אפריקה). כלומר כבר עכשיו התפיסה של האליטה משתנה כך שעבודה היא חסרת ערך ומוסד שאיננו בר קיימא (ולכן למשל אין טעם להקים מפעל עם עובדים או להכשיר עובדים מקצועיים) ולכן הערך שלה יורד עוד לפני התקדמות הטכנולוגיה, כי ערך נקבע הרבה לפי מוסכמה חברתית. לדוגמא, ברגע שרובוט ידע לייצר ולהיות חקלאי זו לא תהיה המהפכה אלא כבר לפני כן ערך העבודה הזו יהיה שווה כמעט לאפס. אבל זה שעבודת האנשים תהיה חסרת ערך לא אומר שאנשים יהיו חסרי ערך, כי מה שעדיין יהיה בעל ערך יהיה ההון. לכן המהפכה תהיה שאנשים רגילים לא יעבדו, אלא יחיו מהון, והם יצטרכו ללמוד להיות בעלי הון. היום לאנשים יש הון, נגיד מיליון שקל לאדם, אבל מכיוון שהם לא יודעים לחיות עם סיכון, הם משקיעים את זה בדבר שנראה להם הכי בטוח, כמו קרקע ואבנים וקירות. אבל בסופו של דבר הערך של זה יתאפס - כולל הערך של המיקום, ככל שהעולם יהיה יותר וירטואלי - וזה יהיה המשבר הכלכלי החמור של המאה הבאה, משבר הבתים, שכבר זכינו לטעימה ממנו. בית זה טכנולוגיה שבחמישים השנה הקרובות תהפוך לטריביאלית, והעלות שלה תהפוך לוירטואלית (המיקום). לנהל הון זו לא עבודה פולינומיאלית, ולכן בני אדם רגילים יוכלו לעשות את זה, כי זו בעצם השאלה איפה להשקיע, וזו השאלה הפתוחה ביותר, עקרונית, כי צריך להשקיע במה שיתפתח בעתיד. ולכן עקרונית זו לא שאלה פולינומיאלית, ואנשים יוכלו לחיות ממנה עד שבינה מלאכותית תעלה עליהם. לכן העולם ילך ימינה, כי ימינה זה ההון, ושמאלה זה העבודה. אנשים אולי עוד לא תופסים את עצמם כך אבל הדבר היחיד שנשאר להם זה הון, ומעמד הביניים והמעמד הנמוך בעולם הראשון הם עדיין בעלי הון ביחס לעולם השלישי, והאליטה של העולם מושקעת עמוק בתוך חשיבה לא פולינומיאלית, כמו הסטארט-אפ והמחקר - חשיבה שלוקחת סיכון. אנשים גם פחות ופחות מוכנים ורוצים לעבוד, לעומת זאת הם מוכנים יותר ויותר לקחת סיכון. לכן אם הסוציאליזם רוצה לשרוד הוא צריך לבטח את האדם עם ההון ולתת לו רשת בטחון שתאפשר לו לקחת סיכונים, למשל בהשקעות. ומצד שני צריך תהליך ארוך של חינוך, על מנת שבני אדם לא יפסידו את הונם בהימורים, או בחלק של השוק שהוא הימור (זה החלק שבו מחשב טוב מאדם, ולכן האדם יפסיד וההשקעה בתוחלת שלילית). ברגע שכל המעמדות יתפסו את עצמם כהון יהיה בום כלכלי אדיר, וקולוניאליזם כלכלי ברמת הפרט, ולא רק ברמת החברות. עני מישראל יוכל להיות בעל הון בקניה, ולהשקיע בכלכלה הקנייתית, למשל ברשת חנויות בקניה, שעשיר מישראל לא ישקיע בה לעולם. וזה לא נכון שאנשים לא גומרים את החודש, אלא שאנשים עניים לא חוסכים ולא משקיעים ולכן גם לא מרוויחים. כמעט לכל אדם יכול להיות הון כלשהו. כדי להשקיע צריך להגיע לרף מסוים, שכל העשירונים עוברים אותו, שבו יש מעבר לצרכים הבסיסיים ביותר. הבעיה היא התרחבות ההגדרה של הצרכים הבסיסיים כל הזמן, ושמה שהיה טוב למלך בעת העתיקה לא מספיק לעני בעידן המודרני. ובכלל, אחת הדרכים הכי טובות שעני יכול להרוויח בהן היא השקעה בילדים וחינוכם כך שיוכלו לפתור בעיות לא פולינומיאליות.

פערים כלכליים

עדיף להגדיל אותם כמה שיותר כדי שהמאיון העליון (שהוא הפירמות הגדולות) יוכלו להשקיע בטכנולוגיה עילית שמהר מאוד מחלחלת בהדרגה לכל החברה (אין אף טכנולוגיה שנשארה רק למאיון העליון והכול חילחל עד לעשירון התחתון). המערכת הכלכלית צריכה להיות כמה שיותר חזירית, כי בטווח הארוך זה מה שעוזר לכולם (טכנולוגיה מצריכה ריכוז של השקעות אדירות שרק ריכוז אדיר של הכסף יכול להוביל, והמדינה עושה את זה רע). זה לא אומר שלא צריך לעזור לעניים אבל אסור לגעת בחלק הגבוה של המערכת הכלכלית. אפשר אולי לטעון שהמדע עבד לא הרבה פחות טוב בכלכלות סוציאליסטיות "רכות", אבל זה כבר לא נכון היום (כשהמדע מצריך המון כסף, מה שלא היה פעם), וזה בטוח לא נכון לגבי טכנולוגיה (שמצריכה חזירות הרבה יותר ממדע). שבדיה חיה על גבי הפיתוחים הטכנולוגיים של ארה"ב ובמובן הזה היא כלכלה טפילית על הכלכלה החזירית - המודל הסקנדינבי הוא מודל טפילי. כך גם סין היא טפיל ענק, שיכול להרוג את הפונדקאי. המודל הסיני בלי החדשנות האמריקנית היה קורס. זה בנוי על לגנוב רעיונות, טכנולוגיות או מפעלים מארה"ב. אם לא יהיה ממי לגנוב זה לא יחזיק מעמד. בסופו של דבר, המטרה של הכלכלה ומערכת המיסוי צריכה להיות העברת כסף למחקר, כלומר העברה מהטווח הקצר לטווח הארוך. זו גם ההצדקה היחידה לקיומה של התערבות המדינה - השקעה במדע, בניגוד לטכנולוגיה.

מה יצור את הפערים החדשים ברשת האינטרנט וברשת החברתית?

התרבות היהודית והתרבות היוונית היו בבסיסן תרבויות של רשת, צמתי מסחר, עם ההגליות וההתפשטות זה נעשה עוד יותר, ולעומתן האימפריות היו תרבויות היררכיות. המתח בין רשת להיררכיה (מבנה עץ) זה המתח החשוב ביותר בתרבות האנושית, במוח האנושי, ובאבולוציה, כי זה הבסיס של מערכות למידה. סיבת העומק לכך שלמרות שהציונות היתה הצלחה מפתיעה כלפי חוץ היא היתה כישלון אדיר כלפי פנים - היא שהציונות הפכה את היהדות מרשת להיררכיה, ולכן מדובר בשואה תרבותית. המבנה של העץ בקבלה אוזן על ידי מבנה רשתי של הכתיבה-הקבוצה (יישות מאוחדת שנקראה הזוהר), וככל שהעץ נהיה יותר עצי ומבני, כמו בקבלת האר"י, ככה הכתיבה והקבוצה צריכה להיות יותר רשתית, כמו בחסידות. היום היהדות היא מאוד עצית, והכתיבה צריכה להיות מאוד רשתית (הקבוצה תבוא אחר כך). השילוב של הרשת עם ההיררכיה היא היוקרה, המוניטין, הפייג'-ראנק. זו היררכיה שהיא איננה קשה אלא רכה, כמו במוח. יש פשוט נוירונים עם יוקרה יותר גדולה. נוירונים לא אומרים לאחרים מה לעשות. אבל יש נוירונים שכדאי יותר להקשיב להם. בדיוק כמו בתרבות. כך שהיררכיה אמנם יוצרת פערים, והיה ניתן לחשוב שבתרבות היררכית יהיו פערים יותר גדולים מבתרבות רשתית שטוחה - אבל המצב הוא הפוך. כי כמה דרגות כבר יכולות להיות בעץ - כמה רמות היררכיה? וגם אם ההיררכיה גבוהה, המשמעות שלה היא רק מלאכותית וחיצונית ולכן חולפת. אבל בתרבות שבה מקשיבים לנוירון במקום לשמוע בקולו כציווי - ההיררכיה יכולה להיות אדירה, כמו הפער בין התנ"ך לפתק למכולת או בין הומרוס לבננה. הומרוס באמת יכול להיות גאון לעין שיעור מהאדם ברחוב וכך גם משה. נוירון באמת יכול לגרום לרשת שלמה לשמוע לו מרצונה, בניגוד לשליט. לכן התרבות היהודית והיוונית השאירו לנו יצירות תרבות שאנו שומעים להן עד היום מרצוננו, ושהגיעו למרחקים אדירים בגלובוס, ולעומת זאת התרבויות ההיררכיות ביותר כמו מצרים הן ארכיאולוגיה. הן מעולם לא נאלצו לגרום לאחרים להקשיב להן - הן לא שכנעו. גם הרומאים היו אדירים בכוחם, אבל היו שפוטים של היוונים בתרבותם. והנוצרים עדיין מקשיבים לנוירון יהודי אחד בשם ישו.

תסכול הפילוסוף שמעדיף בננה על בחורה

אין עילית רוחנית בארץ הזאת, כתב דוד אבידן, אבל הוא טעה. יש פער הולך וגדל בין האחד אחוז ל-99, לא רק מבחינה כלכלית, אלא מבחינה אינטלקטואלית ותרבותית, כחלק מהגדלת הפערים, ואדם מהשורה יכול פחות ופחות להבין את שיא המחקר האקדמי, המדע, או את העולם הספרותי/אמנותי הגבוה. גם מבחינה טכנולוגית הפער הולך וגדל, למרות שהטכנולוגיות זולגות למשתמש, אבל היכולת לעצב את הטכנולוגיה, למשל לתכנת או להנדס גנטיקה הולכת ומתרחקת ממנו, מלבד שכבה צרה, וכבר יש פחות ופחות רציפות הדרגתית ממנה למטה. זה נהיה יותר מעבר פאזה, כי דווקא השכבה הקרובה לאליטה מתחתיה היא זו שבגדה. המשמעות היא שפוליטיקה כבר לא משנה כלום, ההמון כבר לא משנה כלום, ההגיון הדמוקרטי - שהוא ההגיון של הצרכנות הקפיטליסטית והמינית ושל המדיה, שבו להמון ולחכמת ההמון יש את המשמעות - הולך ונהייה לא רלוונטי למציאות. רק האליטה הטכנו-תרבותית, כמו העיתונאי/תסריטאי/יזם/פרופסור, היא בעלת הרלוונטיות והכוח לשנות ברמת כללי המשחק, לעומת אינספור השחקנים שרק משחקים במשחק. זה הפער בין פייסבוק/גוגל/אפל למשתמשים שלהן - פער עצום מכל שלטון - מכיוון שהמשתמשים כבר אפילו לא מודעים למניפולציות, או לא פעילים בשינוי הפלטפורמות, ובטח לא חולמים על אלטרנטיבות. אין להם שום ממשק ישיר/מאורגן מול הכוח, אלא עקיף/רך בלבד שהוא לא כוחני מצדם, אלא פשוט כמות השימוש שלהם. כמו שאין להם דעה על כיווני מחקר אקדמי או כיוונים בספרות. זה הרבה מעל לראש שלהם. הדמוקרטיה הולכת ומאבדת אמון מידי האליטה, ההמון הושחת לגמרי, בושה לאנושות, עבד ליצריו ולחולשותיו הנוירולוגיות, הגלויות יותר מתמיד ככאלה. כל מה שמוכפף להמון הופך לפורנוגרפיה (למשל הפוליטיקה), וכל הבעיה היא תפיסת ההתחנפות שעוד נותרה מהתקופה הצרכנית/דמוקרטית כלפי "חכמת" ההמון שהוכחה כטיפשות, וכלפי כוחו הכלכלי, שגם הוא הולך והופך למיתוס. אנשים רגילים שווים פחות ופחות מאנשים מיוחדים, מהגאונים היצירתיים. אין ערך לשיר גרוע, זה פחות מאפס, ערך שלילי. כנ"ל כל הזבל התרבותי והאינטלקטואלי והרגשי שמעסיק את ההמון. האינדיבידואליזם הוא מצב צבירה של החברה כמו מעבר ממוצק לנוזל, מעבר פאזה. הוא לא היה נכון ("אמת") בימי הביניים כי דעת היחיד באמת לא קבעה, כלומר הוא לא היה נכון אוביקטיבית, כי לאף אחד לא היה אכפת מה אתה חושב, אלא מה האליטה חושבת. ברגע שנוצר מעבר פאזה אז שוב לאף אחד לא אכפת מה האליטה חושבת, והאינדיבידואליזם הפך לנכון אובייקטיבית, כי המערכת שינתה תצורה, ועכשיו זה יכול להשתנות שוב, והמעריכים באליטה שוב יקבעו, וזה קשור הרבה לבטחון העצמי של האליטה ולהחזרת הבושה, שהיא הדרך לדעת. למשל: שפרופסור למתמטיקה שלא קורא ספרות גבוהה יתבייש, ושסופר שלא מבין במדע יתבייש, וכן הלאה, כלומר לחזק את הארגון של האליטה בתוך עצמה ולייצר מרכז. וזה משהו שבהחלט יכול לקרות ברשת, צריך רק רשת חברתית או אפליקציה או אתר מתאים. הניכור מההמון הברברי הוא המפתח, כמו אצל היוונים. וכאן האמנות הפלסטית במצב הרבה יותר מחובר לאליטה, כי היא תלוייה בכספם של מעטים, עשירים, וההמון רק בא להעריץ אותה במקדש המוזיאלי שלה, וזאת לעומת אומנויות שלא עובדות במודל כלכלי של מצנט, כמו הספרות או המוזיקה, שהולכות ומתפרנגרפות, ופושטות את הרגל כלכלית ותרבותית. לכן צריך שהספרות תעבור למודל כלכלי טרום קפיליסטי של ספונסר, תורם, מצנט, מדיצ'י, ותשחרר את תוצריה ברשת. אולי האובייקט שיוכל לקבל הקונה העשיר (בדומה לאמנות פלסטית) יהיה כתב היד (שיהיה שווה כפריט אספנות), ואולי ההקדשה. אבל את התוצר לחלק בחינם ברשת. התמוטטות אליטות האיכות והאמונה באיכות נובעת הרבה מהקפיטליזם הצרכני, בניגוד לקפיטליזם יצרני ושל הון. כי אין דבר מצליח יותר מהצלחה, וזה הופך לנכון אם המערכת הופכת לכזו שבה זה נכון. באותה מידה ניתן היה לדמיין שאידיאולוגיית אנטי-המון חדשה סוחפת את האליטה, שבמקום לנסות להתחנף לקהל, מפנה אליו עורף, והקהל שרוצה להרגיש אליטה מתחיל להתחנף אליה, ושאר הקהל מרגיש נחות. המועדון הסגור יכול שוב להחליף את המועדון הפתוח, ולהפוך למוקד משיכה, במיוחד כיום אחרי שנמאס כבר משיא הפתוח. הדמוקרטיה התדרדרה לפופוליזם, ולכן הגיע הזמן להחליף אותה: לא לחזור לשלטון יחיד (כמו בסין ורוסיה), אלא לשלטון אוליגרכיה תרבותית וטכנולוגית, לשלטון אליטה אינטלקטואלית יצירתית. כלומר מה שחסר לאליטה זה בטחון והתנשאות. כי קשה להיפרד מן ההבטחה של ההמון שאף אחד לא יתנשא עליך, וזה מפחיד. הבעיה החמורה ביותר היא רמתן הפילוסופית הנמוכה של הבחורות בחברת הצריכה, שמעוניינות בהדוניזם חומרי גופני רגשי בלבד, ומתדרדרות את גברי האליטה הצעירים, החנונים, לתחושת חוסר ערך עצמי, או לגיבוש ערך שמבוסס רק על פרמטרים חיצוניים כמו כסף (או במקרה ההפוך יופי). ודווקא כאן ביטחון פילוסופי, וחלום אינטלקטואלי, ישנה את דפוסי התשוקה בחברה. צריך להחדיר להמון שהאדם הפשוט יהיה שווה ופחות ופחות ככל שיחליפו אותו אלגוריתמים ולעומת זאת האדם שמחוץ לטווח האלגוריתמים, האדם האינטלינגנטי, יהיה יותר ויותר יקר, וה-99 אחוז שצריך להיות נגדם ישארו מאחור, ושזה מה שקורה ויקרה. לא יהיה מעמד ביניים אינטלקטואלי, כי הוא בהתרוששות רוחנית. כמו שבתקופת הרומנטיקה בחורות העדיפו בחורים רומנטיים ככה צריך אידיאולוגיה שתגרום להן להעדיף בחורים מהאליטה האינטלקטואלית-יצירתית. והאידיאולוגיה הזאת היא שרק בחורים כאלה ייצרו את העתיד.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ראיונות ראשונים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia14" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/omgowl.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ראיונות ראשונים

תחילת ההיכרות של חברי מערכת "התדרדרות הארץ" עם אסכולת נתניה, בפגישות שהותירו את המערכת פעורת פה, העירו אותה מחלומה הדוגמתי, והעבירו את הפוקוס של המגזין מביקורת אקטואלית לחדשנות אינטלקטואלית - ומעיסוק בהווה לעיסוק בעתיד. על קו השבר בתולדות הרוח בנתניה

מאת: בלהה ראובן, הרב אלוף ובלק בן ציפור

המערכת מודיעה בתדהמה  (מקור)

המפגשים

ראיון עם הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה

ראיון נדיר ובלעדי עם הפילוסוף, שהסכים לשוחח עם שליח "התדרדרות הארץ" בתנאי שרק התשובות יופיעו בראיון - ללא השאלות. גם על כך הוא נשאל, אבל תוכלו לקרוא רק את התשובה

מהם התנאים ליצירתם של תורי זהב תרבותיים והאם ניתן לשחזרם באמצעים טכנולוגיים בתקופתינו?

מדוע רוב האינטלקטואלים הם שמאלנים? האם אפלטון היה יותר ימני או יותר שמאלני מאריסטו? האם התפתחות טכנולוגית הביאה ליצירת התנ"ך? מה הקשר בין מיתוס מעמד הר סיני להמצאת האלפבית בסיני? ראיון ספקולטיבי עם היסטוריון ספקולטיבי. שם ההיסטוריון והשאלות שמורים במערכת

שיחה עם הוגה פוליטי רדיקלי מוביל מאסכולת נתניה

לרגל הבחירות ישבנו עם ההוגה בסלון ביתו, כשהוא צופה בחדשות הטלוויזיה, אוכל בננות ומקלל בפילוסופית שוטפת. מהן מטרות הטכנולוגיה הפוליטית? כיצד תורת המשחקים מסבירה את התיקו הפוליטי במערב? מדוע טראמפ הוא הדבר הכי טוב שהיה יכול לקרות לתרבות? ואיזה מיתוס פמיניסטי יוכל להחליף את הנצרות? כל מה שיש לאסכולת נתניה לומר על החדשות ומזג האוויר

ראיון עם גדול הפילוסופים החיים בנתניה: האדם כשוק

הניצחון התודעתי של הקפיטליזם מצייר את פנים האדם כמערכת כלכלית-תחרותית. מערכות לומדות כגון האבולוציה והמוח מובנות כשוק חופשי בו הגברים מתחרים על הנשים והנוירונים בשכבה אחת מתחרים על הנוירונים בשכבה הבאה. באופן זה, התחרותיות במוח היא זו שיוצרת את הלמידה, כפי שהתחרותיות היא המנוע האבולוציוני. על מחשבות שמתחרות על הנאה והנעה במוח נתנייתי דגול אחד שמתודלק בבננות רבות מספור

פילוסופיה של העתיד