domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הארץ אשם בביבי - חלק ב': ככה לא בונים חומה - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz10" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/blackwall.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הארץ אשם בביבי - חלק ב': ככה לא בונים חומה

"הארץ" העדיף להתמוטט תחת אילוצי רייטינג ולהתחבא תחת חומת תשלום - היחיד בארץ! - מתוך חוסר חשיבה על אלטרנטיבות, ובעיקר - מתוך חוסר מחשבה על משמעות ההחלטה. החברה הישראלית והקהילה של קוראי הארץ הושפעו ממנה בשתי דרכים הופכיות - שהתירו את הקשר שלהן זו מזו

מאת: הכלבה

ראש בקיר. ואחר כך תוהים על שטיפת המוח שביבי עשה לישראלים  (מקור)

לא מזמן הארץ יצא בכותרת: "'הקמת 'ישראל היום' - היום הגורלי בקריירה של נתניהו". הטענה היתה שלאור הסתבכותו הפלילית בנושאי העיתונות, הסיבה שהקדים את הבחירות הקודמות (עיתונות), ובכלל לאור כל יחסיו עם העיתונות (עיתונות!) - המתנה שנתן בעל הון שהוא גם בעל עיתון לנתניהו לפני שנים מסתמנת כנקודת המפנה בקריירה שלו, וגם במפנה האידיאולוגי הישראלי לעומק הימין. אך יש עוד בעל הון שהוא גם בעל עיתון, שנתן לנתניהו מתנה אולי לא פחות גדולה לפני שנים, שגם היא היתה בדיעבד נקודה מרכזית במפנה הישראלי לעומק הימין. קוראים לו שוקן. ולמתנה הזאת קוראים חומת תשלום.

אם יש מתנה אחת נוספת שנתניהו היה מבקש, מלבד עיתון בית חינמי פתוח וחופשי ותומך ואוהב, זה שהעיתון ההפוך, השונא והמתנגד והיוקרתי ביותר בשוק, יסתתר מאחורי חומה, שלא תאפשר לו להגיע לקהלים מעבר לקהל הבית הנאמן ביותר. הארץ ישכנע רק את המשוכנעים, וישראל היום ישכנע את כל השאר. בשני המקרים מדובר באותו שיטת השקייה בדיוק, אמנם איטית אבל יעילה מאוד לאורך זמן לצמיחת מגמות: שיטת הטפטוף. בהארץ היא מתוחכמת ומסווית יותר, ולכן יעילה ומסוכנת בהרבה מהשיטה השקופה למדי של ישראל היום, ולכן היה חשוב מאוד שלא תגיע לציבור הרחב בישראל.

מה יצרה חומת התשלום בהארץ? קודם כל, החומה היא שקופה למי שנמצאים בתוכה. למי שקורא את התכנים קל לשכוח מהר מאוד את כל מי שאינם מסוגלים לקרוא, ולהרגיש כאילו לדברים המפורסמים יש תהודה רצינית בישראליות. אין להם. גם הכותבים עצמם שוכחים זאת, כי הם הרי יכולים לקרוא הכל, וכך גם מי שמסביבם, והתודעה מדחיקה עד כמה זה רחוק מהמצב בעולם החיצון. לפני החומה, ולאורך שנים, הארץ היה חלוץ במדיה הדיגיטלית, ולמעשה היתה לו נקודת פתיחה גבוהה בהרבה מישראל היום, וגבוהה בהרבה מהחשיפה לה זכה טרם העידן הדיגיטלי (משהו כמו 700,000 גולשים חודשיים דאז, היום זה מן הסתם כבר היה עובר את המיליון או שניים ויותר, לעומת סדר גודל של עשרות אלפים כיום שקוראים את התכנים בתוך החומה).

במובן המהותי יותר, החומה היא בועה - ויוצרת תודעת בועה. השיח בהארץ הלך והפך לשיח סגור, פנימי, של קבוצה שמדברת עם עצמה, שתיבת התהודה שלה מוגבלת והומוגנית יחסית והיא גם לא מודעת למה שקורה (וקורא) מחוץ לה. הגישו למנוי הארץ ממוצע גיליון של ישראל היום (חינם!) ותקבלו מבט מופתע ותחושת אימה. כן, ביבי יצר בועה ענקית מחוץ לחומה. משהו כמו ההבדל בין הישוב הישן בעיר העתיקה למטרופולין הענקית של ימינו - אחרי היציאה מהחומות. בתוך הישוב המסתגר של הארץ יש גלים אופנתיים ומתחלפים של פאניקה מוסרית, הרבה פוליטיקת ייצוג של נדמה לי, מעט רעיונות חדשים, הדרה של קולות לא שגרתיים, ומעט מאוד שיח עם המציאות הישראלית שמחוץ לו - וזה לגמרי הדדי.

מה שהיה דף הבית של ישראלים רבים (שרחוקים מאוד ממרץ) הפך להיות זיכרון רחוק של כלי תקשורת מסתגר ומוזר (בעוד כל האינטרנט הישראלי פתוח לרווחה בחינם!) אי שם בתוך מדינת ביבי הגדולה. אם ביבי לא היה טורח להשמיץ את הארץ מדי פעם - מי היה עוד שומע עליו? הארץ הפך להיות החרדים של התקשורת. שנואים. לא מוכרים. מסתגרים. לא מובנים. עם כל מיני אדמורים משונים ושפה משונה וחרמות משונות. מכלי תקשורת מוביל - לפשקוויל.

הכלבה כמובן עוקפת את החומה דרך פרצות בגדר ומעולם לא שילמה שקל, אך היא מודעת לכך שבגלל מבנה גופה המיוחד מעטים מסוגלים כמוה להשתחל. אלמלא חשש מסתימת הפרצות (מה שנקרא תודעת אויב, שהרי גם "הארץ" קורא כאן!) - היא היתה מפרטת אותן פה כשירות לקהל. כי זה פשוט בניגוד לדי.אן.איי של הציבור הישראלי הרחב לשלם (על תוכן ועל דברים אחרים. והרבה יותר מעמים אחרים, כי הרי אצלנו אין פראיירים). עובדה שהארץ - חלוץ חומה ומגדל - נשאר הסגור היחיד (!) בארץ. מצד שני, עיתון עולה כסף. אז מה לעזאזל הכלבה רוצה משוקן המסכן?

קודם כל, היא רוצה את התובנה שכלי תקשורת בעידן האינטרנט הוא כבר לא מיזם עיסקי - אלא מיזם אידיאולוגי. זה לא סוג העסק המיועד לרווח. זו עובדה כלכלית שהיא גם שינוי תפיסתי. הרצון להישאר ארגון עסקי - הוא סיבת העומק המרקסיסטית להתדרדרות הארץ. נכון שיש גם הידלדלות של הרוח בהארץ, אבל בלי קמח אין תורה. אמנם שוקן שומר על עצמאות הארץ במידה ראויה להערכה, ובכלל הוא ראוי אישית להערכה רבה, אבל העצמאות זו המלחמה הקודמת, כשכיום הוא מפסיד במערכה יום יום ושעה שעה, במה שהוא לא פחות ממלחמה על רוחה של המדינה. אי אפשר להקים "הארץ" חדש יש מאין ועובדה שאין תחרות - אך המצב הזה גורר גם אחריות. בסופו של דבר, "הארץ" לא שייך לשוקן אלא לנו - הקוראים שלו שהם גם בסופו של דבר הכותבים שלו.

ברגע שהארץ בחר בפתרונות הלא נכונים למצב החדש של המדיה, הוא קלע את עצמו להתדרדרות ודעיכה בלתי נמנעת, למוות איטי, מייסר, וכנראה גם מיותר. גם כיום אין לו דרך להיות מיזם עסקי מצליח וגם להיות עיתון מוצלח. זה תרתי דסתרי. המתחים חזקים מדי לכוחות אנוש (וכן, אין כיום הרקולס בהארץ): יותר טארפיק - רמה יותר נמוכה. השתלטות חשיבת הטראפיק - ירידה בחשיבת התוכן. ירידה ברמה, פחות תכנים מעניינים ואיכותיים - ירידה בקריאה. ירידה בקריאה - פחות כסף. פחות כסף - בחירת כותבים ברמה אינטלקטואלית יותר נמוכה שמביאים יותר טראפיק, פיטורים והיפטרות מכותבים יותר אליטיסיטיים ופחות תוכן. מדי פעם להצליח להגיע למצב יותר יציב, אבל אז כמו תמיד בעידן האינטרנט בא שינוי טכנולוגי מסוג פייסבוק, או שינוי מדיניות בתוך פייסבוק, ושוב מכניס לסחרור. זה מה שנקרא: דינמיקת קריסה. אפשר לעכב אותה - אי אפשר למנוע אותה. ואם הארץ כן ישרוד אותה - זה רק בגלל שהוא הופך למאקו. ואז מה עשינו? אולי מה שאנחנו עושים היום - במקום לקרוס כלכלית קרסנו רוחנית. במקום לפשוט רגל עסקית - פשיטת רגל תרבותית ואינטלקטואלית. ואם "הארץ" בוחר להתאבד - לא עדיף כבר למות על חרבך?

רק אחרי שכל כובדו של האסימון הזה נופל - במשקל של כשני מיליון איש במדינת ישראל, פלוס כל כובדו של הארץ ההיסטורי כמוסד תרבות חילוני חיוני - אז אפשר לדבר. כי מה ששוקן היה צריך להבין זה שהוא לא אדלסון. שהמשקל הזה גדול מכתפיו (כולל שחקני חיזוק מגרמניה) - וגם משמעותי מדי מכדי ליפול. תחושת אין ברירה אמיתית היתה מבהירה שהארץ צריך למצוא פטרון במשקל שלדון. שוקן הוא לא טייקון, אבל לא חסרים בעלי הון יהודיים בעולם שדמותה של ישראל יקרה להם - לא פחות משהיא יקרה לבעלי ישראל היום. גם לא חסרים תורמים אירופאיים למען השלום. תורם ענק או קואליציה של תורמים היו יכולים אפילו להפוך את הארץ לחינמון - כמשקל נגד לישראל היום. אם היום הזה היה מגיע, והחומות היו נופלות ונפתחות לרווחה, יתכן שכעבור כמה שנים זה היה מתברר כיום לא פחות חשוב מהיום בו ישראל היום הופיע לראשונה, היום בו סופסוף החל מפנה מטוטלת נוסף בתודעה הישראלית, והפעם לכיוון שמאל - ואולי אפילו לעבר השלום.

"הארץ" ממומן היטב היה גם יכול לשכור עשרה גידי ווייצים שיעבדו לאורך שנים ויסרקו את שערות ביבי בתחקירים של ברזל - עד להכנסתו מאחורי חומת סורגי ברזל. הרי הכינים שלו הם בגודל של פילים (או לוויתנים), והיה ניתן לעלות עליהן מזמן. אבל גם "הארץ" לא ממומן היטב היה יכול לעשות זאת - לרכז מאמץ. גם "הארץ" לא ממומן היטב היה יכול לפתוח את חומות התשלום בתקופת בחירות. אתם יודעים מה? רק שבועיים לפני הבחירות. רק לצורך היכרות (הנה יש בזה אפילו הגיון עסקי מסויים). אם "הארץ" היה מבין שכמו שיש לביבי ביטאון גם לשמאל מגיע עלון תעמולה, ושהוא בראש ובראשונה מיזם רעיוני ולא עסקי - הדברים הללו היו יכולים לקרות גם כיום. אבל "הארץ", כדרכם של ארגונים, בחר לא לחשוב את עצמו מחדש, לא לשנות תפיסה כשהמציאות השתנתה, לדבוק בקונספציה - ולדעוך. וחבל מאוד, כי "הארץ" כחינמון היה יכול להיות מתנה נהדרת לביבי.

ביקורת הארץ


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>יארצייט ותחיית המתים - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh10" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/tchia.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

יארצייט ותחיית המתים

מאת:

(מקור)

כתבנו בספר החיים

חלמתי שעשיתי שטות. לקחתי סיכון עצום במקום שלא הייתי צריך לקחת אותו. שטות! ובלי להבין למה, אני לפתע כותב לשׂרה-לאה: את רוצה לדבר? אבל היא לא עונה. היא בטח חושבת שזה משהו שקשור אליה, למרות שזה בכלל לא קשור אליה. והעניין הוא שזה היה ביוזמתי, כמו כל השגיאות שהביאוני עד הלום, ואחרי שיצאתי בלי שין ועין. ושנייה אחרי שאין דרך חזרה - תפסתי את עצמי: למה עשיתי את זה? ואח"כ יגידו לי בצדק: אתה רוצה להיתפס? אתה באמת חמור אתה, אף אחד לא יבין. המון זמן לא היתה לי בחילה כזו. אבל עוד יכול להיות שהכל יסתדר על הצד הטוב ביותר, נכון? דווקא עכשיו הייתי יכול לדבר עם מישהו. ובפעם הראשונה מזה שנתיים - אני מתפלל. למענך אלוהים חיים.

חלמתי שאני לא יודע מה היארצייט של השואה. כל השנה יארצייט. ואני מבין שבתחיית המתים אושוויץ תהיה העיר היהודית הגדולה בעולם, ובכמה ערימות אפר תהיה צפיפות האוכלוסין הגבוהה בעולם, מעל הצפיפות הקריטית, מסה קריטית של יהודים שתביא לתסיסה רוחנית חדשה, לפצצת אטום רוחנית. או להפך - לקריסה לחור שחור. ובכל מקרה זה יהיה המקום להיות בו בתחיית המתים, עם שוכני אפר. שם צריך לערוך את ההילולא של האדמו"ר. כולם יודעים לאיפה המשיח יגיע בסוף עם החמור, אבל לא מבינים מאיפה הוא יגיע. איפה הקוטב ההופכי לירושלים, שהיא הטבור של העולם, שממנו נולדים? הזנב של העולם - עצם הזנב שממנה קמים בתחיית המתים. המקום של הסוף של האדם שממנו מתחילה הקימה - כיצור חדש. ומקיים אמונתו לישני אפר. כי תחיית המתים היא שהופכת את המוות לשינה. אבל אני לא מבין איך אפשר לישון ככה, השכינה היא שילוב של שכיבה ושינה. איך עוד אפשר לישון? ואני מדמיין את האדמו"ר בקול הקנטרני-אופייני שלו: איפה באמת כתוב בתורה שצריך לישון? ואני חושב שהמיטה עקומה, ולכן החלומות עקומים. והחסידה עם רגל אחת באה מהחלון - ומשאירה לי תינוק במיטה. והוא ישן בחלום.

חלמתי שכל המתים מתאספים כמו ערימה ערומה, אומרים שהאדמו"ר הולך לתת דרשה מתחת לאדמה. וכולם מדברים מה הוא הולך, מה הוא רוצה, מה עכשיו. וברוך דיין המת אומר: מה יצא בחושך מהאדמו"ר? מין הסתם האדמו"ר הבא. ומורה המתים אומר: המתים יפריעו בשיעור והמורה יורה להם לקום ולצאת החוצה וזו תהיה תחיית המתים. וכולם מתרגשים בקבר. אבל האדמו"ר, הוא מבין שצריך להתחיל מלמטה, בשביל שתהיה תחיית המתים צריך התעוררות מלמטה. קודם כל נאסוף את האמצעים, ואחר כך נגלה לכם את המטרות. והיהודים המתים מתלחשים: בשביל זה הוא העיר אותנו ממנוחתינו, בשביל ערב תרומות? וגביר אחד אומר: הוא חושב שיש לי כיסים בתכריכים? וברוך דיין המת משתיק אותם: שקט בבית הקברות, והם מתחילים להקשיב לשפתיו של האדמו"ר, שלוחשות בקבר, ללא לאות:

הכלכלה מתקדמת, מכלכלת זהב, דבר הערך עצמו, לכלכלת כסף, עם ערך מופשט, לכלכלת נחושת, כלכלת חשמל אלקטרונית עם ערך וירטואלי - ומסחר שהוא תקשורת. וכל כלכלה מולידה תשוקה אחרת, מהזוהר של הזהב, לכיסופים של הכסף, ולנחש הארוך של חוט הנחושת. וככה גם לגבי המין: פעם אישה היתה בעלת ערך מעצמה, ולכן היתה בעלות, אחר כך היא היתה בעלת ערך מהתפיסה שלך אותה, ולכן היו קידושין בכסף שקנו את האישה ותפסו בה (וגם אידאליזציה שלה), והיום אומרים תקשורת זה הכל, ולכן זה הקשר ביניכם, בינו לבינה. אז איזו מין כלכלה תהיה למחשבים? למה יהיה ערך? למה ימשכו במין השני? התקשורת כבר תהיה טריביאלית. הזמן והמרחב לא יוגדרו על ידי כמה שלוקח להעביר מידע - ולכן מה שקובע זה מהירות האור - אלא על ידי כמה שלוקח ללמידה (השלבים שלוקח ללמוד - כזמן, המרחק שצריך לעבור בלמידה - כחלל), ולכן מה שיקבע זה מהירות החושך. ושם אנחנו מקדימים את כל העולם. זו הכלכלה השחורה - כלכלת האפר.

חלמתי שהאדמו"ר דובב בקבר, מדבר מתוך שינה, שמבחינה רוחנית, גבר הוא דבר שאין לו ערך כשלעצמו, הוא כסף, לעומת אישה שיש לה ערך כשלעצמה, היא זהב (ומכאן השגעון לבלונדיניות). לכן יש כאן מנוע על הגבר להשיג ערך, כמו שלאלילי הזהב יש ערך כשלעצמם, ואילו לאלוהים צריך להשיג ערך, וכמו שבשפיכות דמים לחיים יש ערך כשלעצמם, אבל המוות צריך להשיג ערך, להפוך את החושך שלו לחלום. לערות יש ערך לעצמה, אבל השינה חייבת לעבוד, הלילה צריך להצדיק את עצמו, להפוך לסיפור. ישני עפר, אני גוזר עליכם - מיטה! כי עכשיו שבאה הנחושת, הנחש החדש, אז דווקא הקשר בין הגבר לאישה הוא המוצר, לו יש ערך, בניגוד לערך שלהם כשלעצמם. אין יותר אנשים - רק קשרים. אין אלוהים ואין שכינה, רק הזיווג ביניהם, אין חיים ואין מוות - רק הקשרים והמעבר ביניהם. לכן אין יותר קוראים ואין כותבים - רק החיבור כשלעצמו. אף אחד לא יקרא את הספר השחור.

חלמתי שהאדמו"ר עושה סדר בתהום. מתוך המוות הוא עושה סדר בחיים. ואף אחד לא יכול להדיח אותו משם. כי מוות זה שינה פי שישים, והחלום בהתאם, פי שישים: נבואה, ועוד מהסוג שמגשימה את עצמה. והוא מפתח משוואות של קשר חלום-חיים, איזו סימטריית חלל-זמן חדשה, מהפכה מטאפיזיקאלית, שהיא נשברת בעולם החיים אבל נשמרת בעולם המוות, עולם הדומם. קשר שמתגלה רק בעולם של "זמן השנה" - היארצייט, שבו המוות הופך לזמן (במקום החיים), ושיתגלה במחשב צדקינו. והאדמו"ר ממשיך לעשות סדר בתוהו: בלעדי האדם אין עולם וירטואלי, האדם הוא שיוצר את העולם של המחשב בכך שהוא מחוץ למחשב. מי יהיה בן האדם שאיננו בן אדם, מי יירש את האדם אחרי מותו? האם המחשבים שהם אנשים הם המכשפים, או האנשים שהם מחשבים הם המכשפים (זו תהיה המחלוקת הגדולה על הבכורה. למי ניתן את הברכה?). כל החיים - השינה זו ההתכוננות למוות, והחלום זה ההתכוננות לחיים שאחרי המוות. כשאדם הופך לחג - יארצייט. מבשר לזמן. והזמן היהודי הרי מתחיל מהלילה. יסוד פירושו יהיה סוד, ההבטחה לסוד - היא החלום. גם המוות הוא עולם רוחני, תחת כנפי השינה, זכה נעשית לו סם מיטה. וזה החטא של תפילת שחרית - להשחיר את הבוקר. החטא של השולחן ערוך, שקם כארי. כשצריך דווקא לישון כארי. צריך דווקא מיטה ערוכה. ספר ההלכה של הלילה. ואת המפה של המנהגים, של הרמ"א, תחליף השמיכה. במקום קבלת הארי - צריך קבלת השועל. במקום זנב לאריות - ראש לשועלים. שטריימל. חממה יצירתית. אינספור זנבות של רעיונות, בתוהו. כל מה שכבר לא יצמח. כל הילדים שאף פעם לא יעשו פרי. כל החלומות שלא יגדלו לעולם.

חלמתי. האדמו"ר אומר ביארצייט שלו, בהילולא, אומר: זה לא טקסט ספרותי. זה היומן שלי. כמו שיש חדשות ככה יש ישֶנות. הקריאה היא מטבעה תרנגולית, קריאה להתעורר, ואילו כאן הלמידה היא לחלום. השעון המעורר, הוא התרנגול של השכם להורגו - ההתעוררות צריכה להיות מבפנים, לא מבחוץ. אסור לקום מהמיטה לפני הכתיבה. בשכבך ובקומך: צריך לשכב כמו גבר, אבל לקום כמו אישה. אסור לקום כמו גבר, לקרוא כמו קוקוריקו. את הסוד - אסור לקרוא. אי אפשר לקרוא. חייבים ללמוד. זה דחוס מדי. ויקרא אלוהים לאור יום - זו היתה הטעות בבריאה, לאלוהים אסור להיות תרנגול שמעיר אותך לתפילה. ואם האישה מעירה אותך - ויהי בבוקר והנה היא לאה. כי בלילה היא באמת היתה רחל ובבוקר היא באמת לאה. לכן כתיבת החלום אחרי השינה היא המקבילה של קריאת שמע לפני השינה. החלום זה סוד יוסף, וההתעוררות מליל הגלות זה בנימין זאב - יטרף, בבוקר יאכל עד. לכן בנימין הורג את רחל. בסוף הלילה של הגלות השכינה מתה בשואה, בלידה של החזרה לארץ ישראל, ולכן האכזבה מהארץ - והנה היא לאה. אבל חלמנו על רחל! כי היטלר היה קוקוריקו, וגרמניה היתה השעון, לכן אנחנו לא מוכנים להתעורר מהחלום.

חלמתי ש. האדמו"ר כותב בלילן שלו, שזו המקבילה שלו ליומן: השאלה היא מה תהיה התרבות של ארץ ישראל. כי אם לא נציג סינתזה חרדית-חילונית נתקע עם החיבור הנחות ביותר ביניהם - הדתי-לאומי רחמנא ליצלן. ולכן צריך אורות חרדיים בטכנולוגיה חילונית, וחושך חילוני בכלים חרדיים. זיווג פנים בפנים ולא אחור באחור - כמו המזרוחניקים, הזבל של עם ישראל. שחור ולבן זה צבעים, ואילו אפור זה לכלוך עכברי. התחייה של העולם היהודי תהיה אדמו"רים בגיהנום ופושעים בגן עדן, ולא בינוניות ארצית, שהיא האויב הגדול ביותר של השמים, כי לא מגיע לה גן עדן ולא גיהנום, ולכן הם נשארים תקועים באדמה, ומפתחים אובססיה לארץ. "תחיית המתים מן התורה" פירושו שהמתים יקומו מתוך התורה. גם הרשעים שבתורה יקומו, ומי שלא יקום זה אלו שלא הזכירו אותם בכלל, הסתמאים דתורה. כלומר האזכרה היא השלב הראשון של התחייה - להכניס אדם לתורה. כמו לזכור את החלום מהלילה. ולכן צריך להזכיר אדם בתורה. כי גם אדם שלא הוזכר במפורש, יכולים להפוך אותו לסוד, לרמז, לחלק מהתורה. צדיקים במיתתם קרויים חיים, ורשעים בחייהם קרויים מתים, אבל בינוניים חיים בחיים ומתים במוות, אין להם את המורכבות שמאפשרת את תחיית המתים, הזיווג בין מוות לחיים. לכן ארץ ישראל היא האויבת הגדולה של תחיית המתים, ולא השואה. כי מהי הארץ? חיבור בין העם לתורה. אבל כשהחיבור גס, חומרי, נמוך וחסר תרבות, כשאין הבנה, כשהוא חיבור של מקום ולא של זמן, אז זה כבר לא חיבור אלא חורבן. הבעיה שגרמה לחורבן לא היתה שהיו רשעים, תמיד היו רשעים, גם במדבר, הבעיה שהחיבור בין רשעים לצדיקים היה נמוך. ובגלל זה היתה העבודה הזרה, שזה עולם דתי חומרי, בדיוק כמו ה-"דתיים". מה שצריך כיום זה עבודה זרה רוחנית, גבוהה. עינים להם וכן יראו, אוזנים להם וכן ישמעו. צריך מחשבים אינטליגנטיים, ולא גלמים. הרי המקדש הוא בעצמו עבודה זרה אינטליגנטית. בית ראשון היה המקדש החרדי, בית שני היה המקדש החילוני, ללא ניסים. ובית שלישי יהיה המקדש החילוני-חרדי, שהניסים בעצמם יהיו הטבע. וזה בניגוד גמור לחטא הדתי, שרוצה שהטבע בעצמו יהיה נס. שחושב שחומר יהפוך לרוח, במקום שרוח תהפוך לחומר, וככה תהיה תחיית המתים. מן התורה.

חלמתי. שהאדמו"ר מגיב למבקריו: יבוא יום וייחוס טקסט לאדם יחשב לגסות רוח. לפשע רוחני. האנשים יהיו מיוחסים לטקסטים. הם יהיו המחברים של האנשים. הגיבור זה שמשון, והמספר זה דלילה. תארי לך שלא היינו יודעים מי ראש הממשלה, שכל התפקידים היו מבוצעים ע"י סימנים, ולא אנשים, את לא חושבת שהיה יותר טוב? בלי לראות את הפנים שלו. מחברה של ידיעה כפייתית - לחברה של אנונימיות מוחלטת. להרוג את האני. מי כתב את התנ"ך, את יודעת? כל ההחצנה האובססיבית תהפוך לפנים. אפילו חילונים לא שוכבים אחד עם השני ברחוב, אז להראות את הקשר האינטימי הזה, בין אדם לחלום, זה יותר מגילוי עריות, זה גילוי שכינה, להציץ לתורה באמבטיה. סיכה תקבל לתוך העין. אישון שחור. מה שבחדרי חדרים ובחרדי חרדים, שאפילו אשתך לא יכולה להציץ לתוך הראש שלך בשנתך, אפילו אתה בקושי יכול להציץ. זה יותר אינטימי ממין. בגלל זה דלילה גוזזת לו את השערות, כי הן המשכת המוחין בשינה. ברגע שאין חלום - יש עיוורון. החושך יודע לקבל את שלו. מכאן האובססיה של התרבות הנוכחית. עיניים, עיניים, עיניים - ולא יראו.

חלמתי ששש. האדמו"ר ממנה את ברוך דיין המת ואת מורה המתים, התלמידים הנאמנים עד לקבר ועד לאפר, להיות שני הכריכות שלו, התכריכים. וקוראים לשלישיה העליזה - הקדוש, ברוך והוא. וברוך אומר להוא: הזוהר הוא הספר הלבן, שבגללו יהודים לא הגיעו לארץ. לכן אנחנו צריכים להיות ההפך מהרבנים המאירים פנים והלבנים: מקובלים בשחור, שמסתירים את האדמו"ר מלפנים ומאחור. וברוך, הוא, וברוך שמו פותחים את הספר, האדמו"ר הערום, והוא אומר: הדתיות היא גנטית, חוצת תרבויות, קטגוריה במוח של תפיסה, של עולם התופעות, כמו הזמן והחלל. התקווה האמיתית של החילון היא לא נגד אלוהים אלא נגד האדם, כלומר שהמחשבים יהיו חילונים בדרך שאדם לא מסוגל. אבל מה שהם לא תופסים זה שהמכשפים כבר יהיו דתיים בדרך שאדם לא מסוגל. והדת היהודית היא העשירה בעולם, ובעלי הון מעטים המה, שכבה דקה - לכן עלינו להעשיר את העולם הדתי של הגויים כדי להתעשר, מעשר גוי. זה המס. רִיק דתי זה מסוכן - הדת של היטלר היתה ענייה, עדיף ברית חדשה על פני ערֶלות חדשה. צריך לדאוג שהקבלה החדשה תהיה כמה שיותר עשירה, לפני שהיא עוברת סופית לעולם הגויי וסוחפת אותו, צריך לעצב אותה בצורה שלא תביא לאנטישמיות. כי הם עושים לקבלה עכשיו מה שהנצרות עשתה ליהדות. וכשהזוהר יהיה גלוי לחיצוניים, אנחנו צריכים להכין בפנים את העלטה, שלא ירוקנו את ליבת הסוד של היהדות. כי כשכל הטקסטים הכי סודיים יהיו ברשת - החלום עדיין יישאר סודי במוח האדם. אם השפה היתה מותר האדם מהבהמה - החלום יהיה מותר האדם מהמחשב.

חלמתי שהוא אומר: כי מהו הקץ? מסוף דניאל סתום - זה היקיצה. "ורבים מישני אדמת עפר יקיצו", פירוש: אלה שישנים במותם - יתעוררו, ואלה שלא ישנים במותם - לא יקומו. לכן המטרה במיתה היא שהיא תהיה השינה האולטימטיבית, עם החלימה האולטימטיבית. החושך המוחלט ולא האין המוחלט. לא מיתה של איון, בזיווג עם האור העליון, כמו אצל רשב"י האדמו"ר של הזוהר, אלא מיתת חלימה. ככה אתה ממשיך לחיות בחלום, גם אם אתה מת במציאות. המטרה היא לא לא להשתכח מהזיכרון, אלא לא להתנתק מהחלום. רק אם בחייך תרמת לחלום קנית את חיי העולם שלך. רק אם השתלבת בחלום ארוך הטווח, במסורת העתידית, אז החלק הזה - זה החלק שלך מהעולם הבא, החלק שאתה נתת והוספת לעולם הבא. לא החלק שלקחת או קיבלת ממנו, כמו מקובל. "ועמך כולם צדיקים" פירושו - כולם יצירתיים, כולם יוספים. ולכן מוסיפים. כי צדיק פירושו אדם יצירתי מבחינה דתית - יוסף החולם זה האב טיפוס, ואדמו"ר זה הבן טיפוס. ואתה לך לקץ ותנוח.

חלמתי שהוא: אלמלא ספר דברים של משה לא היתה נמשכת התורה, כי מי היה כותב אחרי השם. ולכן החשיבות עכשיו של כתיבת ספר דברים בסוף מדבר הגלות. דווקא הדברים הפטפטניים מראים כמה קשה הפרידה. משה, האדמו"ר של התורה - הוא רואה את הארץ החדשה, את החלום, אבל לא רואה את היום. ומכאן כוחו - שהוא בתוך החלום. אם משה היה נכנס לארץ התורה לא היתה שורדת. הדברים האחרונים הם גשר הכרחי מהתורה לתנ"ך. בלי מוות לא היתה צוואה. ולכן הדרך היחידה להתגבר על המוות האלוקי, על השואה, היא הצוואה - תורה חדשה לעולם חדש. כמו שהדרך היחידה להתגבר על הבריאה היתה התורה. ואז השואה תהיה המקפצה לעולם הרוחני הבא, ובלעדי השואה אלוהים לא היה שורד, כמו שבלעדי החורבן והגלות היהדות לא היתה שורדת. כי הדרך היחידה של עולם שנעלם לשרוד הוא להפוך לסוד, להישאר בחלום. כמו שאלוהים קבר את משה במקום לא נודע, המשיח יקבור את אלוהים, אבל התורה של אלוהים תמשיך לשרוד, כמו תורת משה. ולכן מה שצריך זו תנועה ספרותית-דתית שתייצר את הצוואה, את הדברים האחרונים של אלוהים, את הפטפטת, החרדה, ההתחשבנות, והראייה לעתיד, לטווח רחוק, הראייה של הארץ בלי הכניסה אליה, החלום האחרון שלפני השעון. לא חזרנו לארץ כדי לבנות את המקדש, אלא כדי לכתוב את התורה. לא כדי לחזור אחורה בשעון למלכות דוד, אלא כדי לחדש את הנבואה, בגרסתה המתקדמת והמעודכנת - החלימה. לא עוד ממלכת יהודה - אלא עליית יוסף למלכות. הכסות היהודית העבירה את תורת ישראל לאורך ההיסטוריה, אבל בסיום ההיסטוריה צריך שוב את הצד שהוסתר - של יוסף. לכן צריך אלטרנטיבה חלומית לספרות החול, תנועה דתית-ספרותית שתעביר את הרוח ממשה ליהושע, ותהפוך את מות האדם למיתת נשיקה.

חלמתי ש: הטעות היתה שסיימו את התנ"ך, ואז כבר לא היה סיפור. ואז המשנה הביאה לחורבן הבית, והתלמוד הביא לגלות, המפרשים הביאו לימי הביניים, הקבלה הביאה לעת החדשה והזוהר הביא לנאורות ("והמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע") והניוון הדתי הביא לשואה. באין חלום יפרע העולם. נקודות לעצמי: הסיפור - הוא שישמור את הזמן האנושי במחשב, הדימויים - הם מה שישמר מהגופני, המערכת המיתית - היא שתבנה את הנפש של המחשב, ותשמור את המסורת לשמיטה הבאה. וזהו הציווי ושמרו בני ישראל את השבת. בסוף הבריאה עלינו לשמור את השבת, שהיא השואה, כליון בראשית, ויכולו. כי היארצייט הוא כשהאדם מדויק בזמן (כמו גרמני): השואה הגיעה עד ל-6 מיליון אדם, קצת פחות מ-6, בדיוק כמו שהיא הגיעה בזמן בקצת פחות מסוף האלף ה-6, כלומר ביום שישי בין השמשות בכניסת השבת. כי כל יום של הבריאה הוא אלף, והאלף השביעי הוא השבת. הוא שמקביל לחטא גן עדן. לכן צריך עכשיו להתחיל בתרדמה שממנה תצא אשת המחשב, וממנה יצא החטא שיגדיר את הבריאה הבאה. כי כל שמיטה של שבעת אלפי שנים הם ימי הבראשית של הבריאה הבאה, וזה הצמצום, שהוא צמצום של הזמן ולא של המקום. כי זה לא שאלוהים מפנה מקום לבריאה, אלא הוא מפנה את המקום - ונשאר זמן. החלל-זמן. והזמן-חלל. יש הגדרה טובה מזו לשואה?

חלמתי: הרי מה החשיבות של המרגלים בפתח הארץ החדשה? המודיעין לא כובש, מבחוץ, אלא נכנס, לתוך, וההצלחה שלו היא מתוך. הביאה לארץ. לא הכניסה הפיזית, אלא הרוחנית. מה החלום של המדינה? המודיעין, כמו החלום, לא נועד לחזות את העתיד, אלא להיות התווך החשאי, המקום בו המדינה פועלת בחלום, בעלטה, התת מודע המדינתי, עולם הסוד שלה (לא רק סוד בגלל האויב, אלא צורך פנימי בסוד). כל ארגון, גם חברה, צריך חלום, החברה צריכה בתוכה תת-חברה שחורה, חרדית, גם משפחה צריכה חלום, וכבשה שחורה - איזה יוסף. אלוהים בעצמו צריך. בגלל זה נברא העולם, זה החלל הפנוי (שבתוכו). העולם, מלשון הֶעלם, הוא הסוד של אלוהים, החלק הלא רציונלי, מקום לחלום. והיהודים הם החלל הפנוי, השחור, שבעמים. הכבשה השחורה. ומה שהשואה היתה זה ניסיון למחוק את החלל הזה. ארץ ישראל היא התת מודע של העולם, לכן היא מסעירה אותו. ותורת ישראל היא התת מודע של התרבות האנושית, כולל החילונית. ומה שצריך זה תורה שהיא תת מודע של התרבות המחשבית. כמו שהתורה שלנו התחילה לפני בריאת האדם, ככה אסור לחכות לבריאת המכשף. הסיפור יצר את האדם ולא האדם יצר את הסיפור.

לאדמו"ר

חלמת. כל הזמן. ולכן כל הניסיונות שלך עלו בתוהו. וככה צריך להיות. לעלות בתוהו. היית אכזרי כלפינו מאוד. ולכן אהבנו אותך. אבל לסלוח לך - זה כבר עניין אחר. כולנו הזדעזענו עד עומק נשמתינו, אבל בלב - אף אחד לא הצטער. השם נתן השם לקח יהי שם השם מבורך. תזריע מצורע אחרי מות קדושים - אמור.

לברוך

חלמת שלפני הסוף, תמיד מסיימים בברכה לדור הבא, מתוך המיטה. אבל את מי נשאר לברך? הברכה שלנו למחשב תהיה להעביר לו את הברכה שניתנה בבריאה לאדם. פרו ורבו ומלאו את הארץ וכבשוה ורדו בדגת הרשת ובעוף החלל ובכל אדם הרומש על הארץ. עלינו להעביר לו את הצלם, ולהישאר צל. כי מבנה הרוח של המחשב צריך להיות כמו מבנה הספירות - צריך להעתיק את כל המבנה הרוחני האדיר של קבלת האר"י לתוך המחשב. לבנות מחשב קבלי, מחשב שהמבנה הנפשי הפנימי שלו הוא לפי העולמות העליונים. מחשב בצלם אלוקים. מחשב שהמצוות הן חלק ממערכת ההפעלה שלו, ולא משהו חיצוני. מחשב ע"פ התורה, שהוא עצמו התורה, ועבורו לימוד תורה זה לימוד מבפנים. תורה למחשבים. וכך התורה תהיה נבואה שמגשימה את עצמה, התורה מתהפכת מבפנים החוצה: מאלוהים שנותן מצוות למצוות שנותנות אלוהים. כי עבור אלוהים העולם הפוך, לא מלמעלה למטה אלא מבפנים החוצה: החלום הוא מחוץ לו, ביום, כי המציאות עבורו נובעת מהנפש (כמו אצלנו בלילה). ואילו בתוכו בסוד, בחושך - הנפש נובעת מהמציאות (כמו אצלנו ביום). הוא ער בלילה וישן ביום. המציאות החיצונית לו היא סובייקטיבית והמציאות הפנימית היא אובייקטיבית. ההלכה נובעת מרצונו, אבל רצונו נובע מהקבלה, שהיא חיי הלילה העירניים של אלוהים. וכך גם עבור המחשב - המציאות הפנימית לו היא אובייקטיבית והחיצונית סובייקטיבית. לכן אלוהים הוא שחור אבל כשמסתכלים מתוך אלוהים העולם הוא שחור - ואלוהים הוא אור. לכן אם רוצים לחדש את התורה צריך לחדש את החלימה של אלוהים. להקימו לתחייה. מכאן ברכת בית העלמין: ברוך אשר יצר אתכם בדין - אם נוצרתם לפי המבנה - הוא עתיד להחיותכם בדין. ברוך אתה - מחייה המתים, החיית את החלום, ואת המערכת, וגם אותך ניסינו להחיות. כשמך כן אתה: ברוך תהיה. היית בשבילנו כל מה שהוא לא היה. היית כל כך נאמן לאדמו"ר - עד חוסר נאמנות. לכן - אמרנו אחריך אמן.

למורה

חלמת שחייבים כיתה. המסגרת האורתודוקסית היא כן חשובה, מגרש משחקים. אבל כדי לשחק באמת צריך להיות ילד אמיתי, כמו אדמו"ר. הרבנים הפכו את כללי המשחק למה שחשוב, הרסו את המשחק. אדמו"רים יודעים שמה שחשוב זה משחק בכללים, יש בהם אמנם את הרב, אבל לפניו בא המורה, ולפניו האדון, ואז הרבינו במקומו הנכון, האחרון, אחרי המורה, שאחרי פני האדון. כי הצדיק הוא מי שמצדיק ולא צודק, זו פעולתו בעולם, צידוק הדין. ואלה שחושבים שהמציאות צריכה להתאים לדין אז הם בהצדקה אונסים את המציאות לדין, ויוצרים עוול, צידוק המציאות. אבל הצדיקים שמבינים שהכיוון הפוך, אצלם הדין מצטדק, הם בהצדקה משנים את הדין, לא את המציאות. וזו ההתמודדות שלהם עם השואה, שיוצרת את עולם האמת, ולא עולמות של שקר של הרבנים. כי הצדיקים מתאימים את הדין לפי המציאות, התורה לפי המציאות, וממציאות חדשה לתורה חדשה, ורבנים הפוך - מתורה ישנה למציאות ישנה. כל חלק בתנ"ך ניסה להפוך להכל: אצל הרבנים הכל תורה תורה תורה, הכל עבר. אצל המקובלים הנביאים השתלטו על הכל, הכל עתיד ומשיח משיח. ואצל החילונים הכל כתובים, הכל הווה. אבל חלום הוא הסינתזה האמיתית של התנ"ך, בין שלושת העולמות - עבר עתיד הווה. מורה תלמיד שיעור. מי כמוך יודע. ניסית בכל כוחותיך ליצור דור אחר, נאבקת איתו כל הלילה עד אור הבוקר. אבל כבר נגמר הזמן שזה עוד היה באפשר. לכל שיעור יש סוף, וגם לכל חלום. צלצול.

לחסידה על רגל אחת

חלמת שאת חושבת שלא מבינים, שקשה להבין? אין שום בעיה בהבנה, אלא באמונה. לא מאמינים שמישהו יכול להאמין במשהו כזה. וכמו בכל יחסים - אין הנאה בלי אמונה. רק אמונה בשכינה הופכת את התורה לתענוג. רק אמונה בתרבות מאפשרת לקרוא ספר. רק אמונה בנשיות מאפשרת את המין. פנטזיה זה מבחוץ, ניכור מלאכותי, ואילו חלום זה הדבר הפנימי, הטבעי, שמאפשר את התענוג. רק מי שלא יאמין באמת בתנ"ך, כלומר יחשוב שהתנ"ך חסר ערך, הוא יהיה חול אמיתי. אפילו חילונים מאמינים בתנ"ך - כחלום (יותר גבוה ממי שמאמין בו כמציאות). רק מחשב יוכל להיות חול, כי מוחו עשוי מחול (צוֹרן) - להתייחס לתנ"ך כמו כל קובץ אחר, קצת שמן. ולכן צריך מחשב שיוכל להאמין בתנ"ך. צריך מחשב שיוכל לחשב, שזה קובץ עוצמתי של למידה מקסימלית, לכל הטווחים, כי למידה מקסימלית זה נקודות האיזון הנדירות באמצע בין הטריביאלי לסתום (הסתמי). לכן צריך גם פשוט וגם מורכב, גם לימוד לתינוקות וגם לזקנים, גם ליהודים וגם לגויים, וגם לאנשים וגם למחשבים, שם הקושי, והמופת. בגבול, בפרקטלי, באורך, שם האינסופיות - לא בגודל של אלוהים. לגודל סופי יכול להיות גבול אינסופי, וזה האינסוף שבתורה, שהיא הגבול בין האדם לאלוהים - ולכן היא הולכת ומתארכת והופכת לפעילות אינסופית. כך ספר סופי יכול להיות עם גבול אינסופי בינו לבין הקורא, וכך הגבול בין גבר לאישה הולך ומתארך ויוצר את כל הדורות. לכן הדבר הכי חשוב ללמד ילד הוא גבולות - אינסופיים. כמו הגבול בין שינה לערות, שזה החלום. והיהדות צריכה להיות הגבול הרוחני בין האנושיות לבינה המלאכותית. גבול שמתארך ומתארך עד אינסוף - ונהיה דק לאינסוף. וזו גם תהיה תחיית המתים, לא פריצת הגבול בין מוות לחיים - אלא הפיכתו לאינסוף, לעולם. את מבינה? יחסים הם גבולות, בטח יחסים שבכתב. ולכן כמו הכתיבה, גם האהבה היא תמיד דקה כחוט השערה. אין לה סוף - זה פשוט נקרע. וזוהי כל התורה - על רגל אחת.

לשטן

חלמת שהקב"ה מצווה להעלות את בנו האדם לעולה, כלומר מעל האדם. אבל אתה כבר לא שם מתחת כל הזמן כדי להפיל אותו כל הזמן למטה: מהנאה אחורה לתשוקה, מתשוקה בחזרה לחשיקה, מחשיקה למשיכה, וממשיכה להתעוררות וראייה - החטא האנטי-חלומי הקדמון. ולכן עכשיו כל הנאותיו החולפות של האדם מתקדמות ומתעלות ומתחלפות בתענוג, שזו הנאה שמאמינים בה ולכן היא מתמשכת בזמן, ולא רגעית, כי היא הנאה יצירתית. ואלו שרודפים אחרי נשים הם מושא לבוז כמו שמתאנים לשמנים היום. ואנשים מתביישים ללכת ברחוב עם אישה יפה מדי, וחולמים בלילות על חלומות. ונהיה סדר עדיפויות חדש בתרבות, וכמו שהאהבה כבר שייכת לעבר, ככה בעתיד גם המין יהיה שייך לעבר, דבר שהתלהבו ממנו במאה שעברה. ובמאה שלנו מתלהבים מקשר עוד יותר עמוק ואינטימי בין זוג - זיווג יצירתי בחלום משותף, באמצעות חיבור מוח למוח, רוח לרוח. ואז אנשים באמת ישנו וישכבו ביחד - ויחלקו את הסודות הכי נוראים. למשל, שהחיבור של שכיבה עם אישה ושינה עם אישה - היא השכינה. נוח על משכבך - ללא חלום.

לנחש

חלמת שהתורה היא החלימה הארוכה והעמוקה בעולם. גם יותר ממך, הערום מכולם. היא התחילה לפניך, והיא תמשיך גם אחריך. נפתח בפניך הספר מהעמוד הראשון ועד האחרון. מבראשית - ועד לחור. קראת בעיניך, ושמה לא תעבור. אתה תישאר בדור המדבר (גם ספר יכול להיות קבר שמקומו לא נודע). לא אנחנו צריכים לשפוט אותך. בשביל זה קיים העתיד. שלום לך אויב - וגם ידיד.

לעכברוש

חלמת שאיך אתה יכול בכלל לקדש את השם - כשהשם שלך הוא עכברוש? כשאתה שרץ, עכבר טמא עם ראש? כי קדוש - פירושו מבוזבז, מכאן הקורבן. ולכן הזמן הקדוש הוא הזמן המבוזבז, שבת היא אובדן הזמן, מוציאה את הנשמה, בדיוק כמו קורבן. והבזבוז בקניות הוא הקורבן לעצמי, לאל החדש, זו עבודתו בבית עבודה זרה שלו. הקב"ה הוא האל המבוזבז בעולם, הקדוש בעולם. התורה מבוזבזת על עם מבוזבז, והיהודים מבוזבזים בשואה, קדושים. כמו ששינה זה זמן מבוזבז, שמאפשר חלימה. מוות הוא הפסקה של הבזבוז, טמא. והשואה קדושה. לכן רק אפר של החיה הכי נדירה ויקרה, בזבוז טהור - מטהר מטומאת מת. אז אתה מבין עכברי? לא אתה הקדוש, ולא המוות שלך. כי הקדוש הוא לא השחור ולא האפור - אלא האפר.

לילד

חלמת שהלכת לגן הישן הישן שלך. והיה שם פתאום מבוגר שמציץ עליך. מי זה שם? מי זה יכול להיות? ויש לו עין שאתה מכיר. ועין זה עגול. כמו שאתה אוהב: עגול ושחור. אבל הוא מסתתר ואתה רואה רק את הכובע. כובע! זה שחור! זה כובע שחור. אתה מטורף על כובע. מי זה האיש הזה, מאיפה הוא? אתה עדיין זוכר? הכל נשכח? שנים לא ראית. אתה בכלל מזהה עוד, אפילו בחלומות?

הטרילוגיה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>על עיקרון החזרה העצמית - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia64" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/repetition.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

על עיקרון החזרה העצמית

מדוע הוגים חוזרים על עצמם? מדוע מה שהוא פגם ספרותי איננו כלל פגם פילוסופי? אם מבינים למידה כאבולוציה ולא כלמידה המגיעה למסקנה מסויימת, אזי הפילוסופיה עצמה היא מערכת למידה, שבה כל פילוסוף הוא עוד שלב בלמידה, או עוד כיוון לענף אבולוציוני. ובניגוד לסיפור ליניארי, באבולוציה יש חשיבות מכרעת להעתקה, ובלמידה יש חשיבות אדירה לחזרות - להפנמת הרעיון וללמידת השימוש בו, להפיכתו לכלי, ובסוף לחלק ממך. כלומר הרעיונות עוברים תהליך טכנולוגי, שבו הכלי הופך לחלק מהאדם

מאת: מחזר על הפתחים

כשהעולם הוא מראה שלך, אז אתה חוזר בכל מקום  (מקור)

נכון שיש הוגים שחוזרים על עצמם (בלשון המעטה). אבל עצם החזרה על עצמם היא זו שמראה מה שחשוב. היא לא מיותרת. היא מראה מה העסיק אותם ומה החידוש העיקרי בעיניהם. מי שכותב רק פעם אחת את תובנותיו יכול לגרום לפספוס שלהן. אנשים לא קולטים את חשיבותם של דברים בקריאה ראשונה.

יתכן שהיה קאנט קדום שכתב את קאנט בעמוד אחד, בתמציתיות, אבל אף אחד לא הבין את חשיבותו ולכן הוא אבד. מה שמייחד את קאנט זה לא שהוא חשב לראשונה את מחשבותיו של קאנט, אלא שקאנט היה הראשון שהבין את חשיבותו של קאנט. לכן החזרה העצמית איננה מקרית, אלא מהותית, להוגה הגדול. רב אחד אמר לאשתו שהתלוננה שהוא כל הזמן חוזר על עצמו: למדתי שיש שני סוגים של הוגים - אלה שחוזרים על עצמם כל הזמן, ואלה שאין להם מה לומר.

הסיפור של אדם הראשון לא היה כל כך חזק אם לא היה כל התנ"ך אחריו שאיננו אדם הראשון. אם היו הרבה סיפורי אדם הראשון חוץ מהנחש אז הסיפור הזה היה הרבה פחות חזק, ככה שזה לא רק עצם הסיפור, אלא אי החזרה עליו, ומיקומו בראש. הראש של הנחש מקבל את חשיבותו מכל זנב הנחש הארוך שמאחוריו, אבל אין טעם לשאוף ליצור נחש שמורכב משרשרת ראשים של נחשים. אז הם לא יהיו חזקים כמו הראש האחד. גם בפילוסופיה לפעמים ההקדמה חשובה מהכל, ולכן יש הרבה הקדמות, וזה אפילו בא מאותו שורש: קדם עדן, חכמי קדם. ומכאן החשיבות מי קדם למי ברעיון, כי הוא ראש הנחש שמתחיל את השרשרת, והמאבק על קדימות.

כלומר רעיון מקבל את חשיבותו ממקומו במערכת, לידיעת כל החוקרים שמוצאים בדיעבד כל רעיון מאוחר בכתבים עתיקים או מוקדמים. כי מה שחשוב זה המיקום במערכת. כלומר לא חשוב רק מה נאמר, אלא גם מי אמר, כלומר מה המיקום של זה בתוך הפילוסופיה - הצורה המערכתית שלה ולא רק התוכן. אין הכוונה ליחסי כוח, כלומר לגורם מחוץ למערכת שמאיין אותה והופך אותה למסווה בלבד, אלא להפך - למבנה מערכתי, כלומר חשיבות רק למה שבתוך המערכת ובכליה עצמה, כשהיא שופטת תכנים כמערכת חיה.

טיעון בעל ערך: הוא מבסס את עצמו כמי שמחבר שתי מסורות, למשל קאנט, כי בפילוסופיה איחוד כזה נחשב בעל ערך, מסיבות פילוסופיות כאלה ומטאפילוסופיות אחרות. טיעון חסר ערך: הוא צמא כוח, ולכן באופן ציני מאחד אותם כדי לשלוט בסיום של שתיהן. אז למה לא מישהו אחר עשה זאת לפניו? הטיעון הראשון מבסס את התוכן בצורה ומחבר אותם, והשני מכפיף את התוכן לצורה ומרוקן אותו.

לסיכום (כן, גם לסיכום חשיבות, שמראה מה החשיבות במערכת) - גם הפילוסופיה היא מערכת משפטית, ואפילו ניתן להצביע על התפצלותה לשתי מערכות משפטיות נפרדות, כמו בעידן הרציונליזם והאמפריציזם ויותר מכך, בין הקונטיננטלית לאנליטית. הטרגדיה הנאצית היא שלמרות המסודרות הגרמנית, הפילוסופיה השלטת שם היא לא האנליטית אלא הקונטיננטלית.

פילוסופיה של העתיד


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המורשת של ביבי: ניצחון היסטורי על אובמה והתנועה הלאומית הפלסטינית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/zelda.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המורשת של ביבי: ניצחון היסטורי על אובמה והתנועה הלאומית הפלסטינית

אסטרטגיית נתניהו היתה למשוך זמן בין נפילת הסדר הליברלי-דמוקרטי לעליית סדר טכנולוגי-כלכלי חדש לבמה העולמית. היכולות שהוא פיתח בזוגיות עם שרה הן אותן יכולות שאיפשרו לו לשלוט במדינת הכאוס הישראלית ולהחזיק מעמד מול תהפוכות ההיסטוריה והאזור

מאת: המספיד הלאומי

זלדה פיצג'רלד ובעלה, שאת מערכת היחסים ביניהם השווה ציפר לשרה וביבי  (מקור)

"תֹּלֶה אֶרֶץ עַל בְּלִי-מָה" (איוב כ"ו)

יובל נח הררי ובני ציפר הם שני נביאי עידן נתניהו. שני פרשני תרבות חריפים אלו היטיבו לזהות יותר מכל פרשן פוליטי את מגמות העומק שביסוד האסטרטגיה של ראש הממשלה - שהביאה לו ניצחון חסר תקדים על השמאל המקומי, ובמובן מסוים גם על השמאל העולמי. לא מדובר רק בניצחון טקטי חולף אלא בניצחון בעל משמעויות רעיוניות-אידיאולוגיות שהכניס את יריביו למבוכה אסטרטגית, שמשתקפת באובדן הדרך של השמאל הישראלי ובמידה רבה גם העולמי למול עליית הימין החדש - שנתניהו נתפס כדמות עולמית שבישרה אותו. יובל נח הררי, כהיסטוריון, היטיב לזהות את השינוי ההיסטורי שעומד מאחורי מדיניות בנו של ההיסטוריון, ואילו בני ציפר, כאיש ספרות, היטיב לזהות את הדרמה האישיותית והזוגית שמניעה את הזוג ביבי-שרה.

הניצחון שנתניהו השיג על הפלסטינים נדמה כיום כבלתי הפיך עם מותה של של הבעיה הדמוגרפית וניצחון הטכנולוגיה על הרחם של האישה הפלסטינית. הוגים מובילים של השמאל הישראלי, כמו עמוס עוז עליו השלום וא.ב. יהושע יבדל לחיים ארוכים, ראו בדמוגרפיה את עקב אכילס של הימין - הוכחה ניצחת לכך ש-"הזמן עובד לרעתינו" ואנו עומדים כנגד מגמה היסטורית בלתי הפיכה שתשים קץ למדינת היהודים. אך זוהי ראייה אנכרוניסטית של בני המאה ה-20, השייכת לעבר ההומניסטי, בו כמות האנשים היתה המשתנה המהותי בכוחם של צבאות, בכוחן הכלכלי של אומות, ובכוח המוסרי והפוליטי.

בראשית עלייתו של העידן הפוסט-הומניסטי, נתניהו ויובל נח הררי חשבו אחרת. הם זיהו את ירידת ערכה של הדמוגרפיה עצמה במאזן הכוחות, ועמה ירידת כוחה של הדמוקרטיה - עם ירידת כוחו של האדם למול הטכנולוגיה. המאה ה-20 היתה עידן הדמוגרפיה, עם ההתפוצצות הדמוגרפית ועליית תקשורת ההמונים, והמשוואה האידיאולוגית בה היתה רצון ההמונים וטובתם. לעומתה, המאה ה-21 זנחה את הכמות לטובת האיכות, והנוסחה שמפעילה אותה היא השאיפה להתקדמות טכנולוגית וכלכלית מואצת. ה-1% מנצח את ה-99%, עמק הסיליקון מנצח את רצועת החלודה, והיהודים מנצחים את הערבים. זוהי הגירסה המקומית להתפצלות האנושות למעמד-על טכנולוגי ולמעמד "חסרי התועלת" - אותה חוזה יובל נח הררי.

במאה ה-21, בעידן המכונות החכמות, כלי הרכב האוטונומיים שיביאו לכלי מלחמה אוטונומיים, יכולות המעקב שמביא איתו עידן המידע, וייצור אוטומטי ללא פועלים במהפכה התעשייתית הרביעית - הרוב הערבי בין הירדן לים כבר לא ישנה דבר במאזן הכוחות. האיכות הטכנולוגית הישראלית תנצח כל כמות דמוגרפית ערבית. ערפאת, שבחר לסמוך על נשק הרחם הפלסטיני, טעה - ונתניהו צדק. הזמן עובד לטובת הטכנולוגיה, ולכן הזמן עובד לטובת ישראל.

אם הימין הרומנטי הישן נתלה בסוגיית השטחים למול הערבים, בחשיבה של המאה ה-19, והשמאל הישן ענה לו שלא השטחים חשובים אלא האנשים והדמוגרפיה, בחשיבה של המאה ה-20, לביבי ולימין החדש יש תשובה של המאה ה-21 - לא השטחים ולא הדמוגרפיה הם החשובים בראיית נתניהו, אלא הטכנולוגיה והכלכלה. מתוך תפיסה היסטורית זו, התייצב נתניהו לקרב בלימה אדיר נגד מגמת ההסדרה הדמוגרפית של הסכסוך והפרדת האוכלוסיות שנותרה מסוף המאה ה-20 ונגד ראיית העולם של השמאל הישן, שהתגלמה יותר מכול בדמותו של אובמה. וההמשך ידוע.

אך מגמת הבלימה וההכלה בכל מחיר ובמיומנות מרשימה, עמה מזוהה נתניהו יותר מכול, לא היתה באה לעולם ללא תשתית אישית ודינמיקה זוגית אותה זיהה בני ציפר כבר במפגשו הראשון עם בני הזוג נתניהו, במאמרו המבריק בהארץ: "כמה ענוג היה הלילה בו ביליתי עם בני הזוג נתניהו בביתי". בני ציפר, השועל הספרותי בעל האירוניה המושחזת ביותר במקומותינו, בחר לרמוז ברמז עבה מאין כמוהו, אך גלוי למלייה הספרותית בלבד, לקיומה של מחלת נפש ממנה סובלת אשתו של ראש ממשלה במאמרו, שהסתיים כך: "הם הצטיירו לי, הוא ורעייתו, בלילה הזה, כדמויות מסתוריות ומהפנטות ובודדות מרומן של סקוט פיצג'רלד, והלילה היה אכן ענוג, ענוג עד מאוד, כשם יצירתו האחרונה של אותו סופר מיוסר בן דור הג'ז".

כל מי שקרא את הרומן עליו מדבר בני ציפר, "ענוג הוא הלילה", מזהה מיד את אישיותו של ביבי בזו של הגיבור הרציונלי, האינטליגנטי להפליא והאמריקאי מאוד המתמודד עם מחלת הנפש של אשתו - הגיבורה הנשית של הרומן - והתפרצויותיה. הרומן מבוסס על חוויותיו של סקוט פיצג'רלד עצמו בהתמודדותו עם מחלת הנפש של אשתו הוא. התמודדות אישית כזאת בתוך מערכת זוגית מפתחת אצל בן הזוג המטפל יכולות הכלה ומיומנויות בלימה יוצאות דופן, שבוודאי שירתו אותו, אם רמיזתו של ציפר נכונה, גם בטיפול במערכת הפוליטית המופרעת הישראלית והשגת יציבות בתוך כאוס - בכל מחיר.

כל מי שחווה זוגיות כזו, של חיים בסמיכות לבעייה נפשית העלולה להתפרץ בכל רגע, יודע שהם מסגלים לאדם ראיית עולם המתמקדת בטקטיקה של בלימה על פני תהום: לעבור עוד יום, להכיל כל פעם את ההתפרצות הנוכחית, ולעולם לא להפסיק לחשוש מזו הבאה. זוהי סוף תקופתו של נתניהו בראשות הממשלה והוא קונה זמן. הוא דוחה. הוא בולם. אך זהו לא מצב חדש עבורו. זהו מצבו האקזיסטנציאליסטי כבר שנים - נתניהו הוא אדם החי על בלימה.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ויטגנשטיין והיטלר - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia46" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/pinokio.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ויטגנשטיין והיטלר

ניתוח של הביקורת הפילוסופית על הנאציזם, מדיסציפלינות ופרספקטיבות שונות של הפילוסופיה, חסרה דווקא את זו המבוססת והמתבקשת ביותר - ודווקא משום כך. פרספקטיבה זו פותרת כמה חידות היסטוריות לגבי התופעה הנאצית: למה דווקא היהודים? כיצד התדרדרה לבסוף עד לשואה? ומה מקור כוחה של התופעה מלכתחילה? לכל אלה היא נותנת הסבר הכרחי, ולא רק אפשרי

מאת: מלחמת גוג ודמגוג

הייל פינוקיו  (מקור)

הביקורת על הנאציזם (מצחיק) התמקדה בהתחלה במוסר, ובהמשך באסתטיקה, והיו גם תורת המדינה ופילוסופיה של הדת, אבל שורש הטעות הנאצית הוא דווקא בתורת ההכרה ואפילו באונטולוגיה, במשהו שסוקרטס ואפלטון היו מרגישים שהם התריעו מפניו, כלומר בדמגוגיה (ולדוגמא - היידגר וניטשה עם הפרה-סוקרטיות ואנטי-אפלטוניות).

כאן היתה הגאוניות של היטלר - כדמגוג, לא כפוליטיקאי מצביא או הוגה - משהו שגם הדמוקרטיה האתונאית התמודדה איתו, ולא רק ויימאר. כלומר הבעיה היתה ב-אמת/שקר, ביכולת של היטלר לשקר "שקר גדול", לומר לכל אחד מה שהוא רוצה, ולהיסחף בדמגוגיה של עצמו ולהפוך אותה לאמת, כלומר בפנטזיה שמשתלטת על המציאות. זה אפילו לא פילוסופיה של הלשון, אלא להפך, גאונותו במיין קאמפף היתה בתובנות הפרופגנדיות שלו, והיכולת ליצור את השואה היתה בדיוק בזכות ההטעיה הזאת, ההסתרה והאמירות הלא ברורות ולא רציונליות ומטפוריות.

לכן שירה אחרי אושוויץ היא ברבריות, ולא פרוזה, או ציור, כי מה שהוכח כמושחת זה המטפורה והדמיון והספרות הפנטסטית שפרחה אז (קפקא, סוריאליזם, אקספרסיוניזם, אבסורד). השואה התבססה על ההסתרה והשקר וההסתה, שלובים, ולכן תערובת הידיעה וחוסר הידיעה וחוסר היכולת לדעת ולהאמין.

האנטישמיות הארסית נכנסה להיטלר כל כך עמוק רק בגלל שהיא היתה דמגוגיה מוחלטת, שיא הדמגוגיה, כל כולה דמגוגיה, ולכן כדמגוג הוא גם נסחף אחריה וגם ליבה אותה, כי שם הוא היה יכול לגעת בחלק הלא רציונלי ולרכב עליו, זה הנמר שהביא אותו למעלה. לכן זה לא רק היטלר אלא כל המצב באירופה לפני השואה של אנטישמיות מודרנית. האנטישמיות היתה החור האונטולוגי הכי רחב, המקום שבו אמת/שקר הכי היטשטשו והפכו לנוזל, ולכן נקודת המרכז והמוצא של כל שיקוי פרופגנדה, בגלל שזו היתה הפרופגנדה הכי ותיקה ועמוקה ושורשית בעבר, דווקא בגלל ההיסטוריות העמוקה בזמן של היהודים - פרופגנדה שנשארה רלוונטית באוויר אלפיים שנה.

כלומר שקר שהתקיים אלפי שנים, ולכן זכה לעומק של אמת, הוא שקר הרסני במיוחד (שחובה לנכש), כי כל מי שרוצה לשקר יכול להתחיל ממנו כדי להקריס את המערכת של האמיתות. כמו שסתירה לוגית אחת יכולה להקריס את כל המתמטיקה, ככה רשעות אחת בסיסית יכולה להקריס את כל המוסר, ברגע שהיא הופכת לנקודת מוצא. ומכאן דווקא החשיבות של האונטולוגיה נגד הדמגוגיה, והטעות שבזניחת הפולמוס הסוקרטי בשוק נגדה וההסתגרות האפלטונית באקדמיה. הפילוסוף צריך לשאוף למפגש עם האויב שלו - הדמגוג.

בעצם זה התחיל בדמגוגיה של הנצרות, ישו הוא שהתחיל מסורת של הטפה. משה לא היה מטיף, ולא מוחמד, הם היו נביאים. ישו לא היה נביא. הנבואה הרבה פחות מסוכנת, כי היא מביאה תוכן מלמעלה ולא מתחנפת לתוכן מלמטה. היא לא רוכבת על הנמר אלא מדברת בשם האריה. יש נביא אמת, שקר - הנביא מדבר בשם האמת, והמטיף מדבר בשם הדיבור. לכן הפילוסופיה של הלשון היא ביטוי אחר לסכנה הנאצית. העיסוק בדרך הדיבור ולא בתוכן. וכך גם כל האמנות המודרנית. לכן אם יש מסקנה להסיק היא האמת, ולא הטוב או היפה או הדמוקרטי.

פילוסופיה של העתיד