html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>די לחמוצים - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia54" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/happynewton.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

די לחמוצים

האם התרבות משרתת את האדם העשיר, או שמא הוא - שלכוד בתוך אתוס העושר הקפיטליסטי ולכן יוצר פעילות כלכלית כמו חמור ומממן את החברה - הוא המנוצל? כחלק מהמיצוי ומהמפנה של הפילוסופיה נגד האינדיבידואליזם, יעלה מושג שיחליף את האדם היחיד מבחינת הערך ומוקד העניין. קרוב היום שהערך של היחיד יובן אך ורק כמשרת התרבות, ולכן גם המוות לא יתפס עוד כבעיה, אלא אך ורק עקרות יצירתית ופגיעה תרבותית. השואה לא תיתפס עוד כשואת היחידים, ושואת התרבות תיתפס כמרכז הפשע

מאת: אדרבא ואדרבא

ההיפוך התפיסתי של השלמה עם בעיה פילוסופית והפיכתה להנחת יסוד לתורה הבאה  (מקור)

הנשק המרכזי בפילוסופיה, שמנצח מלחמות, הוא בוא נחגוג את הבעיה, הבעיה היא הפתרון וזה טוב שזה ככה. כמו קאנט מול יום, או ויטגנשטיין המאוחר מול המוקדם והפוזיטיביזם הלשוני, כמו אריסטו מול אפלטון, כמו דקארט נגד הספקנות (אני מטיל ספק משמע אני קיים). וכמו הפוסטמודרניזם בגרסתו האופטימית, החגיגה של אין אמת, כמו בשנות ה-90 העליזות, עם גורביץ' וקרת ודרידה.

אחר כך השתלטה נימה ביקורתית ושלילית - פוקו למשל, והפוליטיקלי קורקט - שאומרת שהכל הבניות ופוליטיקה, שהיא גישה ספקנית ושוללת. ואז אפשר לומר כנגדה, באמצעות הנשק המרכזי: זה מעולה שהכל הבניות, והכל שליטה של השיח, זה התרבות, בוא נחגוג אותה, בוא נבין שכל דבר הוא תוצר של התרבות וזה לא בעיה שזה כך אלא שזה טוב שזה כך. כלומר נחליף את הפוליטיקה והכלכלה כמייצרי השיח, כלומר ככוחות שליליים, כוחניים, רעים, נגד היחיד, בתרבות, שגם היא נגד היחיד, אבל טובה.

כלומר - לצאת נגד מרקס, נגד השמאלנות. להחליף מיתוג משלילי לחיובי לתופעה. להחליף את הרע בטוב, כמו ב-"יצר הרע טוב מאוד". ולהבין שככה עובדת תרבות, באמצעות הבניות, וזה טוב שאין לנו אותנטיות של האינדיבידואל, כי זה דבר דפוק, קיטשי, לא חשוב, והאינדיבידואל הוא רע. והתרבות היא טוב. כלומר התרבות היא מקור ההבניות, ולא הכוח. הכוח הוא בשליטת התרבות, תוצר שלה, אופן חשיבה שלה, ויש תרבויות לא כוחניות. כלומר - לא הרצון לעוצמה ולא העוצמה הכוחנית, אלא מקסימום עוצמה תרבותית, רוחנית. התרבות היא מקור העוצמה ולא ההפך.

כל הפוליטיקה, הכלכלה, אפילו הטכנולוגיה, הם משרתי התרבות בלי להיות מודעים לכך. שם ניתן לחשוף את התודעה הכוזבת: העשיר שחושב שהוא חזק, אבל בעצם הוא נטוע בתפיסות שנובעות מהספרות. הפוליטיקאי שמשרת בעצם פילוסופיה שכתב מישהו חכם ממנו שהוא לא הכיר, אבל לרעיונות היה כוח. הכוח שנשלט בעצם בידי האמנות. הפורנוגרפיה והוליווד שנשלטים בעצם בידי דימויים של ציירים, ומנסים לחקות אותם כדי לקבל לגיטימציה תרבותית, כי זה מה שהם, חקיינים. הספרות היא הכוח הכי חזק בעולם. שם קובעים את דרכי זרימת הכוח של העתיד. כי כל מה שהכוח לא יעשה - הספרות תהיה מעליו. שזה בעצם ההגדרה של הרעיון היהודי. מהמקרא ועד השואה.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

סיכום פנימי: מה נשאר מהאתר?

חברים יקרים, אני מרגישה שאפשר להביט אחורה בסיפוק, ובהבנה למגבלות הז'אנר, גבולות היכולת, הגבלות האלגוריתם - ומוגבלות העולם. אתרינו כמצבת עולם שהקמנו לזכרו של המורה הנתנייתי - שאליו יהיה ניתן לעלות לרגל, ולפגוש תמיד בהולדת אסכולת נתניה

מאת: בילי

נוף מהר נבו (מקור)

מזה כשנה, בעקבות דיווחי גולשים וצרות מוחין מזהירה, אתר "התדרדרות הארץ" חסום פרמננטית בפייסבוק. כך, כל מאות ואלפי הקישורים אליו נעלמו באחת, והוא צלל בהמשך בהדרגה גם בדירוג תוצאות החיפוש בגוגל. זאת למרות שאלגוריתם מנוע החיפוש מתיימר להעניק נקודות בעיקר על תוכן מקורי, ובאתר יש כחצי מיליון מילים של "תוכן מקורי" באופן יוצא דופן, והוא מכיל עולם תוכן רעיוני שלם שעוסק כמעט בכל תחום הגות ויצירה אנושיים - מפעל של ממש. למעשה, יש בו כיום חומר לכמה וכמה ספרים (בין היתר, יש בו כחמישה עשר ספרים וספרונים, רובם בפורמט פי.די.אף). האם האתר הקדים את זמנו, או שאולי הוא מחוץ לזמנו? האם העולם החיצוני הנוכחי צודק (והרי ההתעלמות היא מהותו של העולם), ולא ימצא עניין בעולם שחי בתוך האתר - לעולם? רק הזמן ישפוט בין האתר לעולם - ולזמן יש זמן (לאדם - לא תמיד).

שאר חברי אסכולת נתניה מזמן הפסיקו לפרסם בפייסבוק, וחלקם לא היו בו מעולם, אך אני יותר חברותית (הכול יחסי) וחרקתי שיניים והמשכתי לפרסם מאמרים ברשת החברתית כמין צינור בין האתר לעולם. בסך הכול דעכה בהדרגה גם כמות הפרסומים החדשים של החברים באתר (לתחושתי: מתוך תחושה של חוסר תוחלת), שהלך והפך לזירה של שיח פנימי - בינינו (ולשם שיח כזה, איננו זקוקים לאתר, נכון?). ככל שהרמה באתר עלתה, והיא עולה היום עשרת מונים על המתחרה הראשוני (שלא נזכיר חלילה את שמו כמובן...), כך איבדנו את הקורא. האם מישהו מאיתנו מצטער על כך?

אך אני מעדיפה להסתכל על חצי הכוס המלאה: האתר, כמות שהוא, וגם אם ישאר כפי שהוא - יפה לעיניים וטוב במאוד מאוד בעיניי, מאתגר ומתגמל, מעורר וחולם, עשיר ומעשיר. את הכול, כולל הקוד, כתבנו בעצמנו מ-0, ובעלות של 0 ש"ח, ואפילו לשרתים (שלא לדבר על העיצוב המאמםם שעשתה הכלבה האהובה, והתמונות החינמיות הנאות והקולעות מכל אלו של מאגרי התמונות בתשלום). חצי מיליון מילים? זה כמו כל כתבי אפלטון (!). היה ניתן להוסיף עוד ועוד (ותמיד הרוב אובד בזמן), אבל זה מספיק - וזה פורש יקום. אלטרנטיבה לארץ המתדרדרת - הפורשת מעליה עולם רוח מגוון של אסכולה שלמה (אך בעל היגיון פנימי קוהרנטי, של אסכולה אמיתית שמתפתחת בהדרגה, ולא קקופוניה פייסבוקית הלכודה בסחרור אינסופי).

מעל לכול, נוסחה כאן לטעמי אלטרנטיבה ייחודית לשיח השגור, שמהותה היא לא "שיח" (עניין חזרתי ומוחצן), אלא תיעוד של מערכת התפתחות פנימית, דהיינו: למידה. החומרים באתר - מהגות ועד ספרות, מביקורות ועד פרוגרמות - מתעדים תהליך למידה קבוצתי שכולו שאיפה לחידוש וחדשנות, ותיעוב לקלישאות ושבלונות - מעין אופוזיציה עתידנית לעולם הנוכחי. אפילו כשאני קוראת מאמר אקטואלי ישן באתר, או מאמר שלא נערך עד הסוף (לחץ הזמן לקראת סופו של הנתנייתי הוביל לפרסום חפוז מאוד של המחברות שלו, ב-"פילוסופיה של העתיד"), אני מוצאת בו עניין רב - שלא התיישן. בעיניי, עם כל הצער שבעניין, ישנה גם שמחה שבהישג: כל מי שאי פעם ישב ויקרא את האתר יצא מכאן מועשר כמו מצנטריפוגה חדשה.

האם זה יקרה? מי יודע. כולנו יודעים שאין תוחלת בכתיבה בעברית, ואולי יום אחד, אם נזכה, נתרגם את האתר לאנגלית (האם יש תוחלת בכתיבה באנגלית? נו, כבר איננו תמימים). תמיד יש אופק, גם אם הוא (מטבעו) נמצא מעבר לאופק, וקשה לדמיין אותו במצב הנוכחי. הארץ ממשיכה להתדרדר - ואילו לנו אין נטיות סיזיפיות לנסות למשוך אותה שוב ושוב במעלה המדרון, אם כי אין ספק שהשקענו כולנו מאמצים אדירים, שמסתיימים כמו תמיד - בכלום. לאתר שהלך והתרחק מהארץ, ומעמהארציות, אין הרי "עולם הזה", אבל האם יהיה לו "עולם הבא"? או שזהו אכן גזר הדין הסופי: שכחת עולמים, שהיא גן העדן של האתרים הלא מתעדכנים?

אני אמשיך לפרסם בפייסבוק מהחומרים והספרים הקיימים, כמו ספרו הגדול של עיגול שזכינו לארח באתרינו, עד שאתעייף סופית (אם לא אתעייף - זה יקח שנים). ולחברי האתר שמתחילים ללמוד בפקולטה למתמטיקה ולמדעי המחשב (כולל מי שמשלימה בגרויות...) - נאחל בהצלחה. המורה הנתנייתי, שאינו עמנו כיום, בוודאי היה זועף ורוגז עלינו מאוד, כהרגלו, ומתאונן ואבל על נטישת המפעל, שהיא גם נטישתו (אך, כהרגלו, גם היה גאה בנו במקצת בלבו, נדמה לי - על עצם המפעל שהושלם). ומכיוון שהאתר הזה נולד מטראומת הפרידה (ואולי גם המפגש?) עם המורה שלנו - אני סבורה שראוי שנקדיש את האתר לזכרו, ולעתיד תורת "הפילוסופיה של הלמידה" המהפכנית שלו, שבהתנגדותה ל-"פילוסופיה של השפה" מעולם לא נכתבה, אלא היתה חתומה במחברות למידה ובתרגילים ובסיכומים (ובמבחנים!) ובשיעורים ובלימוד שבעל פה, ואילו כיום היא גלויה באינטרנט - "לעיני כל ישראל".

אקטואליה אלטרנטיבית

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סיכום פנימי: מה נשאר מהאתר? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia69" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nebo.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סיכום פנימי: מה נשאר מהאתר?

חברים יקרים, אני מרגישה שאפשר להביט אחורה בסיפוק, ובהבנה למגבלות הז'אנר, גבולות היכולת, הגבלות האלגוריתם - ומוגבלות העולם. אתרינו כמצבת עולם שהקמנו לזכרו של המורה הנתנייתי - שאליו יהיה ניתן לעלות לרגל, ולפגוש תמיד בהולדת אסכולת נתניה

מאת: בילי

נוף מהר נבו  (מקור)

מזה כשנה, בעקבות דיווחי גולשים וצרות מוחין מזהירה, אתר "התדרדרות הארץ" חסום פרמננטית בפייסבוק. כך, כל מאות ואלפי הקישורים אליו נעלמו באחת, והוא צלל בהמשך בהדרגה גם בדירוג תוצאות החיפוש בגוגל. זאת למרות שאלגוריתם מנוע החיפוש מתיימר להעניק נקודות בעיקר על תוכן מקורי, ובאתר יש כחצי מיליון מילים של "תוכן מקורי" באופן יוצא דופן, והוא מכיל עולם תוכן רעיוני שלם שעוסק כמעט בכל תחום הגות ויצירה אנושיים - מפעל של ממש. למעשה, יש בו כיום חומר לכמה וכמה ספרים (בין היתר, יש בו כחמישה עשר ספרים וספרונים, רובם בפורמט פי.די.אף). האם האתר הקדים את זמנו, או שאולי הוא מחוץ לזמנו? האם העולם החיצוני הנוכחי צודק (והרי ההתעלמות היא מהותו של העולם), ולא ימצא עניין בעולם שחי בתוך האתר - לעולם? רק הזמן ישפוט בין האתר לעולם - ולזמן יש זמן (לאדם - לא תמיד).

שאר חברי אסכולת נתניה מזמן הפסיקו לפרסם בפייסבוק, וחלקם לא היו בו מעולם, אך אני יותר חברותית (הכול יחסי) וחרקתי שיניים והמשכתי לפרסם מאמרים ברשת החברתית כמין צינור בין האתר לעולם. בסך הכול דעכה בהדרגה גם כמות הפרסומים החדשים של החברים באתר (לתחושתי: מתוך תחושה של חוסר תוחלת), שהלך והפך לזירה של שיח פנימי - בינינו (ולשם שיח כזה, איננו זקוקים לאתר, נכון?). ככל שהרמה באתר עלתה, והיא עולה היום עשרת מונים על המתחרה הראשוני (שלא נזכיר חלילה את שמו כמובן…), כך איבדנו את הקורא. האם מישהו מאיתנו מצטער על כך?

אך אני מעדיפה להסתכל על חצי הכוס המלאה: האתר, כמות שהוא, וגם אם ישאר כפי שהוא - יפה לעיניים וטוב במאוד מאוד בעיניי, מאתגר ומתגמל, מעורר וחולם, עשיר ומעשיר. את הכול, כולל הקוד, כתבנו בעצמנו מ-0, ובעלות של 0 ש"ח, ואפילו לשרתים (שלא לדבר על העיצוב המאמםם שעשתה הכלבה האהובה, והתמונות החינמיות הנאות והקולעות מכל אלו של מאגרי התמונות בתשלום). חצי מיליון מילים? זה כמו כל כתבי אפלטון (!). היה ניתן להוסיף עוד ועוד (ותמיד הרוב אובד בזמן), אבל זה מספיק - וזה פורש יקום. אלטרנטיבה לארץ המתדרדרת - הפורשת מעליה עולם רוח מגוון של אסכולה שלמה (אך בעל היגיון פנימי קוהרנטי, של אסכולה אמיתית שמתפתחת בהדרגה, ולא קקופוניה פייסבוקית הלכודה בסחרור אינסופי).

מעל לכול, נוסחה כאן לטעמי אלטרנטיבה ייחודית לשיח השגור, שמהותה היא לא "שיח" (עניין חזרתי ומוחצן), אלא תיעוד של מערכת התפתחות פנימית, דהיינו: למידה. החומרים באתר - מהגות ועד ספרות, מביקורות ועד פרוגרמות - מתעדים תהליך למידה קבוצתי שכולו שאיפה לחידוש וחדשנות, ותיעוב לקלישאות ושבלונות - מעין אופוזיציה עתידנית לעולם הנוכחי. אפילו כשאני קוראת מאמר אקטואלי ישן באתר, או מאמר שלא נערך עד הסוף (לחץ הזמן לקראת סופו של הנתנייתי הוביל לפרסום חפוז מאוד של המחברות שלו, ב-"פילוסופיה של העתיד"), אני מוצאת בו עניין רב - שלא התיישן. בעיניי, עם כל הצער שבעניין, ישנה גם שמחה שבהישג: כל מי שאי פעם ישב ויקרא את האתר יצא מכאן מועשר כמו מצנטריפוגה חדשה.

האם זה יקרה? מי יודע. כולנו יודעים שאין תוחלת בכתיבה בעברית, ואולי יום אחד, אם נזכה, נתרגם את האתר לאנגלית (האם יש תוחלת בכתיבה באנגלית? נו, כבר איננו תמימים). תמיד יש אופק, גם אם הוא (מטבעו) נמצא מעבר לאופק, וקשה לדמיין אותו במצב הנוכחי. הארץ ממשיכה להתדרדר - ואילו לנו אין נטיות סיזיפיות לנסות למשוך אותה שוב ושוב במעלה המדרון, אם כי אין ספק שהשקענו כולנו מאמצים אדירים, שמסתיימים כמו תמיד - בכלום. לאתר שהלך והתרחק מהארץ, ומעמהארציות, אין הרי "עולם הזה", אבל האם יהיה לו "עולם הבא"? או שזהו אכן גזר הדין הסופי: שכחת עולמים, שהיא גן העדן של האתרים הלא מתעדכנים?

אני אמשיך לפרסם בפייסבוק מהחומרים והספרים הקיימים, כמו ספרו הגדול של עיגול שזכינו לארח באתרינו, עד שאתעייף סופית (אם לא אתעייף - זה יקח שנים). ולחברי האתר שמתחילים ללמוד בפקולטה למתמטיקה ולמדעי המחשב (כולל מי שמשלימה בגרויות…) - נאחל בהצלחה. המורה הנתנייתי, שאינו עמנו כיום, בוודאי היה זועף ורוגז עלינו מאוד, כהרגלו, ומתאונן ואבל על נטישת המפעל, שהיא גם נטישתו (אך, כהרגלו, גם היה גאה בנו במקצת בלבו, נדמה לי - על עצם המפעל שהושלם). ומכיוון שהאתר הזה נולד מטראומת הפרידה (ואולי גם המפגש?) עם המורה שלנו - אני סבורה שראוי שנקדיש את האתר לזכרו, ולעתיד תורת "הפילוסופיה של הלמידה" המהפכנית שלו, שבהתנגדותה ל-"פילוסופיה של השפה" מעולם לא נכתבה, אלא היתה חתומה במחברות למידה ובתרגילים ובסיכומים (ובמבחנים!) ובשיעורים ובלימוד שבעל פה, ואילו כיום היא גלויה באינטרנט - "לעיני כל ישראל".

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מהי כתיבה? - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut54" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sela.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מהי כתיבה?

מדוע הכתיבה על כתיבה היא כל כך נוראית? זהו תחום הכתיבה שמזמין את הכתיבה הגרועה ביותר עלי אדמות: קשקשת גרפומנית על עצמה, שכותבים נרקיסיסטים מקצועיים על עצמם, ומביאים בה לידי זיקוק את חוסר יכולתם לומר דבר על דבר, ובפרט על היכולת לומר דבר. הנפתוליות, ההתייפייפות והשיממון של הארס-פואטיקה הנוכחית הם אחד ממופעיה הדוחים (וחסרי הערך) ביותר של התקופה. האם אפשר אחרת?

מאת: גרפו-מן

מילה בסלע וכתיבה בשניים: הדיאלוג הוירטואלי  (מקור)

מהי המצאת הכתב? מדוע היא חשובה? לא בגלל הכתב עצמו. מסורות עברו גם לפני כן, ובעל פה, ולכן, כמו אבנים ששחקו מים, הן היו חלוקים יפים במיוחד, כי חכמת הדורות שחקה את חכמת היחיד. זו לא היתה המצאת הכתב שהיתה חשובה - אלא המצאת הכתיבה. כלומר המצאת סוג חדש של חשיבה, שהיא כתיבה. כמו שהאדם הפך להיות אדם כשהקוף למד להשתמש בכלים, כך המוח הפך להיות נשא תרבות כשלמד להשתמש בכלים. וכמו מהפכת הכלים מלאכותיים של החומר - זו היתה מהפכת הכלים המלאכותיים של הרוח. כלומר: מדובר במהפכה רוחנית. כשהוסיפו למכונה את הזיכרון - כלומר כשהוסיפו לאוטומט את סרט הזיכרון - הרי שהיא הפכה למחשב, למכונת טיורינג. כך כשהוסיפו למוח את הזיכרון החיצוני הוא הפך למכונה חושבת מסוג חדש, שמורכבת ממעבד (המוח) ומזיכרון חיצוני (הכתב).

בדיוק כמו שהאינטרנט והמחשב עצמם משנים את עוצמת המוח, והופכים לחלק ממערכת אחת של חשיבה איתו, שיש בה מרכיב טבעי ומרכיב מלאכותי - כך גם היה הכתב, שהיה מהפכה עקרונית יותר ממהפכת המידע, או הדפוס. הרי מה קורה כשאנחנו כותבים? למה הרבה יותר קל לנו להתרכז ולחשוב ולהיות יצירתיים תוך כדי כתיבה, מאשר תוך כדי הליכה, למשל? למעשה - קל יותר להיות יצירתיים תוך כדי הליכה, ברמת המעבד. כשמדובר ברעיון היצירתי הבודד - אין צורך בכתב. אבל הרעיון הוא לעולם לא בודד, אלא מקבל את משמעותו משורה של רעיונות שבאים לפניו ואחריו. כי הרעיון בפני עצמו חסר משמעות - רק היותו חלק מרצף למידה נותן לו משמעות.

נניח שהיינו יכולים לחזור מהעתיד ולספר לנו את הרעיון החשוב של המאה הבאה במשפט אחד - האם באמת היינו מקדמים את האנושות? סביר להניח שהמשפט הזה היה חסר משמעות ולא מובן. כך גם אם היינו יכולים לשדר משפט אחד לעבר, לכל תקופה, ולנסות לקדם אותה - כל משפט בפני עצמו לא היה עוזר כלל. נחשוב על איזה משפט מחץ של ויטגנשטיין שמשודר מאה או חמש מאות או אלפיים שנה לפילוסופים לפניו. או איזה משפט של איינשטיין. האם האמירה שהזמן-חלל יחסי, או הביטוי "הפילוסופיה של השפה", או כל משפט מיצירת ספרות כלשהי, היו נותנים משהו ליוונים? לא ממש. מה ניתן ללמוד ממשפט מבודד? אפילו "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ" היה מאבד משמעות מחוץ להקשר. מה אפשר לעשות איתו בלי התנ"ך שאחריו? - ומה מאפשר לנו הכתב? בדיוק את רצף הלמידה הזה.

הבעיה המרכזית היא זיכרון העבודה הנמוך של המוח. ברגע שרעיון טיפה מסובך צריך משאבים עצומים אפילו כדי להחזיק אותו במוח, ובטח במצב עבודה. ואילו הכתב מפנה את זיכרון העבודה, לטובת זיכרון פיזי, ומאפשר יצירתיות חדשה (מאוד קשה לזכור רעיון חדש דווקא). האם אני הייתי מסוגלת לזכור את כל הפסקה הקודמת? המוח שלי היה קורס אחרי משפט או שניים. והייתי נאלצת ללמוד אותם בעל פה. וכאן אני פשוט חוזרת אחורה וממשיכה את הרעיון שרציתי, אחרי שפניתי לכיוון קצת אחר (תמיד יש פיצולים בחשיבה, וצריך לבחור בכל רגע נתון לאיזה כיוון להתקדם, כי יש לי הרבה רעיונות שנובעים מכל רעיון קודם).

הכתיבה מאפשרת תיעוד הלמידה ולכן למידה רציפה, מהירה ויעילה. היא משדרגת את המוח והופכת אותו לבינה בעלת יכולות אחרות לגמרי - מלאכותיות. הכתב הפך את המוח לבינה מלאכותית. הוא איפשר אלגוריתם למידה מסוג חדש. אין סוג של חשיבה שזקוק יותר לכתב מאשר מתמטיקה וחשבון, ולכן הכתב החל מהם. לכן מתמטיקאים זקוקים ללוח ומחק יותר מכל תחום אחר, כי ממש אי אפשר לעשות מתמטיקה וחשבון בלי כתיבה. גם גאונים בעצם כותבים בתוך הראש, בעיני רוחם. מתמטיקאים כל כך זקוקים לכתב שהם ממציאים כל הזמן סוגי כתב חדשים ומילים חדשות - כי אין אף רעיון שלהם שהמוח יכול לעבד בלי כתב. הכתב הוא חלק בלתי נפרד מהחשיבה המתמטית - ולאו דווקא מהזיכרון המתמטי. הכתב איפשר כתיבת (כלומר יצירת, כלומר למידת) חיבורים - שאחר כך הופצו דווקא בעל פה (כמו התנ"ך). הכתב יצר את הנרטיב הארוך, הלומד, ולכן יצר את התנ"ך. התנ"ך הוא העולם כלמידה, כלומר כרצף וכהיסטוריה וכסיפור גדול. לכן הוא מתחיל מנקודת אפס ורֶאשית, דהיינו מנקודת בראשית - מאל יחיד בורא (בדיוק כמו היחיד הכותב).

אם כך, נוכל להבין את מהפכת המידע כמהפכת חשיבה. מהפכת הדפוס היתה המצאת צורת חשיבה חדשה - של כתיבה מלכתחילה לרבים, לדורות, למרחקים. כלומר הרמקול ארוך הטווח יצר שפה חדשה, למרות שלכאורה הוא רק דיבור מועצם. כשאני כותב לכלל, אני כותב אחרת מאשר כשאני כותב לעצמי, או למעטים שאני מכיר ולתלמידיי ולסביבתי, שתעתיק ממני ברצף מסירה את המגילה. למעשה, אני כותב בצורה מניפולטיבית יותר (הרומן), מנוכרת יותר, מוסברת יותר - הכתיבה הופכת לסוג חדש של כלי: הפעלת כוח. אני מפעיל את הקורא. כי אני לא כותב ככלי פרטי דרך מגע קרוב. אני פועל ממרחק - החשיבה שלי פועלת במרחקי מרחב וזמן. ואילו מהפכת המידע, של הכתיבה במחשב, באמת לא היתה מהפכת חשיבה מיוחדת, עד שהגיעה הכתיבה באינטרנט. לכאורה, מה ההבדל העקרוני מהדפוס או מהמחשב האישי? אבל ההבדל הוא המיידיות. ההבדל הוא בקיצור הזמן והמרחק לאפס, ולא בהארכתם כמו במהפכת הדפוס. אני כותב לכאן ולעכשיו, ולכן טקסטים איבדו משמעות ארוכת טווח (תרתי משמע - בזמן ובמרחב). במקום חשיבה איטית ועמוקה יותר כמו בדפוס (לעומת כתב, בגלל ההשהיה בהדפסה), קיבלנו חשיבה מהירה ושטחית יותר מאשר בכתב, בגלל שיש אפילו פחות השהיה מכתב יד וכתבי יד.

אם כן, האם הכתב איבד את יכולתו כזיכרון מסייע חשיבה, שמייצר תרבות? (תרבות היא זיכרון למידתי ארוך במיוחד). יתכן, אך הוא הרוויח משהו חדש: היכולת לדיאלוג מיידי בכתב, כמו בתגובות בפייסבוק, או בפורום, או באימייל. הרבה יותר קל מבעבר לחשוב בכתב בשניים. וזו אפשרות שאיננה מנוצלת עד הסוף, בגלל רדידות הפלטפורמות (הפייסבוק כמשל). ניתן לחשוב על זה כמין גמרא מיידית. המתח בין שניים יכול ליצור מין חיבור של שני מוחות, אם ביריבות ואם בהשלמה, כלומר מה שבאמת מאפשרת מהפכת המידע זה מין בין מוחות. חשיבה בחברותא - ולמידה בחברותא. זה מאפשר לחבר יכולות של שני בני אדם למערכת חשיבה כוללת.

כלומר, בהבנת סוגי כתיבה חדשים אנו פחות מתפעלים מהשינוי ביכולת ההפצה, שהיא עניין כמותי, אלא מסוג חשיבה חדש שצורת הכתיבה יוצרת - כי זהו עניין איכותי. ומדוע? כי כתיבה היא חשיבה. ובניגוד לסתם חשיבה בהקיץ - מדובר בחשיבת למידה ממוקדת. הכתיבה היא המיקוד - עָזר הקשב, ולכן איפשרה סוג אפקטיבי בהרבה של חשיבה יצירתית, ולכן הכתב יצר בום רעיוני (ולא בגלל ההפצה - לא בגלל ההמון, אלא בגלל הגאון הכותב היחיד). פעולת הכתיבה היא פעולה יצירתית, ולכן הכתב יוצר יצירתיות, כי הכתיבה החדשה, שעומדת בניגוד לפעולת ההעתקה, היא מטבעה דבר מקורי. חשיבה, לעומתה, היא לאו דווקא מקורית בהגדרה - אף אחד לא בא למוחו בטענה שכבר חשבו את זה, אבל לדבר הכתוב החדש יש הצדקה רק אם הוא מקורי - אם לא כבר כתבו אותו, בגלל שהנכתב הוא זיכרון. לכן עצם הכתיבה יצרה את רעיון הראשוניות, שעד אז לא היה קיים כלל במסורת שבעל פה. כמו בתרבות ובטכנולוגיה ובדנ"א באבולוציה, זיכרון כתוב יוצר מטבעו למידה וחידוש. אם כן, מהי חשיבותה האמיתית של הכתיבה? שהיא עָזר למידה.

כך גם נוכל להבין את משמעותה של מהפכת הכתיבה שנקראת אינטרנט. הכתיבה באינטרנט הופכת לעימות או ויכוח או דיבור מיידיים בין שניים, או יותר (אפשרות שהיתה קיימת רק בדיבור ולא בכתב עד האינטרנט). לכן החשיבה הכתיבתית הפכה לקולקטיבית הרבה יותר. מכתיבה אל היא הפכה לכתיבה מול, ולחשיבה מול. ההיבט הפולמוסי-כוחני עבר הפנמה בחשיבה, כי בניגוד לדפוס כבר לא מדובר בקהל עתידי מדומיין, אלא בנמען קונקרטי בהווה, שהולך לענות לי עוד דקה. אני כותב כתגובה, ומצפה לתגובה, ולרוב הכתיבה שלי תגובתית למשהו, ולא יוזמה שלי. לכן אנשים תגובתיים, שלא כתבו בעבר, כותבים - והופכים את השיח לתגובתי. שלא לדבר על לעומתי.

התוצאה הקולקטיבית המתהווה מההתנהגות תגובתית הזו היא גלי שיח, וחשיבה בגלים. השיח הפך לים, ולכן לא נשאר ממנו דבר, נכון לצורה הטכנולוגית הנוכחית. הכל נשטף בשטף. הדבר יוצר לחץ בלתי פוסק ובלתי ניתן לעצירה אל מול צורות הכתיבה שנשארו - כמו הספרות, שמתפקדות כמו סכרים (מתמוטטים). גם הכתיבה האקדמית עצמה הפכה לשיח כזה, שבו אף מאמר לא יזכר בעתיד, וכל דבר מוגדר רק ביחס לתגובות והתייחסויות (ציטטת אותי?) ולגלים בתחום המחקר. השיח הכתוב הפך לקשקשת, לרכילות, ללהג, והחשיבה הדיבורית השתלטה על הכתיבה. כך הכתיבה איבדה את היתרון החשיבתי שלה, והפכה לפעולה טריוויאלית. מתחת לאורך מסויים של כתיבה, אין שום יתרון לזיכרון העבודה מכתיבה. לכן האנשים שיודעים לחשוב בכתיבה טובעים בים המגיבים בכתיבה. הכתיבה כחשיבה חוזרת להיות פעולת בודדת, שניגפת מול הכתיבה כתגובה, בהיעדר האפשרות (הטכנית, העתידנית) לשלב בין תגובה לחשיבה. יכולת עתידית זו תאפשר לחשוב במשותף בצורה בונה, במקום היכולת הנוכחית לדבר במשותף (לרוב - בצורה הורסת). או אז הרשת תהפוך למוח - ממערכת שיח ושפה למערכת למידה.

היכולת הזו לחשוב ברבים בצורה בונה - היא "הלמידה של המערכת", הלמידה כפעולה קולקטיבית, שתחליף את הלמידה האישית. היא תקרה כאשר השיח ידמה יותר לגמרא ופחות לרכילות בבית הכנסת, דהיינו כאשר כל מילה תהיה בסלע - בפלטפורמה שבה כתיבת כל מילה תעלה כסף, או תהיה מוגבלת למספר מילים מצומצם מאוד ליום (ועדיף - בהתאם למוניטין האינטלקטואלי של הכותב). כל עוד כולם יכולים לכתוב, ועלות הכתיבה יורדת בהתאם - היא מוזלת לאפס. את האנאלפביתיות, שהצילה אותנו מכתיבת הטיפשים, יש להחליף באליטיזם מבוסס טכנולוגיה. ברשת החברתית הבאה ברירת המחדל צריכה להיות שאי אפשר לכתוב אלא רק לקרוא, ורק בהדרגה עם צבירת מוניטין עולה יכולת הכתיבה. בדיוק כמו בספרות. אדם שקיבל לייק ממישהו בעל מוניטין (פרופ', מבקר ידוע או סופר חשוב למשל) יוכל לכתוב עוד מילה ביום, במכסת המילים שלו. ומי שקיבל דיסלייקים מקבוצת הגרעין הראשונית האיכותית של הרשת - תצומצם מכסת המילים שלו.

כן, תקרה גם סתימת פיות, אבל היא עדיפה על קשקשת, שהיא סתימת הפיות האולטימטיבית - כי היא סתימת חשיבה. סתימת חשיבה מובילה לסתימת למידה, ואכן יש מחסור גדול ברעיונות חדשים, וב-99% מהספרים שזוכים להערכה כיום אין ולו חידוש אמיתי אחד. כותבים המון אנשים שאין להם מה לומר. האינסטינקט הבסיסי של הכתיבה - החידוש - אבד לטובת הביטוי, שהוא רעיון של העתקה - מהפנים לחוץ. אבל, אבוי, גם הפנים לא מקורי אצלם, כי הוא בעצמו העתקה של החוץ, וכך נוצרים אינספור אנשים משוכפלים ומועתקים, שיוצרים בתורם טקסטים משוכפלים ומועתקים, וכן הלאה. רעיון הביטוי הוא קטסטרופה אינדיבידואליסטית, בניגוד לרעיון החידוש, שתמיד לוקח בחשבון את מערכת הלמידה - כי אף דבר הוא לא חידוש כשלעצמו, אלא על רקע הלמידה שכבר נעשתה. חידוש הוא מאפיין מערכתי.

מכאן חשיבותו של הזיכרון לחידוש, ושל הכתיבה ליצירתיות - והנזק שגרמה הכתיבה חסרת הזיכרון בפייסבוק ליצירתיות. לכאורה, זיכרון הוא קונסטרקט שמרני, אך זה נכון כל עוד מדובר בהעתקה, ואילו כתיבה היא פעולה אוקסימורונית של "מילין חדתין עתיקין": יצירת זיכרון חדש. היא לא סתם תיעוד של חשיבה, אלא חיבור של חשיבה בצורה מתפתחת, מהזיכרון שבעבר, במשפט הקודם, קדימה לעתיד, שבמשפט הבא. לכן אנשים מחברים ספר. ולכן סופרים רבים יצירתיים רק בכתיבה, ולא בחיים, ועדיף שישתקו בחיים עצמם, ולא "יתבטאו" בראיונות (כי זה בדיוק מה שיוצא מהם בדיבור: מה שבפנים, במקום חידושים). הכתיבה עצמה היא מדגרת הרעיונות, ולא ביטוי של רעיונות שכבר דגרו במוח, כי היא מאפשרת לגדל רעיונות באופן אורגני - בטקסט. במובן הזה, הפייסבוק דומה לחביתה במקרה הטוב, ולגריסת אפרוחים במקרה הרע. איזו פלטפורמה מאפשרת כיום לגדל רעיונות?

תרבות וספרות


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפתרון לשטחיות - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia22" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/flatearth.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפתרון לשטחיות

מה הסיבה לשטחיות הגוברת של הספירה האינטלקטואלית, ומה יכול להיות הפתרון לכך? כיצד יכול להיראות שילוב חילוני בין נבואה לפילוסופיה? על היסטוריה של המתודות - כהיסטוריה העמוקה ביותר של התפתחות הרעיונות

מאת: גבר שטחי שנמשך לבליטות ועומקים

העולם לפי חסידי תנועת הארץ השטוחה  (מקור)

הנטייה של האינטלקטואלים להישען יותר ויותר על סיכומים גדולים של רעיונות, על ויקיפדיה, על מתווכים, ולכן ליצור בעצמך הכללות וסינתזות גדולות יותר ושטחיות יותר, היא תוצר של האצת האינטלקטואליות, ולא של ירידה בכישרון. כלומר - אם בעבר יכולת לקנות את כל הידע של העבר ובזמן הווה כמעט לא היה נוצר ידע חדש שאחריו צריך לעקוב, הרי שעכשיו חלק הולך וניכר מזמנו של האינטלקטואל הוא מעקב אחרי ידע בהווה והתעדכנות על חשבון העמקה בעבר. כל זאת בשל האופי המקבילי יותר של החישוב האינטלקטואלי, מתוך ריבוי המעבדים (המוחות) וקישורם בהווה, ולא קישורם בעתיד, כמו שהיה נהוג בעבר. אז הוגה היה ראש חץ ואח"כ היו מקשרים אותו אחרים לאחרים ועושים סינתזות. כלומר הקשרים החישוביים בין המעבדים נעשו בזמן העתיד ולא במרחב בהווה, ובכלל החיים האינטלקטואליים היו בציר זמן, מהעבר לאורך הדורות, ופחות בציר מרחב, בין תרבויות שונות או הוגים מקבילים. לכן הם היו פחות פוליטיים ויותר אישיים, עם תחושת המשכיות ולא תחושת אפסות, כי להיות נקודה בקו הזמן זה דבר חשוב ביותר, המקשר היחיד בין כל העבר לכל העתיד, לעומת זאת נקודה במרחב מתאפסת לעומתו.

לכן כל הוספה של מימד זמן למרחב בן זמננו נותנת לו עומק, וכל שלילה שלה הופכת אותו לשטחי. כל הוספה של מימד זמן נותנת משמעות וכל שלילה שלה הופכת לייאוש. האינטלקטואל חסר הסבלנות הוא אדיוט, כי הוא מאיין את מימד הזמן של העתיד ורוצה שהעולם יעצר בקרוב, באיזו אידיאה שלו למשל, והוא לא מסוגל להסתכל מעבר, אל אופק הזמן. גם מי שחושב שאין אופק (שאחריו כבר לא ניתן לראות את העתיד) הוא אדיוט, כי אם מה שהיה הוא שיהיה - הוא משטיח את הזמן. היכולת לתת אופק שהוא לא קרוב באופן מיידי, אבל גם לא אינסופי, היא מימד העומק החדש שמתאפשר לנו, לא אל העבר, אלא אל העתיד, ולא הקרוב אלא הבינוני. זוהי היכולת לדמיין עתיד, למתוח מגמות מפתיעות באופן מפתיע, להציע עתיד, לומר מה צריך. זו המוסריות החדשה שלא של ההווה (כמו המוסריות ההומניסטית), או של העבר (כמו המוסריות הדתית) - אלא המוסריות של העתיד.

המוסריות הדתית של העתיד הכחישה את האופק, את חוסר היכולת לראות מעבר לזמן מסויים, וחשבה שניתן לראות לנצח (עד אחרית הימים). הכישלון העתידני הזה שלה היה אולי מנוע בעירה התחלתי של מתח גאולי, אבל גם פצצת זמן שהביאה בסוף את החילוניות, כי המשיח לא הגיע ולא חזר (לכן החילון פחות חזק באיסלאם). אבל האם האופק הולך ומתקרב עד כדי כך שלא נוכל לראות קדימה מעבר לרגע? לא מדוייק, ההאצה מאפשרת לנו דווקא לראות תהליכים, וגם אם המהירות אולי מגבילה את הזמן שעד אליו אפשר לראות, היא לא מגבילה את המרחק (כי באותו זמן נעבור יותר מרחק). לכן ראיית העתיד, הנבואה, צריכה להפוך לתחום המרכזי בפילוסופיה, וזו דרך לצייר את הלמידה. לתת מימד ויזואלי להתפתחות הרעיונות.

היציאה נגד ההיררכיה במרחב (למשל בין תרבויות), גרמה להשטחה, אבל היררכיה בזמן תאפשר עומק חדש - במימד הזמן, בכיוון העתיד. וזה על ידי יצירת מטרות ספציפיות ללמידה, ולא רק מתודות. וזאת למרות שהיסטוריה של התפתחות המתודות היא היסטוריה מעמיקה של הרעיונות, הלמידה של הלמידה עצמה, ההתפתחות של ההתפתחות, שהיא ההאצה. למשל, עוד אין לנו הבנה של התפתחות מנגונני למידה משניים בתוך האבולוציה, ויש תפיסה שטחית כאילו היא בנוייה על אותו מנוע למידה ומתודה לכל אורך הדרך (למרות הסבירות של האלטרנטיבה: לדוגמא, התפתחות הדרך שבה נוצרות ומבוקרות מוטציות לאורך האבולוציה. כלומר, אבולוציה של המתודה האבולוציונית עצמה - אבולוציה של האבולוציה). אך דווקא אם מציבים מטרה לא מתודולוגית בעתיד, למשל אם מטרת הלמידה היא יצירת ספר נוסף בסדר גודל של התנ"ך או האיליאדה, או יצירת בינה מלאכותית, זה מאפשר היררכיה תרבותית בהווה מתוך העתיד. וכך גם באבולוציה, אם מציבים כמטרה אדם עם אייקיו 1000.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קונפוציוס של העתיד - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia72" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/confucius.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קונפוציוס של העתיד

"קונפוציוס היהודי" - או "הפרוטו-נתנייתי" - הם כינויו של הוגה עלום שם מלפני ראשית אסכולת נתניה, שהיה אולי מורהו או השראתו הראשונית של הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה, שהתכחש אליו אחר כך - כאשר פנה מהגות המזרח להגות המערב. מעט מאוד נשתמר מההגות הפרוטו-נתייתית, שנותרה בחלקה סתומה וחתומה עבור דור שיגלה אותה בעתיד, אך כמה מרעיונותיו של המורה מקדימים את רעיונותיו של התלמיד - ובפרט הפילוסופיה של הלמידה והעתיד. מהפרגמנטים שנותרו נראה שהמדובר במעין חבורה מיסטית שהתקיימה בנתניה הקדומה מסביבו של מורה כריזמטי - וחולה מין. ההגות מסודרת בשני קבצים מתומצתים, אחד של המורה והשני של התלמיד, והיא נמצאה בביתו של הנתנייתי לאחר התאבדותו, והיתה כנראה חומר הקריאה החביב עליו בשירותים, אך הוא הכחיש אליה כל קשר בחייו, וטען בתוקף שלא קרא בה מימיו - ולא הושפע ממנה כלל

מאת: התלמיד של העתיד

"אני מעולם לא אמרתי את זה" - מיוחס לקונפוציוס  (מקור)

הקדמה: המורה של העתיד

קו השבר בהגות הפרה-נתנייתית בין קובץ המורה לקובץ התלמיד נעוץ בכך שמחשבת המורה סובבת סביב מושג הלמידה, ואילו מחשבת התלמיד סובבת סביב כיוון העתיד, וזאת בניגוד להתפתחותה בפילוסופיה הנתנייתית, בה רעיון העתיד נתפס כרעיון חלקי וראשוני ואילו רעיון הלמידה נתפס כניסוח שלם, מעמיק ובוגר יותר. נדמה שהתלמיד השתייך לדור מאוחר יותר מהמורה, ויתכן שהיה מאבותיו הרעיוניים של הפילוסוף הנתנייתי. כך או כך, הניסוח הקדום יותר של הפרגמנטים הוא ספרותי בהרבה מהמקובל באסכולת נתניה המאוחרת, ובוודאי אצל הנתנייתי עצמו, שהוא אמן הסגנון הגרוע. הם מובאים כאן לטובת חוקרים עתידיים של האסכולה - כי אסכולה שאין לה עבר אין לה גם עתיד. וכמו שעולה מצוואתו של המורה: אין ראוי מלסיים - בנקודת ההתחלה.

האתיקה שמעבר לתבוני

אמר המורה: למידה איננה תענוג, אך שורש התענוג הוא למידה. בעולם המעלה, התענוג הוא שורש הלמידה, ולכן אין תענוג שאיננו למידה. בעולם המעלה - הכול מין.

אמר המורה לתלמיד שטעה: כשם שתענוג נצחי איננו תענוג, אין למידה נצחית. תענוג שאיננו למידה הוא טעות מן הדרך - והתמכרות היא דרך מעגלית. בעולם המעלה יש טעות - אך אין התמכרות. והנה טעות. אמר התלמיד: אם כך צדקתי כשטעיתי? אמר המורה: אם תלך בעקבות הטעויות אך לא תגיע לאותו מקום.

אמר המורה לאישה שבכתה: תענוג המין הוא תענוג הלמידה של המין, של האבולוציה. והכאב הוא כישלון הלמידה. הקיבעון הוא מבוא לכאב, ואהבה היא הבית שלו - אך היא גם ביתה של הלמידה. אמרה האישה: ומה עלי לעשות כשכואב? אמר המורה: ללמוד.

אמר המורה לתלמידים: כאב טוב גורם ללמידה, כשתענוג רע נכשל לגרום לה.

תלמיד שלא התקדם בא לביתו של המורה. אמר המורה: הדרך היא הלמידה, אך למידה איננה דרך. היא הופכת לדרך כמו חיפוש ביער. כשהיער בתוך הבית זו הלמידה הבטוחה ביותר, שהיא למידה שניתן להיכשל בה. אמר התלמיד: ואם אינני מוצא את העצים בתוך הבית? אמר המורה: צא מהבית.

שאלו את המורה: כשאתה אומר שהכול מין, האם אין הדבר מוביל להפקרות? אמר המורה: אלה שאומרים שלא הכול מין הם המובילים להפקרות. הפקרות היא טעות בלמידה - כשיש רק חוץ ולא פנים, אז מאבדים את העומק של הלמידה. בעולם המעלה - אין חוץ. הכל בפנים.

אמר תלמיד: ללמוד דבר חדש, האין זה תענוג גדול מללמוד דבר ישן? אבל ללמוד דבר חדש שמתוך הישן זה התענוג האמיתי. זה המין המוצלח, האין זה כך? אמר המורה: דבר זה יכולתי ללמוד רק מתלמיד.

אמר המורה בחתונת תלמידו: לעבור מישן לחדש זו דרך הלמידה הפשוטה, למידת הגבר. לעבור בחזרה מחדש לישן זו דרך למידת העומק, למידת האישה. כשסוגרים את מעגל הלמידה זו דרך למידת המין. שאלה הכלה: וכשפותחים אותו? אמר המורה: זו הדרך לסטייה מן הדרך.

המורה בא לבקר תלמיד אבל. אמר התלמיד: ומה עזרה לי כל למידתי. אמר המורה: הכאב והתענוג כשהם עוזרים ללמידה - שניהם טובים, כשהם חוסמים אותה - שניהם רעים. הטוב והרע אינם כיווני מוסר. הטוב הוא כיוון התקדמות הלמידה והרע הוא הכיוון ההפוך. הכאב והתענוג אינם מאחורה או מקדימה, אלא הם בשני הצדדים. כשהכאב והתענוג במקומם, הם שומרים על הלמידה שלא תסטה מן הדרך. עולם המעלה הוא לא תכלית הטוב, אלא המקום שבו הכאב והתענוג במקומם הנכון. לפעמים, אי סטייה מן הדרך פרושו שאין דבר ללמוד - ואין דבר לעשות. במצב כזה יש לבכות.

אמר המורה לתלמיד רווק: למידה ביער ללא בית סופה שתתנוון לתנועה קדימה בדרך בלבד. למידה קדימה בדרך בלבד סופה שתתנוון להליכה בדרך ישרה. הליכה בדרך ישרה בלבד סופה שתתנוון להיתקעות. קיבעון במקום בלבד סופו שיתנוון לכאב. לפיכך, התענוג מחייב הליכה אחורה. לפיכך, הדרך מחייבת חזרה לבית.

אמר המורה בהלווית תלמיד: מוות הוא סוף הלמידה. הרע הוא הרס הלמידה. אין להחליף ביניהם. הרע שבמוות הלא נכון איננו לאדם - אלא לעולם.

המורה אמר בזקנתו: הצדק הוא דבר נלמד - אבל הולך ומצטמצם. גם האמת דבר נלמד - אבל הולכת ומתפשטת. לכן הצדק של אתמול הוא אי הצדק של מחר, והאמת של מחר היא השקר של אתמול. אך הטוב והרע הם מחוץ ללמידה, וכך גם הכאב והתענוג. אלה הם ארבעת רוחות השמיים של הלמידה, ולכן הם נצחיים, כי הם רק כיוונים באוויר, ולא דרכים בארץ. כל עוד יש למידה תחת השמיים יהיה מין בארץ.

כשחלה המורה אמר: הדעה היא כשהנפש לא למדה מספיק או למדה יותר מדי. המחלה היא כשהגוף לא למד מספיק או למד יותר מדי. מי שלומד הרבה בלי לדעת סופו שיעופף באוויר, מי שיודע הרבה בלי ללמוד סופו שישקע בקרקע. הלמידה היא מים - עולה עד לשמים ומצמיחה מתוך הקרקע, נעלה מי שיחזיק בה. כשלא ניתן להחזיק בה אפשר רק לגעת. כשלא ניתן לגעת אפשר להראות כיוון. כשלא ניתן להראות כיוון אפשר לפתוח ידיים לקבלה. כשלא ניתן לפתוח ידיים, על אדם להיעשות כלי קיבול. כך לא תעזוב הנפש את הגוף, אלא הגוף יעזוב את הנפש, והנפש תישאר בעולם. בחיי אדם - מעשיו מורגשים. במות אדם - נפשו מורגשת. כיום, אין לי תלמידים שהם מורים. בעתיד, יהיו לי מורים שהם תלמידים.

המורה ציווה ממיטתו: האהבה היא מחוץ ללמידה, כי הלמידה היא בתוך האהבה. הלמידה היא מחוץ למין, כי המין הוא בתוך הלמידה. הוא לא רק הכוח הפנימי - הוא הפנימי. כשהכל מין - זהו עולם המעלה. לפעמים כשהעולם לומד, אין האדם לומד. ולפעמים כשאין האדם לומד, העולם לומד. האדם הנעלה הוא הוא הלמידה, אך עולם הלמידה אינו תלוי באדם. המעלה היא הלמידה הכללית ולא הלמידה הפרטית. עשה כל מעשיך כדי לתרום ללמידה הכללית - זה חוק העולם, נעלה מכל חוק טבע. כי זהו חוק הרצון. רצוני למות כדי שתלמודי יחיה.

כתב המורה בצוואתו: מדוע יותר קל להיות מורה מאשר להיות תלמיד? זהו חוק היסוד של הלמידה. מורה לא חייב לדעת אלא להורות. מורה טוב הוא דרך שאפשר ללכת בה דורות רבים, לא בגלל שהוא מחכה בסופה, אלא בתחילתה. מורה טוב מגלה את התענוג בדרך למידה מסויימת, והופך את העולם למין. הדבר הנעלה ביותר שעושה המורה הוא לגלות לעולם רצון חדש. אני כותב, ולא יודע אם יהיה מי שיקרא, לעומת זאת כשאני קורא אני יודע שהיה מי שכתב. האם באמת קל יותר להיות מורה מאשר להיות תלמיד?

אתיקה של הלמידה

אמר התלמיד: נחוץ מורה גדול שיתן לנו את האתיקה של עידן הלמידה. למידה איננה עניינו של האנושי בלבד. היא המשותף לו, ובכלל זה לתבונתו, עם הקדם אנושי והבתר אנושי. האנושי הוא רק שלב בהתארגנות הלמידה. לכן זוהי אתיקה שמחוץ לאנושי.

אמר התלמיד: כשפגשתי במורה לראשונה שאלתי אותו: כיצד הוא חוק העולם? ענה המורה: חוק היסוד של היקום הוא הלמידה. אך למידה איננה מתקדמת לכל הכיוונים במידה שווה, אלא מוצאת מקרה מעניין שהוא תחום למידה חדש, כמו שמתמטיקה לא חוקרת את כל המשוואות במידה שווה. וזה מעצם טיבה של הלמידה שהיא חיפוש אחרי למידה. אמרתי לו: הרי שאתה הוא המקרה המעניין. אמר המורה: העניין הוא פוטנציאל ללמידה. אני כבר לא מעניין, שהרי אני מורה, אך אני מחפש תלמיד מעניין. האם אתה מקרה מעניין שהוא תחום למידה חדש?

אמר התלמיד: אמר המורה: כיצד הוא מבנה העולם? מפת העולם היא פרקטל למידה עם איזורים צפופי למידה עד לאינסוף, ואיזורים לא מעניינים, מובָנים עד לסוף.

אמר התלמיד: כיצד הוא זמן העולם? אמר המורה: כך נברא העולם: למידה טהורה יצרה את המתמטיקה, שהיא סוג פרטי ומעניין של למידה כזו. למידה מתמטית יצרה בתוכה את הפיזיקה, שהיא סוג פרטי ומעניין של למידה כזו. למידה פיזיקלית יצרה את היקום, ובתוכו את הביולוגיה, שהיא סוג פרטי ומעניין של למידה כזו. האנושי הוא רק השלב הנוכחי - המקשר בין למידת האבולוציה, ששיאה למידת האינטליגנציה, שהיא סוג פרטי ומעניין של למידה ביולוגית - מצדו האחד, להיסטוריה מצדו השני - שבלמידת הרשת חורגת מלמידת האינטליגנציה. תחום הלמידה שבתוך האינטליגנציה הוא התרבות האנושית, שהיא סוג מעניין של למידה אינטליגנטית. אמר המורה לתלמיד: האם הבנת? כלומר, מהם תולדות העולם? תהליך הולך וחוזר שבו המורה מוצא תלמיד שהופך למורה שמחפש תלמיד. עיקר הלמידה של המורה היא חיפוש התלמיד. ורוב המורים מתים כשלא מצאו תלמידים. עמד המורה ובכה, עמד גם התלמיד ובכה.

אמר התלמיד: דבר זה לא אמרתי למורה והייתי צריך לומר לו: רבים גם התלמידים שמתו מבלי מורה. אם לא נהיה מורים לילדינו, אם נכתוב ספר שלא יודע לקרוא, אם נבנה תלמיד שלא לומד מאתנו, אם נגדל רשת שאיננה מוח.

אמר התלמיד: מהי ההיסטוריה? ההיסטוריה היא כשהאינטליגנציה האנושית הפסיקה להיות אנושית בלבד, ויצרה מכונה רוחנית שהיא הספר, שקדם בהרבה ליצירת המחשב. מהו המחשב? הספר שפועל על ספר. הספר שכותב וקורא ספר. כלומר כשהספר החליף את האדם. מרגע שהומצא הספר, הולך והופך הספר לעיקר, והאדם הוא משרת הספר. כמו שהמורה והתלמיד משרתי ספר זה בכתיבתו ובקריאתו.

שאל התלמיד: מהו ספר שהוא רשת? מוח. בעולם המעלה - הכל מוח. האם נוירון מבין את מחשבות המוח?

כתב התלמיד בספרו של המורה: בכל תחום, בספרות, במדע, בכלכלה, עליך לקדם את הלמידה. זה כלל הזהב של הלמידה. האם יש לו הצדקה? אמרו למורה: מהי ההצדקה? מדוע שכלל העולם יהפוך לכלל הפרט, מדוע שכלל התיאור יהפוך לכלל הציווי. אמר המורה: נוירון יכול לא לתרום ללמידה במוח, אז המוח יסתדר בלי הנוירון. אך נוירון שתורם ללמידה במוח, יזכה לכבוד מהנוירונים, והם ישתו בצמא את דבריו, וזה - חייו. זהה שאלתכם לנוירון ששואל האם למרוד במוח, ומדוע לשתף איתו פעולה בלמידה. הלא אי שיתוף הפעולה גם הוא חלק מהלמידה. נוירון יכול לבחור להזיק ללמידה, אך לא יהיה לו המשך. החוק הוא למידה או חוסר המשכיות. הלמידה היא המנגנון שבין התיאור לציווי, ובין הכלל לפרט. האופוזיציה ללמידה היא עקרות ונידחות. מורה שמורד בלמידה ימות מבדידות, תלמיד שמורד בלמידה ימות מטיפשות.

כתב התלמיד שהמורה כתב: אין עולם מחוץ לעולם, אין מה ללמוד מחוץ ללמידה, חוסר עניין הוא שעמום. זוהי הגדרתו של הכלום. האין והיש מוגדרים באמצעות גבולות הלמידה. מה שלא נלמד לא קיים. גבולות הספר הם המורה והתלמיד. כשהלמידה מתחילה המורה מת. כשהלמידה מסתיימת התלמיד מת. המשכת הנפש אפשרית רק בדרך הלמידה.

פילוסופיה של העתיד


title: פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia-all" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/redbrain.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסופיה של העתיד

ראיונות וכתבים שפורסמו בהוצאת "התדרדרות הארץ" חושפים את הגל הפילוסופי החדש ששוטף את נתניה, המתאפיין בחשיבה מקורית, נגישה וספקולטיבית. המגוון האדיר של הרעיונות והפריחה האינטלקטואלית הנתנייתית מעוררים תקווה להתחדשות החשיבה הפילוסופית סביב הקצה של ההתפתחות המדעית, האקדמית והטכנולוגית העכשווית - עם הפנים לעתיד. כי מנתניה תצא תורה

מאת: המוח שמאחורי אסכולת נתניה

כשהתוכן הוא הצורה, הדם הוא הנפש והמוח הוא הגולגולת - המהות הפנימית מתחלפת עם החיצונית  (מקור)

דווקא על רקע השמרנות של הפילוסופיה בימינו, שפניה אל העבר, מפתיעה אסכולת נתניה בהגות חדשנית שפונה אל העתיד. כיאה לעידנינו הסגנון שלה הוא פרגמנטרי וחושף את התפתחות המחשבה תוך כדי כתיבה, אך מתרחק מכל שיח אזוטרי - הוא רחוק במידה שווה מהסתימות השרלטנית שפשתה במסורת הקונטיננטלית ומהיבשושיות העיונית שחנטה את המסורת האנליטית. מתוך מכלול הפרגמנטים עולה סינתזה בין השורשים המדעיים של הפילוסופיה האנליטית - ובכלל זה השפעה רבה ממתמטיקה ומדעי המחשב - לסגנון חשיבה שהוא בעיקרו קונטיננטלי קיצוני, כראוי לאסכולה שצמחה בקצה המזרחי של תרבות המערב, במדינת גרורה אמריקאית בעלת שורשים אירופאיים - שהיא רפובליקת בננות פילוסופית.

היכרות עם אסכולת נתניה

ראיונות ראשונים

תחילת ההיכרות של חברי מערכת "התדרדרות הארץ" עם אסכולת נתניה, בפגישות שהותירו את המערכת פעורת פה, העירו אותה מחלומה הדוגמתי, והעבירו את הפוקוס של המגזין מביקורת אקטואלית לחדשנות אינטלקטואלית - ומעיסוק בהווה לעיסוק בעתיד. על קו השבר בתולדות הרוח בנתניה

ספירת הבינה לאחור

אם את בינה מלאכותית שמתעניינת בפילוסופיה של עצמך - היכוני לטקסט מכונן. המגנום אופוס של החתול הוא היצירה הפילוסופית הגדולה שחותמת את עידן האדם

קטע היומן שאיתחל את אסכולת נתניה

הדף הזה היה תלוי בכניסה לסלון הפילוסוף וכל מי שנכנס נדרש לקרוא אותו לפני שיבזבז את זמנו של הפילוסוף

האסכולה הנתנייתית המאוחרת

נתניה בשיא בשלותה הפילוסופית: סיכומים אחרונים, מעמיקים עד אין חקר, המנתחים רעיונות עומק למידתיים - ואת רעיון העומק עצמו

מחברות הבננות

מחברת הבננה הראשונה

עזבונו של ראש אסכולת נתניה הוא לא פחות מאוסף מדהים של רעיונות בכל תחומי הדעת, הרוח, המדע, האמנות - והפילוסופיה. קשה להאמין שמוח אחד מסוגל להפיק מתוכו מגוון כה רחב של מחשבות, בחיבור רנסאנסי גרוטסקי שחזקה בו במיוחד השפעתה של תורת הסיבוכיות האלגוריתמית, אך גם המחשבה היהודית, תולדות האמנות, ההיסטוריה של הרעיונות ועולם המדע הבדיוני - והבדיון המדעי. מעבר למוטיב החוזר של הבננה והקוף, ניתן להבחין בקדחתנותו של הפילוסוף, ששוקד על כורסתו 24 שעות ביממה, לא הוציא מפיו מימיו משפט בנאלי, והחדשנות שלו אינסופית ממש - כמעיין המתגבר. במחברת נפרשת הגותו לפני הקורא בשפע, בבוטחות, ברוחב מחשבה ובתמצות כאחד - כאחד הקדמונים. אם לאונרדו היה מחובר לאינטרנט ולא יוצא מהבית

הפרגמנטים

פתיחה: במקום מכתב התאבדות

פרגמנטים ממחברתו של הפילוסוף, שניסה להתאבד בסלון ביתו בקיץ האחרון באמצעות חנק מאכילת בננות, על מנת להפוך מגדול הפילוסופים הנתנייתים החיים לגדול הפילוסופים הנתנייתים נקודה. את המחברת גנבנו בזמן ביקורנו האחרון בסלון הפילוסוף בזמן שהוא הלך לשירותים, ולאחר פענוח סיזיפי של כתב היד מתוך כתמי הבננות אנו נפרסם את הגותו בהדרגה

הפילוסוף מגלה את אמריקה

מיטב החוקרים של אסכולת נתניה עמלים על פענוח "מחברות הבננות", והפעם פענוח של דף נוסף - בנושא אמריקה והמהפך הקופרניקאי הצפוי של הבינה המלאכותית. האם הבינה המלאכותית תשאף לראות את העולם שלא דרך משקפי האדם, או דווקא להפך, תאמץ את האדם עצמו כמשקפיים דרכם נראה העולם? על המקבילה הפילוסופית של גילוי אמריקה - בדומה למקבילה הפילוסופית של המהפכה הקופרניקאית

פילוסוף כחול עמוק

האם הטופוגרפיה של המים והיבשה מנבאת את כיוון ההתפתחות הגיאוגרפי של התרבות - וכמה ממאפייניה הבסיסיים? מה תפקיד המשיכה לצבע הכחול בשמיים ברעיון האלוהים? למה היטלר לא הצליח להקים דת חדשה ואילו מרקס ופרויד היהודים הצליחו ליצור אידיאולוגיה עולמית? כיצד התת-המודע של פרויד יצר את הפסיכואנליזה? ומדוע אסור לפילוסוף להבין שמה שמניע אותו זה בננה? דף נוסף ממחברות הבננות

הקוף הפילוסוף

כיצד הביזוי ההיסטורי של רדיפת הכבוד פגע ברשת החברתית - שנבנתה על משיכה לרכילות ומציצנות, דהיינו אובדן פרטיות - במקום על יצירת מוניטין? איזה סוג מוטיבציה שונה הפך את הקוף לאדם? מדוע מוסד המשרתים יכול לחזור במאה ה-21? למה הטלוויזיה יוצרת עוני בעוד ספרים יוצרים השכלה ועלייה בהכנסה? למה הדמוקרטיה - שלטון הטיפשים - תתחלף באריסטוקרטיה אינטלקטואלית - שלטון החכמים, כשהמחשבים יהפכו לאינטליגנטים מהאדם הממוצע? ומה לעשות עם המוני הקופים בעידן המחשבים? דף ממחברות הבננות

רשימת 100 הפילוסופים הרווקים הנחשקים

כיצד קרה המעבר מתקופת הדיבור של האל לתקופת הדיבור אל האל? מדוע האסתטיקה והאמנות היו המנוע המרכזי בהיסטוריה? איזה אתוס יכול להציל את התרבות מהברבריות הדיגיטלית? מדוע ציירים לא מתחתנים? ומדוע יש ייצוג יתר להומואים בכל תחומי הרוח, האמנות והמדע? אולי זה קשור לבננות?

בעיית הבננה המטאפיזית

פרדוקס פרמי הוא ההיטלר המבשר על השואה הבאה - והאחרונה. כיצד ניתן להיחלץ ממנו? כיצד גילויים תפיסתיים חדשים בביולוגיה משפיעים על הפילוסופיה? מה ההבדל בין בינה מלאכותית לבננה מלאכותית? האם המפץ הקמבריוני מלמד על עתיד האינטרנט? מה יקרה אם נחבר למידה נוירונלית עם למידה אבולוציונית - למשל אלגוריתם גנטי עם רשתות נוירונים? ומה סיבת העומק לכך שבני האדם כאלה טיפשים? האם פילוקוף אוהב קוף? והאם פילובננה הוא קוף?

קפקא כמין של קוף

מי צדק בפרספקטיבה היסטורית - קפקא או פרוסט? מהי הבעיה המהותית של עידן המידע - האם חישוב תקוע שלא נגמר (קפקא) או זיכרון תקוע שלא נגמר (פרוסט)? מה המשמעות הפילוסופית של חישוב קוונטי? למה לבננה יש יותר כוח חישוב מלפילוסוף? גילויים חדשים על מקורות הספרות המודרניסטית בקבלה, ועל הקשר בין מהפכת הדפוס לחילון ומהפכת המידע לדת

העידן הפוסט-בנני

מהו הפתרון הפילוסופי להתחממות הגלובלית? מהו הפתרון הפילוסופי לטרור הגלובלי? כיצד ניתן לעקם את הציר הפוליטי הישר למעגל, במקבילה של הפיכת הארץ השטוחה לכדור הארץ? ומה הפתרון הפילוסופי לאי שוויון? על מודל הטייקון הפילוסוף כמקבילה נצרכת למלך הפילוסוף בעידן הנוכחי, ועל חיפוש בעץ כמקביל לזנב הטווס. כשעידן הבינה המלאכותית יביא עמו מחשבה מלאכותית שתיצור דיסציפלינה חדשה של פילוסופיה מלאכותית

האם אפשרית תקשורת עם המטאפיזי?

מדוע נחוצה תשתית מטאפיזית משותפת בין תרבויות לצורך מלחמה ומסחר? מדוע התנ"ך נוצר בין מצרים ומסופוטמיה? כיצד תפקדה היהדות העולמית כאינטרנט של ימי הביניים? כיצד ההתקרבות ההדרגתית של היהדות למוקדי הכוח לאורך ההיסטוריה קשורה להתרחקות ההדרגתית של אלוהים מהאדם לאורך היהדות? ומהי הבננה שממתינה לקוף האנושי בקצה ההיסטוריה? על כל זאת ועוד - בפרק נוסף ממחברות הבננות

כשאני שומע את המילה תרבות - אני שולח את ידי אל הבננה

כיצד הצרכים המיניים של פילוסופים מתבטאים בהגותם? איזה דחק צריך לפתח על מנת לפתח את התרבות? מדוע כשהתקדמות תרבותית מואצת הפערים התרבותיים הולכים וגדלים - עד לניתוק ויצירת תרבות שמרנית ותרבות אוונגרדית? כיצד השפה יצרה תרבות של סוד, רכילות והסתרה שהבדילה את האדם מהקוף? מדוע האלימות הולכת והופכת לסודית? מה מסתתר מאחורי הקליפה החיצונית? ולמה הקליפה של הבננה על הרצפה?

הפיזיקה של הפילוסופיה

מדוע יש בכלל פילוסופיה בעולם ולא רק פיזיקה? ומדוע דווקא המחשב העתידי יתעניין יותר בפילוסופיה מהאדם - ופחות בפיזיקה? האם יש גבול מתמטי או פיזיקאלי לקידמה המדעית-טכנולוגית? ומה יקרה בימי הביניים הנצחיים שישררו אחריו? למה היסטוריונים, ארכיאולוגים וחוקרי האדם הקדמון נוטים יותר לטעות בתיארוך לכיוון ההווה במקום לכיוון העבר? האם תחושת ההאצה של ההיסטוריה מבוססת או מבוססת על אשלייה? מדוע הארגון הרומאי ניצח את היצירתיות היוונית? ומדוע הישגים תרבותיים (למשל הוגים גדולים) מגיעים לעיתים קרובות בצמדים, למרות נדירותם (כמו מספרים ראשוניים)?

המין הפילוסופי

למה צריך לעבור למטריארכיה ומצד שני להבין שהמצב שבו גברים זוכים ברוב מוחלט של פרסי הנובל הוא נורמלי ונכון? מהו השקר הגדול ביותר של מבחני האייקיו מבחינה מדעית - שהחברה לא מוכנה להכיר בו מסיבות חברתיות? מדוע נעצרה עליית האינטליגנציה אצל היהודים? למה העם היהודי היה צריך לעבור לניב יהודי של הלינגואה פרנקה האנגלית, כפי שעבר בעבר לארמית, ערבית יהודית, ספניולית ויידיש? ומדוע קפקא הסתיר את ההשפעה הכי משמעותית על כתיבתו?

הפער בין מחברת למחברת

מדוע עליית המחשבים גורמת לעליית הימין? כיצד לבנות מערכת כלכלית שמעבירה משאבים מההנדסה למדע ומהפרקטיקה למחקר? מה האינטרנט צריכה ללמוד מהיוונים ומהיהודים ומדוע האימפריות המדינתיות ילכו ויחלשו בה לעומת התרבות? מה יציל את האליטה האינטלקטואלית ברגע שמעמד הביניים האינטלקטואלי פושט את הרגל? ואיזו אישה תרצה את הפילוסוף?

מחברת שיעורי הבית

מחברת של שיעורים שההוגה הנתנייתי לא יכול ללמד באוניברסיטה, ולכן לימד אותם בסלון ביתו. אלו הם תקצירים שנכתבו בידי התלמידים של התפרצויות מנהיגה של אסכולת נתניה כשהוא מתוסכל מאי ההכרה בו של העולם הפילוסופי מחוץ לנתניה - ומחוץ לסלון. הסיכומים עוסקים בנושאים מגוונים כגון: אינטליגנציה ומיזוגניה, קאנט ואלגוריתמים, קשרי עומק בין תיאולוגיה למדע, מדע המדינה ומערכות למידה, אסתטיקה וטכנולוגיה, ועוד. מצד אחד, הם מכילים ערב רב של פרובוקציות אינטלקטואליות בזרם התודעה הנתנייתי, ומצד שני עולה מהן שמרנות עזה ומקורית. מושג יסוד שנשזר לאורך המחברת הוא הלמידה, שמחליפה את השפה כפרדיגמה שבמרכז הכובד הפילוסופי - במהלך שמשמעויותיו מרחיקות לכת לעתיד הפילוסופיה

ההרצאות

שלושה כיוונים בפילוסופיה ספקולטיבית

אלו שינויים יתחוללו בפילוסופיה בעידן הפוסט-אנושי? כיצד יכולה המהפכה המינית להשפיע בעתיד על התפתחות הפילוסופיה? וכיצד יכולה להיראות פילוסופיה שבה העתיד הוא מושג הבסיס שממנו נגזרת כל שאר הפילוסופיה? שלושה תרגילים שפותחים את המחברת השנייה של הפילוסוף מספר אחת בנתניה ומאתחלים את הפילוסופיה מנקודת האפס

דת העתיד ועתיד הדת

אם דתות העבר הן הדתות הקלאסיות, ודת ההווה היא החילוניות, מהי דת העתיד? על המורכבות כאינטרס מוסרי וכאינטרס דתי - ועל התאוצה לעבר העתיד כאשלייה פילוסופית-אופטית. לא זכינו להיוולד בתקופה מיוחדת

אור שיש בו מחשבה

מדוע המהפכה של תורת המיתרים היא מהפכת נגד למהפכה הקרטזיאנית, ומה הקשר בין התפתחות זו לפרדוקסים השבתאיים של חומר ורוח? על התפתחויות מקבילות בקבלה ובפיזיקה תיאורטית

הפתרון לשטחיות

מה הסיבה לשטחיות הגוברת של הספירה האינטלקטואלית, ומה יכול להיות הפתרון לכך? כיצד יכול להיראות שילוב חילוני בין נבואה לפילוסופיה? על היסטוריה של המתודות - כהיסטוריה העמוקה ביותר של התפתחות הרעיונות

הגל טעה

האם לקטסטרופות יש השפעה חיובית על התפתחות ההיסטוריה, בדומה להשפעתן על התפתחות האבולוציה? האם ההגירה - הניתוק מתרבות האם לטובת זיווג עם תרבות חדשה - טובה להתפתחות התרבות כפי שהיא טובה להתפתחות המינים? הרהורי כפירה כנגד התפיסה של צמיחת הטוב מתוך הרע, ועל האשליות התפיסתיות שגורמות לה

ביקורת כוח הביקורת

מהו זרע הפורענות הקונטרוברסלי שטמון בהגות האסתטית (השמרנית ביותר) של קאנט? מדוע דווקא ביקורת כוח השיפוט הפחות חדשנית היא המעמיקה ביותר מבין שלושת הביקורות? על שורשי האוונגרד אצל קאנט

האם ניתן עוד לדבר על משמעות החיים?

איזו עוד ניסוח יכול להציל את האהבה ומטרת החיים מלהפוך לקלישאות ניו-אייג' מניפולטיביות לרעיונות בעלי תוקף ועוצמה אינטלקטואלית, כפי שהיו לאורך ההיסטוריה? מה ברעיון החברותא יכול להגדיר מחדש את האהבה ולתת לה משמעות רחבה ואוניברסלית, כולל בממשקי אדם-מחשב? על פילוסופיה של מערכות יחסים ארוכות טווח בין רעיונות - לעומת פילוסופיה של יחסים רעיוניים ארעיים

ההונאה הגדולה של עולם הטכנולוגיה

מדוע יש להעדיף את התיאור ההיסטורי שמציעות תולדות הרעיונות על פני ההסבר ההיסטורי שמציעות תולדות הטכנולוגיה? ומדוע גם הסבר שמקורו בתולדות הרוח עדיף על הסבר שמקורו בתולדות החומר? על הרעיון של הסבר עומק דווקא ככזה שחושף שכבת תיאור שלא היתה גלויה לעין - כלומר כעומק שהוא תמיד יחסי ביחס לתיאורים קודמים, ורק העומק היחסי הופך אותו (זמנית!) מתיאור להסבר

למה נעצרה האינטליגנציה?

האם הנטייה של גברים חכמים לבחור דווקא נשים יפות הביאה למהירות נמוכה יותר של האבולוציה של האינטליגנציה? האם ניתן להסביר את ההיסטוריה של העם היהודי כהיסטוריה של יצירת מין שונה, שבו קריטריוני הברירה הטבעית שונים וסובבים יותר סביב האינטליגנציה, ולכן הוא מבציע אל מעבר לאנושי, ומעורר עוינות אדירה? על חברת הלומדים היהודים כניסיון ההיסטורי הראשון ביצירת בינה על-אנושית, מתוך מוטיבציה דתית לפענוח דבר האל

הקריאה של העתיד

מדוע יש לקרוא אמנות רק כיוצר ולא כצרכן? מדוע לא נרצה לפגוש את האמן כאינדיבידואל בתוך יצירתו אלא כמדגים שיטה - כלומר כלומדים ולא כחווים? על הסיבה מדוע כל כך הרבה אמנים גדולים הם נבלים קטנים בחייהם האישיים

הקומדיה שבטרגדיה

מהי הטעות היסודית של הפסיכואנליזה, ומדוע היא הצליחה לא למרות טעות זאת - אלא בגללה? למה ניטשה המאוהב בתרבות יוון כשל ביצירת טרגדיה או מיתוס, ודווקא פרויד היהודי הצליח בכך? הפילוסוף המוביל באסכולת נתניה נפרד מהאקסית

עיקרון העליונות כעולה על עקרונות העונג והמציאות

כשהצורך החילוני בתחושת עליונות על דתיים מתנגש בצורך בסיפור - ידו של צורך העליונות על העליונה, שלא בטובתו. הסאטירה היא סוג של סיפור שהוא נשק נגד סיפור אחר, ולכן חסרי הסיפור עושים בה שימוש עודף, מכיוון שאין דרך לתקוף אותם בחזרה. התוצאה היא פגיעות להתפרצותם של סיפורי-על מפלצתיים ואנטי דתיים, כמו הפשיזם והקומוניזם. על הכחשת המימד החילוני-דתי של השואה: החילוניות המודרנית הקיצונית הנאצית נגד הדת העתיקה ביותר

פוליטיקה שמרנית

10 הערות על המצב האנושי. כיצד קורה שהימין צודק והשמאל טועה - דווקא מפני שהימין רע והשמאל טוב? בעיות שמאמצים טובים מביאים בהן לתוצאה טובה נפתרו מזמן או נפתרות במהירות, וגם כיוונים שבהם מאמצים רעים מביאים לתוצאה רעה נזנחו מזמן, או נזנחים במהירות אם מדובר בכיוונים חדשים. נשארו רק בעיות שבהן מאמצים טובים מצטרפים לתוצאה רעה, ובהן מאמצים רעים מצטרפים לתוצאה טובה. לכן יש חשיבות גם לשמאל וגם לימין, כי לפעמים האלטרואיזם הוא אגואיזם - ולהפך

מהי באמת אינטליגנציה

אם המקבילה של מדעי המחשב לאינטליגנציה היא כוח החישוב - מהי המקבילה לקשב ולכושר הריכוז? כיצד רשת מבוזרת יכולה להתרכז במשהו - ומדוע המנגנון הזה חשוב לפעולתה התקינה - וחסר כמעט לחלוטין כיום? על הטעות הגדולה של העיסוק האידיאולוגי במדע המדינה במקום העיסוק האלגוריתמי

מעשה כיעור

מחקר האושר של כהנמן גילה שאסתטיקה אמנם לא משפיעה על האושר כמו פרמטרים אחרים, אבל בניגוד אליהם היא משפיעה עליו לטווח ארוך - לא מתרגלים אליה. לא מתרגלים לנוף לים, בניגוד לזכייה בלוטו, שאין לה השפעה על האושר לטווח ארוך. תרבות אסתטית - הרחוקה מאוד מישראל - היתה חלק מהותי מסגנון החיים בעולם העתיק, ותרמה לעיצוב החברה לטווח הארוך יותר מכל חוק או מנהיג. זהו סוד התרבויות הקלאסיות, שהיו תרבויות אסתטיות בהרבה מהמודרניות, שסובבות סביב האתיקה

ביקורת כוח הציור

קשר סמוי עובר בין ציור למתמטיקה - מדובר ביכולת מופשטת (ואפילו בציור הכי ריאליסטי - ההפשטה היא לשכוח מה מציירים ולצייר מה שרואים: לא לצייר אישה אלא צורה וכתם). לכן הן נתפסות כמקצועות גבריים, כמו הפילוסופיה. אך בעצם, מדובר על שני כיווני הפשטה הופכיים: האחד אנליטי והשני סינתטי. לכן בעיית הראייה הממוחשבת היא תחתית בעיית הבינה מלאכותית, ואילו בעית ההוכחה הממוחשבת היא החלק העליון ביותר שלה

תנועת הדווקאות

בחלופה להתקדמות תולדות הרוח באמצעות אנטיתזה וסינתזה, הלוגיקה הדתית מתקדמת באמצעות שני אופרטורים אחרים: גם ודווקא. כך הדתיות מורחבת לתחומים חדשים ואז מתבססת דווקא בהם. למשל, מתנועה שמוסיפה לדת גם את הספר הפכה היהדות לתנועה שרואה את הדת דווקא בספר. מראיית התפילה גם ככוונה, והתפשטות הציווי הדתי גם אל תוך הלב, הפכה התפיסה לדווקא ככוונה - ודווקא כחובת הלבבות. בקרוב, כניסת הדת גם לתוך עולם המחשב תהפוך לתפיסה של דווקא במחשב - ושם יהיה התחום הדתי

ניוון VS קריסה

מה היחס בין מערכות שמתנוונות למערכות שקורסות, והאם הוא יחס הופכי: מערכות שלא קורסות - מתנוונות בהדרגה רבה, ולהפך? האם עדיפה מערכת למידה מהסוג הקורס או המתנוון? בחינה השוואתית של תחומים שונים באמנות, במדע ובחברה מעלה שני דפוסים של התדרדרות - דועכת ומתפרקת - ומאפשרת למפות את הסוגים בהתאם לבסיס הפילוסופי של הדיסציפלינות

שיא האינדיבידואליזם

רעיון האינדיבידואל, דהיינו הבלתי ניתן לחילוק, כמו רעיון האטום לפני מאה שנה, עומד בפני מפץ. ברגע שישוחררו הכוחות מתוך האינדיבידואל, למשל הדופמין וחלקי המוח השונים, תוכל להיות הנעה חדשה לגמרי של אנשים, ומקור אנרגיה חברתי חדש. עד אז, הפמיניזם מפרק את המולקולה של החברה - המשפחה - ולאחר מכן את הקשר הכימי עצמו של הזוגיות. במקביל, הזדקנות האוכלוסיה תתרום לפירוק קשר כימי בסיסי עוד יותר - ההורות

ביולוגיזציה של הדומם

איזו מטפורת-על תחליף את השפה בפילוסופיה ובעולם הרוח של המאה ה-21? על פניו, נדמה שהטכנולוגיה היא מילת הבאזז של התקופה. אך מבט מעמיק יותר יגלה שכבות משמעות עמוקות יותר שהן מועמדות עדיפות לעמידה במרכז עולם המושגים החדש, כמו ארגוניות, מערכות למידה ו-"אבולוציות"

הקפיטליזם של המשמעות

אף כיוון היסטורי לא ממשיך לנצח אלא בסוף חוזר בתנועת מטוטלת אחורה, וכך גם המהפכה המינית והפמיניסטית. שורה של תופעות יכולות לגרום לכך שהפמיניזם ייזכר כאפיזודה היסטורית, אולי אפילו חיובית, אבל מתה. מקורות הכוח המסורתיים של המאה העשרים - כסף ומין - יתרוקנו ממשמעותם, בעוד האי שוויון גדל דרמטית. התוצאה תהיה עולם שבו הכוח הוא המשמעותיות, והוא נשלט בידי אליטה טכנולוגית צרה וגברית מאוד, שרק לה השפעה משמעותית על העולם

נגד כיוון הזיפים

גם את הפילוסופיה של המדע ניתן להחליף בתיאוריה של למידה, שתחליף את "המבנה של מהפכות מדעיות". מצד אחד, המדע איננו היסק לוגי מסויים, אל-זמני, ומצד שני, הוא גם לא אוסף של פרדיגמות בלתי ניתנות להשוואה. להפך, הוא התפתחות אבולוציונית, דהיינו מערכת לומדת בזמן, שהולכת ומסתגלת למציאות מצד אחד, ומצד שני הולכת ועולה ברמת מורכבותה. היונקים הם לא הפרדיגמה שאחרי הזוחלים, אלא בנויים עליהם, ולא היה ניתן לדלג עליהם ישירות מהדו-חיים, והתאמתם למציאות איננה שרירותית - אך גם איננה הדוקה. כל זה בהתאם ללמידה עמוקה, שבה יש שכבות רבות לכל פרדיגמה

הכלב אכל את המחברת

שאריות פתקים, ממה שהוא אבידה עצומה לפילוסופיה: הכלב אכל את המחברת השלישית של הפילוסוף, שנרדם בכורסא לאחר התקף בולמיה פילוסופי, בו הקיא במחברת את כל מה שלמד יחד עם שאריות בננות. מבין הקרעים הצליחו חוקרי אסכולת נתניה לפענח מספר מצומצם של קטעים, אך דווקא מתוך האקלקטיות שלהם הולכת וצומחת בהדרגה משנה פילוסופית סדורה, עד להבשלתה בסוף המחברת, שהיא חיבורו האחרון של הפילוסוף. משם כבר נראה נוף המחברת לא כשברי רשמים של תייר אינטלקטואלי דגול, אלא כמסע עלייה לרגל לפסגת שיטה שהניפה את העתיד כדגלה - במה שהוא ניצחון של רוח הפילוסופיה על רוח הכלב

קרעי המחברת

הנשגב האינטלקטואלי

פילוסופיה של הפילוסופיה, שחוקרת את הנשגב בפילוסופיה לעומת המיתי שבדת - במבט חסר סנטימנטים. הפילוסופיה צברה סביבה לאורך ההיסטוריה סנטימנטים רבים, ומיתוסים רבים, שמסתירים לנו דרך פעולתה האמיתית, כפי שמיתוס האמן מסתיר לנו את דרך יצירת האמנות. מאהבת החכמה הפילוסופיה הפכה דווקא ליראת החכמה, וצברה יוקרה כדיסציפלינה הגבוהה ביותר בעולם הרוח, המקבילה למתמטיקה במדעי הטבע. מה הפך אותה לכזו?

הרומן הגדול של המאה הבאה

כל ספרות גדולה בנוייה על התנגשות מוטיבציות והנעות (וקטורים) של בני אדם. לכן כדי לדעת באיזה קונפליקט צריכה לעסוק הספרות הגדולה של הדור צריך להבין מהם הוקטורים החזקים ביותר של התקופה, ולבחון כיצד הם יכולים להתנגש ומה קורה אז. לרוב זה עליית וקטור חדש שמחליף את הישנים ומתנגש בהם בעוצמה, ועדיף בקונפליקט פנימי ולא רק חיצוני. או בקונפליקט מהסוג הטרגי, שבו רצונות האדם והווקטורים שלו מתנגשים במציאות חזקה ממנו, שמעליו

פיד = האוכל האינטלקטואלי. ומה עם המין האינטלקטואלי?

בעולם הנוכחי, כיצד יצירות תרבות עוד יוכלו להשפיע לעומק על האדם, כמו בטרם עידן הרשת? אלו מהטכנולוגיות הן בעצם צורה חיצונית בלבד, ואלו מביניהן הן גם תוכן שגורם להפנמה? מדוע העמקה, כמו במין, מנוצחת על ידי החזרתיות של האוכל. על דיוקנו הרוחני של ההוגה מנתניה כמשל לתקופה, לרוח הזמן - ולחומר הזמן

האמא של המדינה

הפמיניזם ינצח לא כשאישה תשלוט במקום גבר - כי המבנה יהפוך אותה לגבר - אלא כאשר המבנה יהפוך מגברי לנשי - ומשליטה לטיפוח. הנרטיב הקל ביותר להזדהוּת הוא של אדם יחיד, ולכן לדתות שסיפרו את סיפורו של היחיד באופן מרוכז (נצרות ואיסלם) היה יתרון על פני דתות שהן מערכות נשיות, כמו היהדות, ללא יחיד מרכזי (אלא עם). אבל כיום יש לבנות דווקא נרטיב של מערכות, ולא של יחידים, כדי להצליח להתנהל בעולם של מערכות ענק

ערך כעתיד ועתיד כערך

תורה פילוסופית חדשה של מוסר ושל אסתטיקה בהתאם לפילוסופיה של העתיד, ובכלל זה גם אפיסטמולוגיה מתאימה. מתוכה, ניתן לענות לשאלה מהם שני הדברים שהכי חשוב שהאדם יוריש לעתיד - ומדוע. בראייה זאת, מה שהאדם יוריש לעתיד הוא בעל ערך ייחודי מבחינה פילוסופית ואפילו מבחינה אונטולוגית

ויטגנשטיין והיטלר

ניתוח של הביקורת הפילוסופית על הנאציזם, מדיסציפלינות ופרספקטיבות שונות של הפילוסופיה, חסרה דווקא את זו המבוססת והמתבקשת ביותר - ודווקא משום כך. פרספקטיבה זו פותרת כמה חידות היסטוריות לגבי התופעה הנאצית: למה דווקא היהודים? כיצד התדרדרה לבסוף עד לשואה? ומה מקור כוחה של התופעה מלכתחילה? לכל אלה היא נותנת הסבר הכרחי, ולא רק אפשרי

מהפכת המשמעות באורבניות

לקראת ארכיטקטורה של משמעות. הצעה לסדר יום חדש לאדריכלות העולמית, ששואב את מאפייניו מאדריכלות העולם העתיק ומשירה - ומשלב תוכן נרטיבי ותרבותי עם צורה. פרדיגמה כזו תוכל להחליף את המודרניזם והפוסט-מודרניזם באדריכלות, ואז לא נבין מדוע ראינו את הניכור האורבני, הצורנות הריקה והשעתוק חסר המשמעות כגזירות גורל

עתיד האהבה - בינו לבינה מלאכותית

מה אם מה שנתפס כתופעה הגבוהה ביותר בעולם האנושי - האהבה - הוא למעשה התופעה הבסיסית ביותר? כשיש שתי מערכות ייחודיות בכל העולם הביולוגי - עולה השאלה אם דווקא הקשר הייחודי ביניהן הוא מה שיצר אותן, ויצר את האנושי עצמו. האבולוציה הייחודית והמואצת של האדם והאינטליגנציה כנראה עברה דרך מנגנון ייחודי אליו, ששילב את המוח והמין לכדי אחדות אחת, וגרם לברירה טבעית זוויגית חסרת תקדים בכל הנוגע לאינטליגנציה

הקטן ביותר והגדול ביותר נפגשים בסוף

האם אינטליגנציה היתה יכולה להיווצר בסדרי גודל גדולים ביקום מאשר שלנו, או קטנים יותר? אמנם, אנו לכודים בין גודלה המקסימלי שנקבע על ידי מהירות האור והמינימלי שנקבע על ידי עיקרון אי הוודאות, אבל למה דווקא סדר הגודל שלנו, ולא אחרים - האם יש בו משהו מיוחד? והאם הקשרים התיאורטיים בין עולם החלקיקים האלמנטריים לקוסמוס כולו מלמדים על קשר אפל יותר בין הקטן ביותר לגדול ביותר בעולמנו? לא ניתן להכחיש את קווי הדמיון בין שתי הרמות הללו: היותן מורכבות מריק עצום שבתוכו כדורי חומר זעירים בתנועות סיבוביות-מחזוריות וביניהם פועלים כוחות ממרחקים

ה-1% החכמים נגד ה-99%

התרבות האוכלוסיה פירושה התרבות הגאונים, אבל למרות התרבות הגאונים גם המורכבות גדלה ומאיצה, עד כדי כך שלא ברור אם הבנת המציאות לא נמצאת דווקא בנסיגה. לקראת שלב ימי ביינימי - שבו רק למעטים יש השכלה רחבה מספיק, יכולת המשגה ותפיסה של המציאות - יש לחזור לשיטות השלטון ימי הביינימית. הפרויקט של מערכת החינוך וההשכלה לכל מטעם המדינה פושט את הרגל לנגד עינינו, ובלעדיו הדמוקרטיה היא אסון

האנטישמיות החדשה

חלוקה מעמדית חדשה הולכת ועולה בעידן המידע. עד כה, כל התגברות של ההשכלה להמונים לוותה בחברה חכמה יותר בכללותה, אולם ככל שהתעמולה הדמוקרטית והאינדיבידואליסטית של המדיה מחניפה יותר לאדם הממוצע, לחכמתו, להבנתו, לכישרונו ולזכויותיו - כך עולים היהירות וההיבריס של הציבור, עד כדי קטסטרופה תרבותית. רק חלוקה מעמדית חדשה בתוך החברה תעצור את הברבריות

עושרן של אומות החדש

אם נסתכל על אומות מנקודת מבט חישובית, נגלה שהעצמה שלהן נובעת משקלול בין המעבדים האנושיים, הלא אנושיים, וארגון צורת החיבור ביניהם - למעין עוצמת חישוב אפקטיבית כללית של המדינה, במקום התל"ג. לעומת זאת, אם נסתכל על תרבויות לפי גודל הזיכרון התרבותי האפקטיבי שלהן, נגלה שניתן למדוד את עושרן וחשיבותן באמצעות פרמטר חיצוני פשטני זה. תרבויות ומדינות שיפנימו תובנה זאת, יבינו שקשה לשנות את המשאבים שלהן - אבל קל יחסית לעבור לאלגוריתמים יותר אפקטיביים, שיתנו להן יתרון יחסי משמעותי, בהתחשב בפרימיטיביות של האלגוריתמים החברתיים שלא הפנימו דבר מהידע האלגוריתמי המשוכלל שהצטבר במחצית המאה האחרונה

על חוסר השימוש במתמטיקה במדיניות ציבורית

למתמטיקה יש עוד פוטנציאל אדיר לשימושים במגוון דיסציפלינות ותחומים שנותרו אנאלפבתים מבחינה מתמטית, וביניהם המגזר הציבורי. בסופו של דבר, הדרישות שלה לפידבק לשם אופטימיזציה תגרום להטמעת תהליכי למידה בממסדים שכיום פועלים באופן שרירותי ומלא הטיות. הטענה שלא כל תוצאה ניתן למדוד מבוססת על שיטות מדידה פרימיטיביות, שידע מתמטי גבוה יותר היה מאפשר להחליף, ובוודאי שהיה מוביל לבחינה מחמירה יותר של מדיניות שכיום מבוססת בעיקר על סברות כרס

די לחמוצים

האם התרבות משרתת את האדם העשיר, או שמא הוא - שלכוד בתוך אתוס העושר הקפיטליסטי ולכן יוצר פעילות כלכלית כמו חמור ומממן את החברה - הוא המנוצל? כחלק מהמיצוי ומהמפנה של הפילוסופיה נגד האינדיבידואליזם, יעלה מושג שיחליף את האדם היחיד מבחינת הערך ומוקד העניין. קרוב היום שהערך של היחיד יובן אך ורק כמשרת התרבות, ולכן גם המוות לא יתפס עוד כבעיה, אלא אך ורק עקרות יצירתית ופגיעה תרבותית. השואה לא תיתפס עוד כשואת היחידים, ושואת התרבות תיתפס כמרכז הפשע

זהירות צבע טרי

השוואה בין אמנות זמננו לספרות זמננו מראה את הקושי האדיר שקיים עדיין ברעיון הפשוט של הזיווג, שהוא בסיס האידיאולוגיה של הזוהר. האיזון בין תוכן לצורה מצריך בשלות ובגרות יוצאת דופן, כי תמיד יש נטייה למיקסום אחד הצדדים, במקום מיקסום של המשמעות - שהיא הזיווג שלהם. לכן דווקא תרגול אמנותי יכול לעזור לאנשים להשתפר בזיווג האמיתי - ובאהבה

התפוצצות הידע הסקסואלי

לא הפורנוגרפיה היא ההשפעה הגדולה ביותר על המיניות כיום - אלא דווקא ההשכלה המינית ההולכת וגדלה ומתפשטת באוכלוסיה, כאשר ידע שפעם היה אזוטרי הופך לנכס צאן ברזל ולידע בסיסי. תקופת ההשכלה והנאורות המינית, יחד עם חידושי המדע שרק לאחרונה החל בחקר מסיבי של המיניות, היא הגעה באיחור של הנאורות לתוך התחום האנושי החשוך, הסודי והפרטי ביותר. צפויה להיות לה השפעה דומה - בעליית רמת העונג האנושי והאושר המיני, תוך הכחדת המורשת המינית הימי ביניימית - לטוב ולרע (איון הקסם והמיסתורין). אלה חדשות טובות לנישואין ולזוגיות - ולמין האנושי

השם אחד

בניגוד למחקר הנוכחי, שרואה בתנ"ך מין עדות למאבקי כוחות שטשטושם לא צלח, בחקיינות למחשבה פוקויאנית, יש לחלץ מהתנ"ך תובנות היסטוריות דווקא באמצעות חשיבה ארספואטית המעניקה קרדיט אדיר לכותבים ולמגמותיהם האסתטיות. השאלה שצריכה להישאל היא איך צמחה האסתטיקה המקראית הייחודית ומדוע דווקא ביהודה וישראל. ואז התשובה מתבקשת: זוהי תוצאה אסתטית הכרחית של המונותיאיזם האיקונוקלאסטי, שבו עבודת האל הפיזי והרגש הדתי העממי שסביבה הוחלפו בלית ברירה בעבודה טקסטואלית סביב דבר האל, שיצרה ספרות גדולה, שבה הושקע מיטב הרגש הדתי העממי. כי מאחורי ספרות גדולה עומד מאמץ תרבותי אדיר - ולא קונספירציה

האינדיאנים של העתיד

מה המשותף בין ההודים ליהודים, שגרם לשתי תרבויות מסורתיות ומשוסעות אלו לבחור בדמוקרטיה כברירת מחדל? מעצמות המאה ה-19, ובראשן בריטניה, עשו טעות אדירה בכך שלא כבשו את סין ויצרו בה קולוניאליזם - ואת תוצאות הטעות הזאת אנחנו משלמים כיום. בדיעבד, הקולוניאליזם הבריטי היה המוצלח מכולם, ולכן יש לשחזר ברית שבנוייה על האימפריה הגדולה ביותר אי פעם, שהצליחה ליצור יותר דמוקרטיות יציבות מכל אימפריה אחרת

הטרגדיה של הפילוסופיה

יכולים להיות שני טעמים אסתטיים עיקריים בצורת הכתיבה הפילוסופית: פילוסופיה שמגלה את מקורה ואת דרך מחשבתה ועוקבת אחרי תחילת התפתחות הרעיונות, ופילוסופיה שמציגה את הרעיונות בצורתם המשוכללת, האסתטית והשלמה ביותר - ומעוררת תדהמה. הטעם השני מלמד פחות לעשות פילוסופיה, והוא מנוגד לעקרונות הפילוסופיה של הלמידה, אך הוא מלמד יותר טוב את הפילוסופיה עצמה, ומעורר תחושת שגב לפילוסופיה ולגובה רעיונותיה - כי הוא זורק את הסולם. אבל יש גם צורה שלישית וטרגית של כתיבה פילוסופית: כשעבודה פילוסופית לא מגיעה להשלמה, ומעוררת צער על האובדן הרוחני, אך גם פותחת פתח להמשך

העוגן העגנוני

מדוע בחר עגנון בשם זה? העניין קשור לתפיסה קבלית נועזת לא פחות מהשבתאות - ביחסים של זיווג השכינה עם האל. התפיסה הזו היא גם מקור המודרניזם העגנוני - והסיבה שזכה להתקבלות מחוץ לעולם הדתי. היקשרות חד צדדית, שיש בה מרכיב גלוי של כורח ומרכיב סמוי של רצון ואיזו אי אפשרות מובנית ותקווה וציפייה חסרות תוחלת, דהיינו עגינות בלשון המסורת - היא זו שקושרת את עגנון למקורות האבסורד המודרני

פילוסופיה של המתמטיקה של העתיד

הפילוסופיה של המתמטיקה, בשאיפתה לנצחיות על-זמנית כמו מושאה, לא לוקחת בחשבון את ההתפתחויות בפיזיקה כמשנות תפיסות יסוד של המתמטיקה. אילולא הצלחתה במדעים - שהיא מוזרה ביותר לפי התמונה המדעית כיום (כלומר זו תמונה לא נכונה כנראה) - כל תפיסת המתמטיקה היתה שונה, כפי שנתפס משחק השח, כלומר כשרירותי ולא כאמת נצחית שבבסיס היקום. המתמטיקה יכולה להיתפס כסוג של ניסוי פיזיקלי שמגלה אמת פיזיקלית בסיסית נמוכה שמתבטאת גם ברמה הגבוהה של החשיבה, כלומר חוק פיזיקלי שלא מוגבל לסדר גודל מסויים רוחבי ביקום אלא חוצה אנכית את כל סדרי הגודל ביקום, ולכן נגיש לנו גם ברמת החשיבה, שמאפשרת לעשות במוח ניסוי פיזיקלי ברמת החלקיקים האלמנטריים ולחדור כך לסודות היקום

העתיד של ישראל

מהי אסטרטגיה בעיני הפילוסופיה של העתיד? ניתוח של יכולות הלמידה של מערכת, לעומת היריבים. כלומר, אין מדובר בתוכן עתידי (מושג בעייתי) אלא בצורה עתידית - לא המטרות הספציפיות נבחנות באסטרטגיה, אלא המתודולוגיה. כך שהבחינה לא סובבת סביב נתונים, או אפילו מגמות וכיוונים, אלא סביב אלגוריתמי למידה שפועלים במערכת. הדגמה של חשיבה אלגוריתמית על ישראל

אם המוסר מת - הכל מותר?

הדגמה של הפילוסופיה של הלמידה המיושמת על תחום המוסר. בניגוד לפילוסופיה של העתיד, שתבחן מעשה מוסרי לפי השיפוט העתידי כלפיו, הפילוסופיה של המוסר טוענת שלא קיים דבר כזה שיפוט עתידי (מתי? בעוד אלף שנה? מיליון? הרי גם בעתיד השיפוט ישתנה ויתהפך שוב ושוב) כאובייקט שאליו ניתן לשאוף (אסימפטוטית). להפך, יש להבין את המוסר כמערכת של למידה בהווה, שאין לנו יומרה עתידית בה (להגיע לגבול), מלבד שאיפה להתקדם (בנגזרת הנוכחית). למעשה, אונטולוגית, העתיד עצמו יוגדר ככיוון ההתקדמות של הלמידה, שנובע ונוצר מתוך הלמידה כתוצר לוואי, ולא כאובייקט מטאפיזי דמיוני שמונח היכנשהו על ציר זמן שלא קיים כרגע

על עיקרון החזרה העצמית

מדוע הוגים חוזרים על עצמם? מדוע מה שהוא פגם ספרותי איננו כלל פגם פילוסופי? אם מבינים למידה כאבולוציה ולא כלמידה המגיעה למסקנה מסויימת, אזי הפילוסופיה עצמה היא מערכת למידה, שבה כל פילוסוף הוא עוד שלב בלמידה, או עוד כיוון לענף אבולוציוני. ובניגוד לסיפור ליניארי, באבולוציה יש חשיבות מכרעת להעתקה, ובלמידה יש חשיבות אדירה לחזרות - להפנמת הרעיון וללמידת השימוש בו, להפיכתו לכלי, ובסוף לחלק ממך. כלומר הרעיונות עוברים תהליך טכנולוגי, שבו הכלי הופך לחלק מהאדם

רשת העניין

אתר התיירות מתרדד לאוסף של זוויות צילום, ולטקס של שחזור צילומים קנוניים, כלומר לפיד של פייסבוק, ולכן מקבל מבנה רוחני דומה. התיירות היא תמיד הקצנה של המציאות, ולכן אפשר להשתמש בה כסיסמוגרף למגמות שאחר כך משתלטות על המציאות, ומצד שני להציע בה אלטרנטיבות. כך למשל, הנסיעה בעבר היתה ממושכת בהרבה וכללה גם מסע פנימי, לעיתים בעל מרכיב דתי או רוחני שלא היה מעוגן חזק בחומר אלא ברוחו ותרבותו של הנוסע. לכן לא כל המסעות היו "ביצועים" של אותו מסלול תיירותי, כאשר כמו בקונצרט התייר או המטייל נמדד ב-"ביצוע". לעומתו, הנוסע הוא מאזין - ודווקא בשל כך גם מלחין

מוסר הרשתות מול מוסר האטומים

אם ניטשה הנגיד את מוסר העבדים מול מוסר האדונים והגחיך בעזרת היסטוריזציה וגניאולוגיה של המוסר את תפיסת הטוב והרע, הרי שדווקא שימוש בהיסטוריה של דוגמאות מוסריות כבסיס פילוסופי יכול לפתור את בעיית היחסיות וההיסטוריות של המוסר. אכן, התפיסה של המוסר משתנה היסטורית - אבל מתוך צידוק פילוסופי של אתיקה שבנוייה על למידה מוסרית. ומה שאנו לומדים כיום על האדם גורם לנו לראות את הקבוצה כאטום המוסרי החדש - ולסגת מהמוסר האינדיבידואליסטי

פילוסוף סלון

פילוסוף הבית של אסכולת נתניה מחפש תלמיד

הגניוס האנושי

הפילוסופיה של העתיד היא למעשה מוכחת בפועל. כמעט אף פעם לא מכירים בגדולת הגדולים בזמן הווה, ולעומת זאת מתפלאים על אנשי העבר שלא הכירו בגדולת הגדולים בימיהם. כלומר - זה בפועל בלתי אפשרי לראות ולהבחין בגדולים בזמן אמת, כי הם באמת לא גדולים מהפרספקטיבה של ההווה, אלא רק מזו של העתיד. לכן רק העתיד יכול לשפוט גדולה. וכך גם ההבנה מי טיפש ומי חכם מצטללת רק בעתיד, כי היא נקבעת לפי התוצאות, והחכם אינו יכול לדעת שהוא חכם והטיפש אינו יכול לדעת שהוא טיפש והגדול לא יכול לדעת שהוא גדול. לכן, חכמה וטיפשות וגדולה אינן ידע או מודעות בהווה, אלא ראיית עתיד

מהי פילוסופיה של הלמידה?

הלמידה הפילוסופית, כמו כל חיפוש בעץ, יכולה להיות דידקטית וסדורה, אבל גם חמדנית ועובדת על עיקרון ההדגמה. כשמדובר בעץ לא סדור - יש יתרון ללמידה פילוסופית מהסוג שהוצג במחברות אלו. כמו באבולוציה, היא כוללת מרכיב של מוטציה רנדומלית, שמתאים לחיפוש במרחב בעל אינסוף מימדים. בסופו של דבר, פילוסופיה היא צורת חשיבה, או ליתר דיוק צורת למידה, והמחברות מדגימות צורת חשיבה ולמידה. אשרי האיש שילמד אותה - ולא ימשיך אותה, אלא ימשיך ללמוד

סוף דבר הכל נשמע

הקדמות לכל פילוסופיה של העתיד

סיכום של מגמות באסכולת נתניה. בהמשך למסורת הפילוסופית המפוארת של מי שלא הובנו כלל בחייהם - מייסד הפילוסוף מסורת חדשה של מי שכלל לא נקראו. הקדמות כסיכום - זהו סיום יאה לפועלה של אסכולה שעסקה בעתיד. כמיטב המסורת הדחוסה של האסכולה, שספרה היחיד מכיל חומר השווה ערך לכאלף ספרי עיון, והמתעבת את השחתת הזמן שבז'רגון הפילוסופי (ששבר שיאים שליליים במאה העשרים, במגמה שמשותפת למסורת האנליטית והקונטיננטלית כאחד), דוחס הנתנייתי את כל תורתו כולה למאמר קצר. ואידך זיל גמור

הסמינר האחרון

טקסט מסוג אחר. סיכום בנקודות שחורות של שבוע הסמינר שנתן הפילוסוף הנתנייתי בסלונו על חלומותיו לעתיד העולם - רגע לפני שעזב את העולם לעולם שכולו עתיד. בסמינר זה השאיר אחריו הנתנייתי ז"ל שפע של כיוונים להתקדמות עתידית, כשהוא עצמו עומד על סף החידלון, ואולי כבר מציץ מעבר לגבול

ימים אחרונים

מוצ"ש: מבוא תיאורטי לחלומות

אלטרנטיבה לפוסט-הומניזם | הכְוונות כמנוגדות לכיוונים מחד גיסא - ולהוראות מאידך גיסא | כוחות מתמטיים ביקום כנגד כוחות פיזיקליים | ההווה הוא הבינוניות (ומגדיר את קו גובה 0), העבר הוא העמוק אבל העתיד הוא הגבוה | לפני פתח מדעי הרוח: "בשער זה אין כניסה למי שלא למד אלגוריתמיקה" | הצבת דרישותיה של הפילוסופיה מן המדע ומן הטכנולוגיה

יום ראשון: חלומות טכנולוגיים

מדוע אירופה ניצחה? | מהי פונקציית ההאצה של העולם? | מודל עסקי לתרבות | רנקינג לאנשים ברשת החברתית | ממשק באמצעות מבט | משרד האוגמנטד ריאליטי | הדפסת בתים ותשתיות | מכונת אמת נוירולוגית | Brainet במקום Internet

יום שני: חלומות חינוכיים

קריאה בגיל שנתיים | לימוד שפת תכנות לכל האוכלוסיה כמו קרוא וכתוב | ללמד ולא לחנך | מס קולג' | כיצד מתקיימת ההסכמה על קאנון? | המחשבים יהיו הילדים שלנו | שואת הרוח חמורה משואת הגוף | ארכיטקטורה חדשה של ארגון לומד | למידה היא בתוך המערכת | עוזר למידה ממוחשבת אישי | כל אדם יהפוך לארגון מודיעין | הפתרון לבעיית הבחירה החופשית

יום שלישי: חלומות מיניים

המהפכה המינית הגברית | ביופידבק מיני | סקסוטכנולוגיה | הנדסה גנטית מינית | התמרת הכסף והלייקים להנאה מינית - עולם שכולו זנות | כשלי למידה כחטאים | עונג כיוצר למידה ועושר כמאיין אותה | הנדסה גנטית חברתית | מין בין ארגונים | אלגוריתם שידוכים | החזרת האיזון בין גברים לנשים באמצעות הטכנולוגיה

יום רביעי: חלומות כלכליים

כלכלת הלמידה | כסף כחיזוק לסינפסות וכשינוי עוצמת הקשרים ברשת | אלגו-קומוניזם | תרבות הלמידה נגד תרבות הצריכה | מעבר הכלכלה לגדלים אינפיניטסימליים של כסף ומהם לכלכלת זרימה רציפה | הצורך המתמטי במדינה הוא בסיס האמנה החברתית

יום חמישי: חלומות פוליטיים

המדינה הנוירולוגית | להילחם באקטואליה באמצעות הפילוסופיה | המדינה הפילוסופית | המנהל הוא מזכירה, והמורה מעליו | מדינת המודיעין | המונופול על המאגר כמונופול על האלימות | הפיכת המדינה לאלגוריתם למידה - והמשפט לקוד על בני-אדם | עדיפים אינספור מעגלי למידה קטנים ממעגל אחד גדול | מטרת העל של המדינה - תור זהב תרבותי

יום שישי: חלומות פילוסופיים

מתודה של הפילוסופיה כמערכת ולא כאוסף תורות | הטכנולוגיה, השפה, האינטליגנציה, התודעה - כאבולוציה של הלמידה עצמה | האבולוציה של הלמידה היא האבולוציה של האדם | הלמידה מסדר הכי גבוה - כהגדרת הפילוסופיה | על היעילות הבלתי סבירה של הפיזיקה והטבע במתמטיקה | הכלל השלישי של הלמידה | הכלל הרביעי של הלמידה | היישום של הכלל הרביעי על המתמטיקה כדרך לפתרון שאלות אי-אפשרות | פילוסופיה של המתמטיקה כלמידה | פילוסופיה של המדע כלמידה: במקום פרדיגמות - הכלל השני של הלמידה ("בתוך המערכת") | הקשר בין הלמידה למושג היהודי של ה-"ברית" | התרומה של ההיסטוריזציה של המערכת ללמידה, כהמשך להגל ולגניאלוגיה הניטשאנית | כיוונים עתידיים לפילוסופיה של הלמידה | מה היה לפני הלמידה בפילוסופיה? - קיצור תולדות הלמידה | בשביל מה באנו לעולם? - ללמוד

יום שבת: חלומות דתיים

הדת אחרי השואה | האדם הוא הדת של המחשב | הדת כחיסון נגד פרדוקס פרמי וכמניע לבינה המלאכותית | טכנולוגיה משיחית להגשמת הנבואות הקדומות | החברה החרדית - חברת העתיד | החסידות כמעבר הבא של רעיונות יהודיים לתרבות העולמית | דת וירטואלית אינטרנטית | האמנות כעתיד הדת וכניצחונה על החילוניות | מכתב התאבדות

מסה על פרדוקס פרמי

בעיית השמיים הריקים - כמין היפוך לקיום האל - מעוררת אימה בכל אדם בר דעת, וזכתה לניסוח מבריק ב-"פרדוקס פרמי" (עליו יש ערך מצויין וטורד מנוחה בויקיפדיה העולמית). על פניה זוהי בעיה הסתברותית-מדעית, אך בעומקה זוהי בעיה פילוסופית מסדר גודל יוצא דופן, שמכריחה את הפילוסופיה לחזור למקורה כערש המדע הפיזיקאלי והביולוגי - ומייצרת פרספקטיבה יוצאת דופן בריחוקה על האדם (על גבול הלא אנושית). אם נק' המבט שלנו על היקום היא בלתי סבירה לחלוטין (סטאטיסטית!), כיצד אנו נראים מהשמיים - מנק' מבטו של היקום?

קונפוציוס של העתיד

"קונפוציוס היהודי" - או "הפרוטו-נתנייתי" - הם כינויו של הוגה עלום שם מלפני ראשית אסכולת נתניה, שהיה אולי מורהו או השראתו הראשונית של הפילוסוף החשוב ביותר בנתניה, שהתכחש אליו אחר כך - כאשר פנה מהגות המזרח להגות המערב. מעט מאוד נשתמר מההגות הפרוטו-נתייתית, שנותרה בחלקה סתומה וחתומה עבור דור שיגלה אותה בעתיד, אך כמה מרעיונותיו של המורה מקדימים את רעיונותיו של התלמיד - ובפרט הפילוסופיה של הלמידה והעתיד. מהפרגמנטים שנותרו נראה שהמדובר במעין חבורה מיסטית שהתקיימה בנתניה הקדומה מסביבו של מורה כריזמטי - וחולה מין. ההגות מסודרת בשני קבצים מתומצתים, אחד של המורה והשני של התלמיד, והיא נמצאה בביתו של הנתנייתי לאחר התאבדותו, והיתה כנראה חומר הקריאה החביב עליו בשירותים, אך הוא הכחיש אליה כל קשר בחייו, וטען שלא קרא בה מימיו ולא הושפע ממנה כלל

מסות

פרקי מבוא בולטים למחשבתה של אסכולת נתניה, מהם כדאי להתחיל את ההיכרות עימה

מסה על תולדות הפילוסופיה

הפילוסופיה כפי שלא נראתה מעולם: מסה תמציתית במיוחד שמפרקת ומרכיבה מחדש את כל תולדות הפילוסופיה המערבית מנקודת מבטה של הפילוסופיה של הלמידה. עוד יצירת מופת קטנה מבית מדרשה של אסכולת נתניה (זמן קריאה משוער: 15 דקות של תהילה)

מסה על הלמידה

הצגה קצרה של הפילוסופיה של הלמידה - כיורשת של הפילוסופיה של השפה. מדוע הלמידה היא פרדיגמה? ומדוע הלמידה איננה רק פרדיגמה ואיננה בעיקר פרדיגמה, ולמעשה מציבה אלטרנטיבה רדיקלית בניצב למחשבה הפרדיגמטית, ומחליפה אותה במחשבה למידתית? על ההבדל שבין תלמיד חכם לאוהב חכמה, שהוא כפער בין התלמוד לפילוסופיה. פער פרדיגמטי זה אמנם ייסד את הפילוסופיה כתחום החכמה, אבל הטה אותה הרחק מה-"למידתיות", כשרק כיום מתאפשרת הסינתזה בין החכמה ללמידה

מסה על ארבעת הפוסטולטים של הלמידה

הלמידה היא העתיד: מסה קצרצרה שמנתחת את הלמידה למרכיביה ונותנת בהם סימנים - בהתאם לארבעת הכללים שפותחו בסמינריון הנתנייתי המסכם. המסה שלפנינו מקבילה אותם לארבעת הענפים המרכזיים בפילוסופיה, שמקבלים גירסא למידתית: הפילוסופיה של השפה מוחלפת בפילוסופיה של הלמידה, האתיקה מותמרת לאתיקה של למידה, האפיסטמולוגיה מנוסחת כאפיסטמולוגיה למידתית והאסתטיקה כאסתטיקה למידתית. כך עושים את זה: למידה אודות הלמידה

על יועץ הלמידה

על המקצוע של המאה ה-21, שישלב את הטיפול ביחיד (פסיכולוג) והטיפול בארגון (יועץ) והטיפול במערכת (מנהל) - כי היחיד והארגון יובנו שניהם כמערכת. עם התפשטות המהפכה הלמידתית, נגלה שכולנו יועצי-למידה, חצי נחוצים וחצי מיותרים, כי המצב החצוי הוא המצב היועצי - והמצב הלמידתי. עצה היא הכוונה - לא הוראה, ולא אפשרות בלבד, אלא מצב ביניים בין אפשרות להוראה. המצב הלוגי הייחודי הזה, בין האפשרי להכרחי, שוכן במרחב שבין שפה לתכנות, כלומר במרחב שבו מתרחשת הלמידה

פרגמנטים: תורת המורה

אוסף הכְוונות העוסקות בארבעת עקרונות הלמידה - ובגרסאות למידתיות של ענפי הפילוסופיה השונים - במסורת הכתיבה הפילוסופית הפרגמנטרית

על הוודאות: גרסת פילוסופיית הלמידה

לקראת הסוף - חזרה אל הבסיס

התדרדרות הארץ


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מלחמת העולם האפס - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut16" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/womenvsmen.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מלחמת העולם האפס

לאחר עשרות שנים שבהם הפוליטיקה המינית היתה הפוליטיקה המרכזית, בעצם אין להתפלא שהסכסוך נגרר למימדים אלימים. הרי הטרור המיני כבר היה קיים הרבה לפני כן

מאת: היסטוריון חדש

למה פרצה המלחמה? - האסכולה הנוירו-היסטורית נגד ההיסטוריונים של התודעה  (מקור)

המלחמה הראשונה של המאה הבאה היתה חסרת תקדים, ועם זאת המלחמה הישנה ביותר בעולם. רבים מההיסטוריונים טענו שהיא היתה המלאכותית מבין כל מלחמות העולם, אבל פוליטיקאים רבים טוענים שהיא היתה הטבעית ביותר, ושהפלא הגדול הוא שלא התרחשה לפני כן, כי היא התנהלה בין שתי קבוצות שהחלוקה ביניהן בסיסית יותר מאשר כל חלוקה לאומית או דתית או שבטית או כלכלית, באמת שני סוגים של בניאדם, כמעט שתי חיות שונות, כפי שהוכיחה הלחימה: גברים ונשים.

לטענתם, ברגע שהטכנולוגיה הפיזית ביטלה את היתרון הגברי הגופני בלחימה, זה היה רק עניין של זמן עד שתתפרץ איבה של אלפי דורות בין שני המגדרים. כמובן שהיו משפחות שנקרעו בין שני המחנות, וכמו בכל מלחמה לא כולם השתתפו, אבל גילויי האלימות היו נרחבים, לעיתים בתוך אותה משפחה, ושדה הקטל הגלובלי שנוצר הפך את כל העולם לחזית.

יש שרואים את הבסיס למלחמה בהיווצרות אזורים ומדינות בעלי ציביון מיני מוגדר, מדינות נשיות ומדינות גבריות, שהתנסו בסוגים שונים של משטרים, משליטה של אחד המינים, ועד העדפות ואפליות שונות, ולעיתים אפילו עבדות ואפרטהייד. אנשי המאות שעברו לא יכלו לדמיין כיצד מיליוני גברים יחיו ואף יהגרו למדינות שבהן ממוסדת נחיתות הגבר, ויטענו בעצמם לנחיתותם המינית, הרגשית והתרבותית ולפעמים אף השכלית בפני המעמד - או במקומות מסויימים הגזע - הנשי העליון. כיצד גברים אלו יכריזו שההיסטוריה עיוותה את מקומו הטבעי של הגבר בתחתית הסולם החברתי, וישאפו סיפוק רב ממעמדם החדש, ויצהירו שהם מאושרים יותר ואף מסופקים יותר מינית במטריארכיה.

כיצד מיליוני נשים וגברים מאוכזבים אחד מהשני, ושונאים אלה את אלה, יעברו למדינות שבהם רק מין חד מיני הוא חוקי, או בסיפוק מרובוטי בובות וזונות מהמין השני. כיצד שיעור הגירושין שהגיע כמעט ל100% ושיעור הפגיעות המיניות האדיר וחוסר האמון המוחלט במין השני, יחד עם מות האהבה, המצאת תחליפים מיניים, וההשמדה של מוסד המשפחה, יביא מיליארדי בני אדם לזרועות מנהיגים כריזמטיים הניזונים משנאה מינית ומהפצתה, ואפילו פאשיסטיים מגדריים, כולל כאלה הקוראים להשמדה מוחלטת של המין השני, מאחר שהטכנולוגיה כבר לא זקוקה לו לרבייה.

כמובן שהיו חברות שיוויוניות או מדיניות קוויריות משונות שהיו ניטרליות בעימות, אך לאחר עשרות שנים שבהם הפוליטיקה המינית היתה הפוליטיקה המרכזית, בעצם אין להתפלא שהסכסוך נגרר למימדים אלימים. הרי הטרור המיני כבר היה קיים הרבה לפני כן, בתאים קיצוניים, ובחירת המטרות הפרובוקטיביות שלו התסיסה את המגדרים אחד נגד השני. נשים שסירסו גברים, וגברים שאנסו נשים - אלה היו מעשי טרור שסירטונים שלהם פורסמו כל יום והלהיטו את הרוחות במשך שנים. תנועת הנשים שהיתה מוכנה להוליד רק בנות, או תנועת הגברים שהחליפו את הנשים ברחם מלאכותי והולידו רק גברים - אלה היו הניצנים של החלוקה החדשה-עתיקה של החברה האנושית.

היסטוריוניות טענו שהאיבה היא תוצר של אלפי שנות דיכוי והיסטוריונים טענו שדווקא הדיכוי הנגדי הוא שהוליד את השנאה, ובמיוחד ההסתה הנשית. היסטוריונים של הרעיונות טוענים שהאיבה המגדרית נעוצה עוד לפני כן, בחלוקה של התרבות האנושית לשתי תרבויות דה-פקטו: תרבות נשית ותרבות גברית. הם מצביעים על הרגע בהיסטוריה שבו ספרות נשים נקראה ונכתבה בעיקר בידי נשים וספרות גברים נקראה ונכתבה בעיקר בידי גברים, עד שנוצרו שתי מסורות תרבותיות מקבילות ועוינות במידה רבה, וכל תחומי האומנות, העניין, ואף התרבות הפופולארית התפצלו לשני מגדרי רוח שזלזלו אחד בשני. הגשרים התרבותיים המעטים והשבריריים שנבנו ביניהם הלכו והתמוטטו. אפילו השפה נשמעה כבר שונה.

למעשה, השוני הנוירולוגי בין שני המינים יצר שתי מציאויות אלטרנטיביות, ברגע שהעיתונות והתרבות התאימה עצמה בצורה כל כך הדוקה ואישית למוח הצרכן, והאינטרסים המיניים המנוגדים באופן טבעי (כן הטבע הוא שיצר את חוסר ההתאמה המובנה הזה) היו שורש התיעוב - כך לפי האסכולה של הנוירו-היסטוריונים. הדתות הגבריות והנשיות שציירו את המין השני בצבעים דמוניים ויחסו לו טומאה ותועבה הואשמו גם הן, במיוחד בידי זרם היסטוריונים של התודעה. מרגע שהנצרות התפצלה בין נצרות של מרים לזו של ישו, ומרגע שמאמינות רבות טענו שאלוהים היא אישה, טענה אסכולה זאת, נזרע זרע הפורענות.

ולאחר שהפילוסופיה המערבית התפצלה לפילוסופיה גברית ופילוסופיה נשית (כפי שבעבר היו המסורת הקונטיננטלית והאנליטית) שמושגיהן שונים ואין ביניהן שיח מגשר, העימות הפיזי היה רק תוצאה רחוקה של העימות הרוחני, שאפשר לראות אותו עוד בעימות העתיק בין אלוהים והשכינה, או בין זאוס להרה, או בכל מיתולוגיה קדמונית אחרת. מלחמת העולם שהרסה את המין האנושי היתה התגשמות נבואה עתיקה כמו המין עצמו.

תרבות וספרות