html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ערב כניסת החג - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor59" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nerot.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ערב כניסת החג

היא כועסת עלי שלא עניתי לה לסמסים, וכל השיחה כעוסה למרות שאני לא רוצה שיצא לא נחמד, אבל האמת שגם אני מאוד כועס, וכל הכעס כבוש כזה, אצל שנינו. ואני אומר שביקשתי שלא תכתוב ושאני לא רוצה לשמוע ממנה אף פעם בחיים אי פעם לא משנה מה יקרה, לא משנה אפילו אם היא באמת תצטרך אותי גם, הכוונה. ובסוף אני לא מצליח להתגבר על זה ושואל, כי אם אנחנו כבר מדברים - ואני בכלל לא רציתי לדבר - אבל את יודעת

מאת: בת פלוני לפלוני

הדלקת נרות וזיווג הנשמות  (מקור)

חלמתי עליה שההורים שלי (עדיין בחיים) מתקשרים אליה למרות שאני לא רוצה. הם רק רוצים לומר לה שנה טובה או פסח שמח ומתעקשים. ואמא שלי ז"ל מתקשרת ואני עומד לידה בשיחה, ומבין ממה שהן אומרות שהיא בהיריון ושומע ובסוף נמאס לי ואני לוקח את הטלפון והיא ממשיכה לדבר, ואני בשקט, וחושבת שזה עדיין הם והיא ממשיכה לספר ולספר בלי סוף דברים לא חשובים שהיא עושה, ולא מגיעה לדברים אישיים ואני מחכה שהיא תמשיך לדבר אולי תגלה לי משהו, ומצד שני מתפלא כמה היא מסוגלת לדבר עוד ועוד בלי לחכות לתגובה מהצד השני, ובסוף נמאס לי ואני אומר לשפופרת שזה אני מה שלומך, אבל יוצא לי קול כעוס כזה, כי לא שלטתי בקול כי חשבתי לעשות קול נחמד, ואני הולך ומתקרב לבית שלה תוך כדי שיחה בערב החג, היא גרה באחוזה כזאת ואני מדבר איתה מהחצר והולך בחצר מסביב לבית, והיא כועסת עלי שלא עניתי לה לסמסים, וכל השיחה כעוסה למרות שאני לא רוצה שיצא לא נחמד אבל האמת שגם אני מאוד כועס וכל הכעס כבוש כזה, אצל שנינו.

ואני אומר שביקשתי שלא תכתוב ושאני לא רוצה לשמוע ממנה אף פעם בחיים אי פעם לא משנה מה יקרה, לא משנה אפילו אם היא באמת תצטרך אותי גם, הכוונה. ובסוף אני לא מצליח להתגבר על זה ושואל, כי אם אנחנו כבר מדברים ואני בכלל לא רציתי לדבר אבל את יודעת שההורים שלי מתים עליך - ואני מקווה שזה מרכך אותה לשמוע את זה - והם לא רצו לשמוע לי, אז אני שואל אותה מה כל כך מהר את בהיריון עוד לא עברו שלושה חודשים, ופחות אכפת לי מההריון גם אם הוא בטעות, וכנראה שהוא בטעות והיא התלהבה ממנו, אבל איך היא בכלל הגיעה למצב כזה, ואני שואל האם את בקשר עם האבא כי ברור לי שיש אבא. וכל זה למרות שכבר אין זמן להאריך בשיחה כי לקח זמן להגיע אליה, ותכף נכנס החג, שעוד לא ברור לי אם זה פסח או ראש השנה, ואני אפספס את ההדלקת נרות.

והיא אומרת מה זאת אומרת הוא גר כאן אתי כבר התחתנו, הוא הבחור הכי מדהים הכי טוב שהיה לי, לא צריך יותר זמן מזה כשזה בחור כזה. ואני מנסה להבין ממנה מה כבר יש בו שאין בי, וברור לי שהרבה מסביבה חושבים שהיא השתגעה שהיא בהיריון כל כך מהר אבל לה טוב, ואם ככה כולם מסביב אז אולי הבחור באמת פחות טוב ממה שהיא אומרת. אבל לה נוח מאוד והיא רגועה ושלמה עם עצמה שאף פעם לא ראיתי אותה ככה ממש נהייתה נערת כפר וטוב לה להיות בהריון, היא עומדת ומנקה את החלון בשירותים וממש לא אכפת לה להיות בהריון באמצע ההתמחות (למרות שאיך זה מסתדר בכלל? זה לא. היא הפסיקה ללמוד). והיא גם השמינה מאוד מההיריון ונהייתה עגלגלה לגמרי אפילו שזה רק צריך להיות בהתחלה, וההיריון עצמו פחות מציק לי כי זה בעתיד, למרות שנראה שזה מתקדם מאוד, אבל ברור לי שלא יכול להיות יותר מדי מתקדם, ולכן בניגוד לאחרים שמכירים אותה ומשתגעים אני יכול להיות רגוע כי ממילא יש עוד זמן (למרות שלא נראה שהיא בקטע של הפלה, אבל אני מכיר אותה שעוד הכל יכול לקרות). אלא יותר אני לא מבין מה קרה איך יכול להיות הרי היא מה זה לא יציבה ולא סגורה על עצמה והנה עכשיו ככה.

ואני מנסה לברר בסוף איתה מחוסר ברירה - כי אני מכיר אותה שלא עונה לשאלות "חצופות" ושגם אם עונה אי אפשר לסמוך - מה קרה לה איך זה (היא הרי יודעת במשתמע מה אני חושב עליה, אבל ברור לי שהיא חושבת שאני טועה, ובוודאי עכשיו שהיא השתנתה וזה ויכוח ארוך בינינו שהיה) והיא לא רוצה לספר, אולי כדי לא לפגוע בי או משהו אחר (אי אפשר לדעת), וגם אני הרי רוצה לספר לה על אישתי שהיא מצויינת ושגם אני מצאתי, אבל לא בא לי לספר לה על החיים שלי ולא רוצה לפגוע בה, ומבחינתי שהיא תחשוב שאני מסכן שעוד לא מצאתי ולא מגיע לה לדעת, אחרי שהיא פגעה בי יותר מכל אדם אחר בעולם. אחרי שאהבתי אותה יותר מכל אחת אחרת.

והיא שואלת למה לא שלחתי לה את החלומות שהיא ביקשה לראות, ואני אומר שזה לא עניינה ויום אחד היא תראה אותם באינטרנט - אני מנסה לומר את זה ברכות כדי לפייס אותה, ולומר לה בזה בעצם שיום אחד אני כן אצליח איתם כדי שהיא תתחרט בלב שלה. אבל היא כולה עסוקה בכמה הבחור מדהים, וכמה היא הכי אוהבת אותו, יותר משאהבה אי פעם לפני כן (ואני הרי מכיר אותה שהיא יכולה לאהוב בטירוף ממש), ולכן בהריון כל כך מהר וזה בסדר וזורחת כמו עיגול שמש.

והנה כבר נהיה ערב, וכבר היתה שקיעה והחג כבר נכנס והוא חזר, מגיע הבחור הביתה, בלי חליפה בלי כובע בלי כיפה חילוני (!), ומייד רואים שהוא לא בסדר, הפנים שלו מכוערות הוא נמוך ממני בראש מדבר בצורה מוזרה ואני לא מבין מה היא מצאה בו, אולי הוא חכם ואני מתחיל לחקור אותו לפניה כי היא לא אומרת עליו כלום, שאלות כמו של חקירה מאיפה הוא בארץ. והוא אומר מהשדה בירושלים יש שם איזשהו שדה ענק באמצע העיר אם אני זוכר, כי הוא אולי חושב שאני חבר שלו? ושהוא עבר אליה פה כלומר הוא עבר לגור אצלה ולא להפך, והוא מדבר כמו דפוק לגמרי ועונה לכל שאלה כי הוא תמים, ואני שואל מה אתה עושה בחיים והוא אומר אני נהג, מהנהגים, אתה יודע מה זה נהגים? ואני לא מבין מה היא מצאה בו (אחרי שאותי היא לא רצתה כי לא הייתי מספיק טוב - וגם לא הרווחתי כסף), ושואל אוקי מה למדת, אולי הוא למד משהו מגניב, כמו מתמטיקה או פילוסופיה. והוא אומר אדמיניסטרציה, אתה יודע מה זה? ואני כבר לא צריך לשאול איפה הוא למד בתיכון (הוא לא נראה כמו מישהו שלמד בישיבה) למרות שהוא יענה לי.

והוא, במקום סידור לעשות קידוש, פותח לי איזה ספר מחזור ורואים שם דברים שהוא כתב, ואני חושב אולי היצור הזה מוכשר בכתיבה הוא בטח כותב נהדר וחכם גאון נורא אם היא רוצה אחד כזה, כי אני יודע שיש לה סטנדרטים בשמיים ואף אחד לא מספיק טוב בשבילה, וכי משהו צריך לפצות, וזה צריך להיות משהו מטורף, בהתחשב במצב, ואני רואה שהוא כתב שם שירים כמו ילד מפגר. ואני שואל אותה מה הוא אולי מעולה בצורה יוצאת דופן בסקס, מה מצאת בו, זה כנראה חייב להיות זה כי אחרת מה היא עושה איתו, והיא אומרת: זה לא הדבר הכי חשוב, מה שחשוב זה שאני הכי אוהבת אותו כמו שלא אהבתי אף אחד אחר אף פעם וכל השאר שהיו, הבחורים האחרים, זה כלום לעומתו. ושהיא הכי מאושרת ומאוהבת שהיא היתה אי פעם, או שאפשר בכלל להיות, ושזה זה. וכשזה זה זה זה.

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

היהדות החדשה

ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב

מאת: אין לה מנחם

חלימה דתית חדשה - על צוואר היהדות מונחת ברירה חדה: אם אלוהים יחיה התורה תמות, ואם התורה תחיה אלוהים חייב למות (מקור)

חלמתי שלא יכול להיות. אחרי השואה, אחרי המדינה, אחרי האינטרנט - הגיעו מים עד נפש. הגיע זמן הגאולה. לא יתכן שהיהדות תישאר כפי שהיא אחרי השואה. ואם גם המדינה הכזיבה, ואם אפילו האינטרנט, ראשית צמיחת גאולתינו, איכזבה - צריך לקחת את המשיח לידיים. זה מפלצתי שאלוהים ימשיך לשבת לו שם בשמיים ואנחנו נמהר בבוקר ליטול ידיים ולהספיק למניין. להתפלל אחרי אושוויץ זו כפירה, להמשיך עם מצוות כרגיל זו עבירה, וחמור מכל - אי אפשר להמשיך לחלום כאילו כלום על ביאת המשיח. הפנטזיה חייבת להגיב למציאות - והחלום צריך להגיב לסיוט. חייבים מענה דתי. והמשימה הדתית הראשונה במעלה היא תמונת עולם קבלית חדשה - כי הקודמת כבר לא קבילה. ואני יוצא להציל את היהדות מעצמה: מנסה מהמיטה להציל אותה ממיתה רוחנית.

ואני מבין שחייבים להסתכל לשואה בלבן של העין. האינטואיציה של המוני עם ישראל - קול המון כקול שכינה - לא יכולה שלא להיות נכונה: הקב"ה נרצח בשואה. רק בנוגע לתורה הם טועים - כי התורה היא עצמאית. התורה יכולה לחיות גם אם אין יותר אלוהים. דווקא אם אבא מת - להמשיך אותו זו שיא האהבה אליו. היהדות כיום היא מנהג אבלות, פולחן אבות, כי השואה היתה המאורע הקבלי שבו הסטרא אחרא קבר את הקב"ה - ואיתו את היהדות הישנה. לכן חייבים להביא את המשיח, כדי שאלוהים יחזור לעולם בתחיית המתים או בעולם הבא. אבל אם אף אחד לא מגדל ילד כמשיח, אז איך משיח יכול לבוא?

ואשתי בהריון ראשון, אחרי כל כך הרבה שנים וטיפולים - ואני חושב: למה לא? ואני מחליט לגדל את הבן שלי כמשיח. וכשאשתי לא שומעת אני קורא לו "ינוקא, משיח חמוד שלי" ומנסה ללמד אותו את שם מ"ב אותיות הקדוש של אלוהים לפי הקבלה, שזו תהיה המילה הראשונה שלו, במקום אבא: אבגיתצקרעשטננגדיכשבטרצתגחקבטנעיגלפזקשקוצי... וכשאשתי נרדמת מרוב עייפות אני מקריא לו בלילות זוהר לעריסה עד שהוא נרדם, כי אומרים שזה מפתח את המוח: ארמית כשפה ראשונה. מי יודע מה יצא מראש שגדל ככה? וככה נוכל להמציא את החלום היהודי מחדש. גאולה בשיטה הביתית: עשה זאת בעצמך.

וכל בוקר הרך הנולד נותן לי במתנה קקי טרי על הבוקר, ואני נזכר בדברי הגמרא שהשיטה לבחון משיח היא האם הוא "מריח" ודן, ואני מתרגש. הנה, הנבואה מתגשמת. ואני מחביא את החיתולים בארון הספרים שאשתי לא תראה, הרי הקקי של המשיח בוודאי יותר קדוש מדברי התורה שלי, יש בו בטח סודות עליונים, שהתחתונים עוד לא יכולים לקבל, ולכן שומרים אותו בטיטולים. בעתיד זה עוד יהיה בושם מיוחד, שכיום אנחנו עוד לא מוכנים לרוחניות שלו, ולכן זה מריח לנו כמו קקי. ואני גם מבין היטב שאין משיח ללא חמור. אז אני עושה דיאטת עשבים ומתאמן בלעשות גללים של חמור, גונב את העגילים הענקיים של אשתי כדי להאריך אוזניים, מתאמן בנעירות מול המראה, ובכלל נהיה מטומטם באופן כללי. ואני שואל אותו: מה עושה חמור? אי אה. מה עושה משיח? והוא פורץ בבכי. בדיוק כמו רשב"י ברגעי השיא של הזוהר הקדוש. איזו נשמה, איזה מלאך! שרף עליון.

ואשתי עושה הכול כדי לדכא אותי. היא חוזרת מטיפת חלב ומבשרת לי ביובש: כל הגמרא שהקראתי לו לפני השינה - והיקף הראש שלו עלה רק בסנטימטר אחד. גרוע מזה, היא מנסה להרעיל את המשיח עם כל מיני ספרי ילדים של כופרים וגויים. ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב. ואני לא מוותר לאשתי: משלי שועלים הם עכשיו משלי שטריימלים, כיפה אדומה היא כיפה שחורה, והזאב הרע הוא שטריימל, שבנות ילמדו לא לחשוק בשטריימל. והכי אני גאה בעיבוד שלי למעשה בחמישה בלונים, שנקרא עכשיו מעשה בחמישה רבנים, אחרי שהוספתי לבלונים שטריימל, פאות וזקן. אנא בצלאל אל תצטער, נביא לך אדמו"ר אחר. לא נורא אהרון, זה סופו של כל גאון. ואני מרגיש איך הילד חווה התעלות כל פעם בסוף כשהגאון האדום עולה לשמים.

ולכל מקום אני לוקח את הילד כמו חמור במנשא על הגב. ואשתי אומרת: תן לו ללכת בעצמו, תן לו לזחול. -מה? אשתי מנסה להפוך את הילד לנחש! ואשתי שכבר יודעת קצת עם מי יש לה עסק אומרת לי: כן, כי נחש זה בגימטריא משיח. ואני בהלם. מאיפה היא יודעת? מה, כבר מרגישים עליו? או שכוחות הסטרא אחרא שוב מנסים להחמיץ את הגאולה? השטן! מי סיפר לה? ואני אוכל את עצמי כל אחר הצהריים: או ש... או ש... ואני מסתכל חסר אונים איך היא עושה איתו את כל השטויות של תינוקים, והם צוחקים צוחקים צוחקים. שייהנו, זו הפעם האחרונה שלהם.

ובלילה אני בוכה במיטה, והוא מתעורר וזוחל אל מרגלותי בחושך. ובשקט מוחלט, שאשתי לא תתעורר מהחלום שלה, אני לוקח אותו על הגב שלי, ונושא אותו דרך הרחובות הריקים והמתים, אל טבור העולם. ואנחנו נכנסים כשהוא רוכב עלי לתוך העיר העתיקה, עולים אל ראש ההר, ואני משכיב על אותו על הסלע, קושר אותו שלא יברח, ושואל בחושך המוחלט: אתה סיפרת לאמא?

חיי לילה

source: hitdarderut-haaretz

title: היהדות החדשה - חיי לילה - התדרדרות הארץ

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>היהדות החדשה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor73" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nativity.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

היהדות החדשה

ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב

מאת: אין לה מנחם

חלימה דתית חדשה - על צוואר היהדות מונחת ברירה חדה: אם אלוהים יחיה התורה תמות, ואם התורה תחיה אלוהים חייב למות  (מקור)

חלמתי שלא יכול להיות. אחרי השואה, אחרי המדינה, אחרי האינטרנט - הגיעו מים עד נפש. הגיע זמן הגאולה. לא יתכן שהיהדות תישאר כפי שהיא אחרי השואה. ואם גם המדינה הכזיבה, ואם אפילו האינטרנט, ראשית צמיחת גאולתינו, איכזבה - צריך לקחת את המשיח לידיים. זה מפלצתי שאלוהים ימשיך לשבת לו שם בשמיים ואנחנו נמהר בבוקר ליטול ידיים ולהספיק למניין. להתפלל אחרי אושוויץ זו כפירה, להמשיך עם מצוות כרגיל זו עבירה, וחמור מכל - אי אפשר להמשיך לחלום כאילו כלום על ביאת המשיח. הפנטזיה חייבת להגיב למציאות - והחלום צריך להגיב לסיוט. חייבים מענה דתי. והמשימה הדתית הראשונה במעלה היא תמונת עולם קבלית חדשה - כי הקודמת כבר לא קבילה. ואני יוצא להציל את היהדות מעצמה: מנסה מהמיטה להציל אותה ממיתה רוחנית.

ואני מבין שחייבים להסתכל לשואה בלבן של העין. האינטואיציה של המוני עם ישראל - קול המון כקול שכינה - לא יכולה שלא להיות נכונה: הקב"ה נרצח בשואה. רק בנוגע לתורה הם טועים - כי התורה היא עצמאית. התורה יכולה לחיות גם אם אין יותר אלוהים. דווקא אם אבא מת - להמשיך אותו זו שיא האהבה אליו. היהדות כיום היא מנהג אבלות, פולחן אבות, כי השואה היתה המאורע הקבלי שבו הסטרא אחרא קבר את הקב"ה - ואיתו את היהדות הישנה. לכן חייבים להביא את המשיח, כדי שאלוהים יחזור לעולם בתחיית המתים או בעולם הבא. אבל אם אף אחד לא מגדל ילד כמשיח, אז איך משיח יכול לבוא?

ואשתי בהריון ראשון, אחרי כל כך הרבה שנים וטיפולים - ואני חושב: למה לא? ואני מחליט לגדל את הבן שלי כמשיח. וכשאשתי לא שומעת אני קורא לו "ינוקא, משיח חמוד שלי" ומנסה ללמד אותו את שם מ"ב אותיות הקדוש של אלוהים לפי הקבלה, שזו תהיה המילה הראשונה שלו, במקום אבא: אבגיתצקרעשטננגדיכשבטרצתגחקבטנעיגלפזקשקוצי… וכשאשתי נרדמת מרוב עייפות אני מקריא לו בלילות זוהר לעריסה עד שהוא נרדם, כי אומרים שזה מפתח את המוח: ארמית כשפה ראשונה. מי יודע מה יצא מראש שגדל ככה? וככה נוכל להמציא את החלום היהודי מחדש. גאולה בשיטה הביתית: עשה זאת בעצמך.

וכל בוקר הרך הנולד נותן לי במתנה קקי טרי על הבוקר, ואני נזכר בדברי הגמרא שהשיטה לבחון משיח היא האם הוא "מריח" ודן, ואני מתרגש. הנה, הנבואה מתגשמת. ואני מחביא את החיתולים בארון הספרים שאשתי לא תראה, הרי הקקי של המשיח בוודאי יותר קדוש מדברי התורה שלי, יש בו בטח סודות עליונים, שהתחתונים עוד לא יכולים לקבל, ולכן שומרים אותו בטיטולים. בעתיד זה עוד יהיה בושם מיוחד, שכיום אנחנו עוד לא מוכנים לרוחניות שלו, ולכן זה מריח לנו כמו קקי. ואני גם מבין היטב שאין משיח ללא חמור. אז אני עושה דיאטת עשבים ומתאמן בלעשות גללים של חמור, גונב את העגילים הענקיים של אשתי כדי להאריך אוזניים, מתאמן בנעירות מול המראה, ובכלל נהיה מטומטם באופן כללי. ואני שואל אותו: מה עושה חמור? אי אה. מה עושה משיח? והוא פורץ בבכי. בדיוק כמו רשב"י ברגעי השיא של הזוהר הקדוש. איזו נשמה, איזה מלאך! שרף עליון.

ואשתי עושה הכול כדי לדכא אותי. היא חוזרת מטיפת חלב ומבשרת לי ביובש: כל הגמרא שהקראתי לו לפני השינה - והיקף הראש שלו עלה רק בסנטימטר אחד. גרוע מזה, היא מנסה להרעיל את המשיח עם כל מיני ספרי ילדים של כופרים וגויים. ואני מחכה שהיא תלך, ואת כל בובות החיות הטמאות אני הופך לחיות טהורות, מצייר להן פרסה ושסע, ומדביר מהבית שרצים כמו מיקי מאוס. וגם את הספרים אני מתקן: את פו הדוב אני הופך לפו העוף, את קופיקו לצדיקו, את מיץ פטל למיץ ענבים לקידוש ולהבדלה, שלגייה ושבעת הגמדים הופכת לשכינה ושבעת החרדים, ואת הקוסם מארץ עוץ אני הופך פשוט לאיוב. ואני לא מוותר לאשתי: משלי שועלים הם עכשיו משלי שטריימלים, כיפה אדומה היא כיפה שחורה, והזאב הרע הוא שטריימל, שבנות ילמדו לא לחשוק בשטריימל. והכי אני גאה בעיבוד שלי למעשה בחמישה בלונים, שנקרא עכשיו מעשה בחמישה רבנים, אחרי שהוספתי לבלונים שטריימל, פאות וזקן. אנא בצלאל אל תצטער, נביא לך אדמו"ר אחר. לא נורא אהרון, זה סופו של כל גאון. ואני מרגיש איך הילד חווה התעלות כל פעם בסוף כשהגאון האדום עולה לשמים.

ולכל מקום אני לוקח את הילד כמו חמור במנשא על הגב. ואשתי אומרת: תן לו ללכת בעצמו, תן לו לזחול. -מה? אשתי מנסה להפוך את הילד לנחש! ואשתי שכבר יודעת קצת עם מי יש לה עסק אומרת לי: כן, כי נחש זה בגימטריא משיח. ואני בהלם. מאיפה היא יודעת? מה, כבר מרגישים עליו? או שכוחות הסטרא אחרא שוב מנסים להחמיץ את הגאולה? השטן! מי סיפר לה? ואני אוכל את עצמי כל אחר הצהריים: או ש… או ש… ואני מסתכל חסר אונים איך היא עושה איתו את כל השטויות של תינוקים, והם צוחקים צוחקים צוחקים. שייהנו, זו הפעם האחרונה שלהם.

ובלילה אני בוכה במיטה, והוא מתעורר וזוחל אל מרגלותי בחושך. ובשקט מוחלט, שאשתי לא תתעורר מהחלום שלה, אני לוקח אותו על הגב שלי, ונושא אותו דרך הרחובות הריקים והמתים, אל טבור העולם. ואנחנו נכנסים כשהוא רוכב עלי לתוך העיר העתיקה, עולים אל ראש ההר, ואני משכיב על אותו על הסלע, קושר אותו שלא יברח, ושואל בחושך המוחלט: אתה סיפרת לאמא?

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

קטע היומן שאיתחל את אסכולת נתניה

הדף הזה היה תלוי בכניסה לסלון הפילוסוף וכל מי שנכנס נדרש לקרוא אותו לפני שיבזבז את זמנו של הפילוסוף

מאת: המחבר - לא ידוע

כל מי שנכנס לפילוסוף נדרש לדעת את הסיסמא שבדף, שהפכה לקריאת הקרב של האסכולה בכל תחומי הדעת (מקור)

אני מחליט, בצורה צינית, לגלות מה השלב הבא בפילוסופיה. ואני הולך לספריה הלאומית וקורא במדפים. ויוצא משם, שקבוצת הפילוסופים הגדולים המינימאלית, שאי אפשר להחסיר ממנה אצבע אחת (כלומר: שאין אף אחד שקטן וחשוב פחות במובהק מהאחרים), אפשר למנות אותה על יד אחת: אפלטון, אריסטו, דקארט, קאנט, ויטגנשטיין. ובין 3 האחרונים יש מרווח קבוע של 140 שנה, כלומר לכל פילוסופיה בעת המודרנית יש 70 שנה של עליה, ואז הגעה לשיאה, ואז 70 שנה של ירידה. כך ש-70 שנה אחרי האחרון צפוי להתחיל שלב חדש (כלומר עכשיו), שיגיע לשיאו בעוד 70 שנה. ומהו השלב הזה?

כי בכל תקופה יש מילה אחת, רעיון מכונן, שבאורח נס מופיע פתאום בכל הדיסציפלינות, כולל מה שמגלים במדעי הטבע. והרעיון הזה בא מהפילוסופיה, כי היא היא הדבר הזה, כמו פיל שעשוי מעכברים. וכל הפילוסופים חושבים שהם בחקר האמת, אבל אף אחד לא מנסה בצורה צינית לנחש מה תהיה המילה הבאה הזו, שתחליף בעתיד את "השפה", שהחליפה את "האדם", שהחליף את "אלוהים", שהחליף את "הטבע" של היוונים. ואז מתוך אותו רעיון ניתן לגלות את החידושים בכל התחומים (כמו הגנום - שפת הביולוגיה, המחשב - מכונת שפה, הרשת - מחשבים מדברים ביניהם וכו', שלא לדבר על מדעי הרוח והתרבות והחברה והאומנות, הכול בא מפילוסופיה של השפה). ומה יחליף את השפה?

ובחצי שנה הראשונה אני לכוד בחשיבה סטרוקטורליסטית שהמבנה זה הקטגוריה הבסיסית ביותר בפילוסופיה. בתשתית כל דבר יש מבנה, ואני רואה מבנה בכל מקום, ואז בחדר בחושך אני מבין שלסובב את המבנה זה דרך הסתכלות שונה על אותו מבנה, כלומר יש משהו חוץ מהמבנה (פרספקטיבה), ומשתחרר סופסוף מהמבנה, שבא מהדיבור על קונסטרוקציות משפטיות ומתמטיות. למשל, יכול להיות מנגנון, שמזיז את המבנה, כמו שריר לעצם. או מנגנון סתם, ללא מבנה, וזו יכולה להיות מטאפורת הבסיס של הפילוסופיה במקום הסטרוקטורות, וזו קטגוריה דינמית. כי לפי הספריה, כל תולדות הפילוסופיה זה רק מדרון שבו דברים נהיים יותר דינאמיים, והפילוסופיה הבאה היא פעולה ביחס לקודמת, שהופכת לעצם מקובע. אלוהים דינאמי מהאידיאה היוונית, והאדם דינאמי מאלוהים, וקטגוריות השפה דינאמיות מקטגוריות התבונה, והשימוש דינאמי מהמשמעות, ומשחק שפה דינאמי מתמונה. ומה יהיה יותר דינאמי מהשפה, שביחס אליו השפה היא עצם?

ועולה בדעתי בשירותים, שאולי "לעשות" זה המילה הבאה, והפעולה היא הבסיס, והקטגוריה הבאה של הפילוסופיה במקום השפה. הנה רואים את זה כבר בפעולות שפה, או בהגדרה של פילוסופיה כפעילות ולא כתורה. זה דינאמי, וכל דבר נייח בפילוסופיה כזאת יוגדר כנגזרת של פועל, כי הפעולות יהיו הבסיס. אבל זה קרוב מדי, לא מספיק רחוק למהפכה פרדיגמטית.

ואני רואה שעיקר הזיעה של הויטגנשטיין הזה היתה לקחת את המילה שהוא בחר, השפה, ולהפוך אותה למערכת, כלומר: להבין שהיא מערכת, ושכל השאר מחוץ למערכת. כלומר להסביר מה זה "במערכת", מה שמוכר לכל מי שלמד משפטים ומכיר את ראיית החוק מבפנים ונימוקים בכליו שלו, בניגוד לחשיבה עליו מבחוץ. משחק שפה פירושו - בתוך המערכת, וגם ויטגנשטיין המוקדם זה אותו עקרון, רק עם מערכת אחרת, ומחוץ למערכת לא מעניינה ויש לשתוק, אלא רק מה שבתוכה (וכנ"ל קאנט בקטגוריות, דקארט באני, וכו'). כלומר, תן מילה כללית כלשהי - ואפשר ככה לבנות עליה פילוסופיה, להפוך אותה לבסיס - ל"מישור הרלוונטי", שחותכים מתוך העולם, ומדברים בתוכו (ולא רלוונטי הקשרים שלו החוצה, אפילו אם הם הגורמים למתרחש בו, כמו שצריכים להיות מסוגלים לדבר במישור הנפש בלי רדוקציה למוח, או בתוך מישור החוק בלי שאלות חברתיות לא רלוונטיות, ובתוך כל מערכת משפטית בכליה שלה).

כדי למצוא את המערכת הבאה צריך רק לעשות אקסטרפולציה מעמיקה, ברמת המהפכות, ולתפוס את ההגיון הפנימי בהיסטוריה של הפילוסופיה. ואני חושב שאם היה כתוב בספריה כל תולדות הפילוסופיה, רק בסדר הפוך, זה גם היה נראה כיוון התפתחות הגיוני ומתבקש (תרגיל חשיבה): קודם ויטגנשטיין המאוחר, שהיה נאיבי, ואח"כ המוקדם המלוטש, ואז פרגה, ואז קאנט, ואז דקארט (וכל ההתפתחות ביניהם בפרטות), ואז ימי הביניים, ובסוף אריסטו אבי הפילוסופיה החדשה, ותלמידו אפלטון שזיקק את הפילוסופיה לאידיאות משיש.

ואני הולך ברחוב בלילה וחושב שאולי "הגנות" זה העניין, לשמור על האמיתות שישארו אמיתות, אחרת המערכת לא מתקיימת, צריך פעולה אקטיבית שמגנה ושומרת על המבנים במערכת, וכל עוד מתחזקים אותם הם מחזיקים מעמד ונכונים, כי אין להם קיום בפני עצמם. ואני מתלהב: אולי מערכת משפטית זה הפתרון. זה האבולוציה ממערכת שפה, למערכת שהיא מלאכותית אך תקיפה ועובדת ומחזיקה אמת - אמת משפטית זו האמת היחידה שקיימת, ובעצם כל המערכות האלה הן מערכות משפטיות: המתמטיקה, משחק השפה, כל צורת חשיבה מסויימת, וכו', ויש בהן אסור ומותר. דווקא השרירותיות נותנת את התקפות, וחוסר הסתמכות חיצונית. למה? ככה. במערכת משפטית אין אשליה פילוסופית שיש משהו מעבר לה. ניתן להמציא הרבה כאלו, אבל עדיין הן שומרות על ערך אמת תקיף, ועל חוקים, והמוסדות מחזיקים אותם ולהיפך, והאמת נקבעת בפרוצדורה, ואף אחד לא שואל מי אמר או מי קבע, או שהמשמעות נוזלת. כי יש מי שקבע - משפטית. ומוסד משפטי לא יכול להחליט שרירותית - כי יש מנגנון ששומר עליו, וזה עובד. והנה כבר יש התחלה של זה במוסדות של סירל, או במשחק שפה. ובכל מקום אני רואה מערכות משפטיות.

ועולה בדעתי שיכולה להיות מערכת מסוג אחר, יותר דינאמית אפילו מפעילות של "לעשות", כי הפעילות בה עצמה היא מושא לפעילות, וזו - החשיבה, ושמערכת החשיבה היא הפתרון, וזה העתיד. כי כל דבר הוא רק כפי שהוא נתפס בידי החשיבה. ובעצם זו לא תפיסה, כמו בקטגוריות או בשפה, אלא פעולה, כמו שהפלוס פועל על המספר ולא תופס אותו. בחשיבה אין תפיסה אלא רק פעולה, וניתן גם לפעול על פונקציית הפלוס עצמה בפונקציונל, וזו השיא של המגמה שנמתחת מקאנט, הפעילות שהיא הבסיסית ביותר, ואין מתחת לה - ככה חשבתי. זה לא הקלט (קאנט), או הקידוד (שפה), אלא החישוב עצמו שהוא המישור הרלוונטי. אין הגיון, רק צורת פעולת החשיבה. והנה כבר רואים התחלה של הכיוון הזה במדף השלם בספריה על פילוסופיה של המיינד. ועכשיו צריך תחום חדש של איך עובדת החשיבה, שאף אחד לא חשב עליו, בגלל שהחשיבה היא מתחת למחשבה. וחשבתי גם לזמן קצר שלימוד זה הפתרון, אבל פסלתי את זה, כי המורה מעביר חומר לתלמיד, וזה לא מסביר מבפנים, כמו החשיבה עצמה. זה מבחוץ.

ואני רואה שהפילוסופיה מתקדמת בלולאות, כשכל פילוסוף גדול הוא איקס - התכנסות שתי אסכולות קודמות והתפצלות לשתי חדשות. והטריק של האיקס זה לקחת את השאלה ולהפוך אותה לתשובה, כמו קאנט או ויטגנשטיין המאוחר. להגיד ככה זה, זה לא רע, זה טוב. וכל הפילוסופיה זה להעביר מהלמה לככה. בכל שלב שני כיווני התקדמות, למשל רציונליזם ואמפריציזם, ובסינתזה קאנט, ואז הפתרון עצמו מתרחב לתחום הבעיה הבאה: הקטגוריות עצמן הופכות לנושא, והכלי של הקודם הופך למושא החקירה, לדינאמי, ויוצאים 2 כיוונים: לכיוון הלוגיקה (בניית קטגוריות), לכיוון הסובייקטיביות (קטגוריות דינאמיות). ואז ויטגנשטיין הביא את המפגש ביניהם - השפה. ומה שני הכיוונים שיוצאים מהשפה? משפט - שהוא שלדי מדי, וחשיבה - שהיא נוזלית מדי, בלי מבנה. וזה כמו ריצוף ריבועים שמתקדם באלכסון: ריבוע האיקס הוא הפילוסופיה של השפה, ומצלעות צמודות יוצאים רבועי הפילוסופיה של המשפט והפילוסופיה של המחשבה, שתי אסכולות פילוסופיות חשובות ותקפות ובעלות הגיון פנימי, וביניהן הריבוע החסר - האיקס הבא.

ואני שוכב בחושך במיטה ומעלה דגמים להתפתחות הפילוסופיה. קודם קבעו נקודה, האידיאה, ואז הוסיפו עוד נקודה שנייה, האדם, שזו תמונת העולם של היוונים, אפלטון ואריסטו. ואז התחילו לעסוק בקשר ביניהם, הוסיפו חץ מהנקודה הראשונה לשנייה, והיציאה החוצה בקו מהראשונה זה התפיסה של אלוהים, הסתכלות ממה הכל יוצא החוצה, ואח"כ ההסתכלות על הכניסה פנימה לשנייה, זה האני, לאן הכול נכנס. ואח"כ ההסתכלות על הקו שהוא הקשר ביניהם, זה הקטגוריות שהופכות לשפה, ונהיית מערכת שלמה של קשרים ביניהם, והנושא הופך להיות הקו עצמו, ולא הנקודות שהוא הכלי ביניהן, והמערכת הזו היא עיגול שמקיף את החץ בפנים. כלומר היה כאן מהלך של החוצה, פנימה, בפנים, ולפי הדגם של אותיות היחס והשימוש אפשר להתחקות אחרי 7 צורות חשיבה בסיסיות בתולדות האנושות: כשהמלוב. כ-חשיבה מטאפורית אלילית, ש-המקרא, אומר ש, ה-יוונים, העצם, האידיאה, מ-אלוהים, ל-אדם, ו-חיבור מבנה לוגיקה (ויטגנשטיין המוקדם), ב-שפה במערכת (ויטגנשטיין המאוחר). ואיפה האות הבאה?

ולא פעם אני שוכב במיטה ומחליט שאני לא קם עד שאני מוצא את הפתרון, וכתוצאה אני לא קם בבוקר. ואני מתחיל להתייאש. מי הבטיח לי שאני אצליח? אם מישהו היה אומר לי בהתחלה שזה יקח יותר משנתיים ללא הפסקה, בלי לספר לאף אחד. ואני הוזה על אלטרנטיבות ל-"תמונה", איזה דימוי שהוא כלי עזר לחשיבה, שהוא לא טוטאליטארי והכרחי מדי, וגם לא גולש לחוסר משמעות. מתכון למשל. זה הוראות חלקיות. או מיפוי, בניגוד לתמונה, הוא לא תמיד ביחס למציאות, אלא מראה דרך, הכְוונה בכל מיקום. ואני הולך במעגלים בחדר וחושב שכיוון, לא, יותר טוב: הכְוונה, זה הפתרון. כל דבר מכווין את החשיבה שלנו, או התפתחות אחרת, וגם במערכת המשפטית, אין סיבתיות הכרחית, אלא הכְוונה. גם טקסט לא מכריח את החשיבה למצב מסויים, אלא זו הכוונה. בניגוד לסיבה, שניתן לחזור אחורה מה גרם, הכוונה זה חץ חד כיווני, חד סטרי, שאיננו קובע את ההתפתחות, אלא רק נותן לה הכוונה. וככה חושבים ופועלים. לא יודע למה חשבתי. וקשה למצוא את הפתרון הנכון, אבל בעזרת הכוונה קל לעבור בו, וקשה להבין אחר כך מה היה קשה. כמו הוכחה במתמטיקה. ובניגוד לשפה, זה קשר חד כיווני, ואני מתחיל לראות הכוונות בכל מקום. אבל זה טכני מדי.

ויש לי בחינה חשובה, ואני לא מסוגל להתחיל ללמוד לפני שאני פותר את זה, ואני אכשל, כמו שנכשלתי בכל הבחינות, כי כבר מאוחר מדי להתחיל ללמוד אבל אם רק אצליח עכשיו בחשיבה ברגע אחד זה יהיה שווה את כל זה. כל דד-ליין לחצתי את עצמי לקיר לחשוב בכל הכוח, העליתי עוד ועוד את ההימור, וכבר אי אפשר לסגת. ואני דווקא מתכוון לקום...ואני נשאר במיטה לא הולך לבחינה. ואוטוטו הם כבר חוזרים. ואז אני נזכר בלמידה, עכשיו אחרי הכיוון, ומרוב אדרנלין אני קופץ מהמיטה. כי הכל יוצא נכון. וזה הפתרון. הלמידה היא המשבצת החסרה, היא ההתפתחות הדינמית במערכת משפטית (כמו בגמרא), והיא התפתחות החשיבה שיש לה מבנה (הלמידה מכוננת את החשיבה) - והיא השילוב בין השתיים. והיא נעזרת בהכוונה, בתוך המערכת, כמו האבולוציה, או למידה ארגונית. ומה שעיכב זה התמונה הלא נכונה של למידה מבחוץ ממורה, למידה חייבת להיות בתוך המערכת. אין למידה מחוץ למערכת, כמו שאין שפה פרטית. ומה שלא ניתן ללמוד - לא ניתן לחשוב עליו. ולא לדבר, ולא לתפוס. מה שבבסיס כל מערכת (ומכונן אותה) זו הלמידה בה, דרך ההתפתחות שלה. הלמידה יצרה את המערכת הנוכחית ויוצרת את זו העתידית, וזה המישור הרוולנטי - הלמידה.

ואם אין למידה זה לא מעניין, וכל דבר משפיע עלינו ונתפס על ידינו רק בלמידה. וגם האמת נלמדת. איך אתה יודע? למדתי. והקטגוריה הבסיסית של המוח שלנו היא הלמידה ולא התבונה, והלמידה פוטרת את בעיית השפה, כי גם השפה נלמדת. השאלה היא תמיד שאלת הלמידה, למשל: כיצד לומדים שפה. איך לומדים אסתטיקה, או מתמטיקה, או ציור, או מושג מסויים. או למידה במדינה, או בכלכלה, או בכל מערכת שרוצים לבחון. ועניין זה האינטרס של הלמידה, הרצון, החלק האתי. למידה במוסר. למידה בכל דבר. כלומר, העיקרון המארגן יהפוך בהדרגה משפה ללמידה. ולפי זה ההתפתחויות הגדולות במאה הבאה יהיו בעזרת הרעיון המכונן של הלמידה, שהיא התהליך שיוצר מערכות מעניינות: למידה במתמטיקה, למידה בפיזיקה, למידה במחשבים, למידה ברשת, למידה בגנום, למידה במוח. המדע והתרבות הן מערכות לומדות, ומכאן מורכבותן ויעילותן. אין פלאים, הכל נלמד.

ואני חוזר לדגמים ובודק את עצמי שלא טעיתי. המשולש של החץ בתוך העיגול - זה ההכוונה, ויחד עם העיגול זו למידה בתוך המערכת. ובדגמים אחרים: שם-יוונים, תואר-אלוהים, פועל-אדם, תואר הפועל-שפה, שם הפועל-למידה. א-זמני-יוונים, עבר-אלוהים, עתיד-אדם, הווה-שפה, שם הפועל-ללמוד. זה-יוונים, הוא-אלוהים, אני-אדם, אתה-שפה, רבים-מערכת. נקבה-למידה במערכת. וכמו שאמרו שיהודים עם השפה והספר, עכשיו יגידו שהם עם הלמידה בגלל לימוד התורה.

ועובר הזמן, ואני מתחיל לחשוב כיצד תוסבר היעילות הבלתי סבירה של הפילוסופיה. זה לא קסם, זו למידה. קשה ללמוד, אך משלמדנו, זה נראה קל. הרעיון המכונן הוא בסה"כ מטאפורה מרכזית של התקופה, במרכז הרעיונות של התקופה, שהיא שימושית וזוכה לפופולאריות. בניגוד לפילוסופיות אחרות שהן סופיות, משלות את עצמן שהגיעו לאמת הפילוסופית, הפילוסופיה של הלמידה מכילה בתוכה את מותה. הן מדברות על המטאפורה, אבל כיצד הגיעו אליה לא אומרות, איך ויטגנשטיין הגיע בכלל לשפה. התפתחות הפילוסופיה - הפילוסופיה של הפילוסופיה, שהיא מתקדמת באמצעות למידה פילוסופית. כמו שתקפו את השפה הפילוסופית, תמיד יגיע השלב הדקדנטי שבו הרעיון המרכזי יראה חלול, ויגידו שהשפה נכשלת, או שאי אפשר ללמוד.

הכשל הפילוסופי - התוצאה היא תמיד זיקוק של המתודה, של דרך הלמידה, כשמנקים את הפסולת מקבלים את הנחות היסוד, זה מעגלי. לכן צריך לכתוב את הדרך בה הגעתי ללמידה, זו הלמידה. רק תהליך הלמידה מסביר את התוצאה, כל פילוסופיה כנה פותחת בווידוי. ואני חושב שאם אני אשלח את זה למישהו מהפילוסופיה, אז הוא יגנוב את זה וישתמש בזה, אז אני לא יכול לספר לאף אחד. ואני מתחיל שוב לשקוע, מחשבות מה יהיה אחרי הלמידה...היצירתיות? האינטליגנציה? לא, זה פשוט רחוק מדי, מעבר לאופק הלמידה. אבל את המקום שתפסה השפה במאה ה-20, תתפוס במאה ה-21 - הלמידה. ואת הפילוסופיה של השפה תחליף במאה הבאה הפילוסופיה של הלמידה.

זו הסיסמא: את המקום שתפסה השפה במאה ה-20, תתפוס במאה ה-21 - הלמידה.

פילוסופיה של העתיד

domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>קטע היומן שאיתחל את אסכולת נתניה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia70" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/passwordbrain.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

קטע היומן שאיתחל את אסכולת נתניה

הדף הזה היה תלוי בכניסה לסלון הפילוסוף וכל מי שנכנס נדרש לקרוא אותו לפני שיבזבז את זמנו של הפילוסוף

מאת: המחבר - לא ידוע

כל מי שנכנס לפילוסוף נדרש לדעת את הסיסמא שבדף, שהפכה לקריאת הקרב של האסכולה בכל תחומי הדעת  (מקור)

אני מחליט, בצורה צינית, לגלות מה השלב הבא בפילוסופיה. ואני הולך לספריה הלאומית וקורא במדפים. ויוצא משם, שקבוצת הפילוסופים הגדולים המינימאלית, שאי אפשר להחסיר ממנה אצבע אחת (כלומר: שאין אף אחד שקטן וחשוב פחות במובהק מהאחרים), אפשר למנות אותה על יד אחת: אפלטון, אריסטו, דקארט, קאנט, ויטגנשטיין. ובין 3 האחרונים יש מרווח קבוע של 140 שנה, כלומר לכל פילוסופיה בעת המודרנית יש 70 שנה של עליה, ואז הגעה לשיאה, ואז 70 שנה של ירידה. כך ש-70 שנה אחרי האחרון צפוי להתחיל שלב חדש (כלומר עכשיו), שיגיע לשיאו בעוד 70 שנה. ומהו השלב הזה?

כי בכל תקופה יש מילה אחת, רעיון מכונן, שבאורח נס מופיע פתאום בכל הדיסציפלינות, כולל מה שמגלים במדעי הטבע. והרעיון הזה בא מהפילוסופיה, כי היא היא הדבר הזה, כמו פיל שעשוי מעכברים. וכל הפילוסופים חושבים שהם בחקר האמת, אבל אף אחד לא מנסה בצורה צינית לנחש מה תהיה המילה הבאה הזו, שתחליף בעתיד את "השפה", שהחליפה את "האדם", שהחליף את "אלוהים", שהחליף את "הטבע" של היוונים. ואז מתוך אותו רעיון ניתן לגלות את החידושים בכל התחומים (כמו הגנום - שפת הביולוגיה, המחשב - מכונת שפה, הרשת - מחשבים מדברים ביניהם וכו', שלא לדבר על מדעי הרוח והתרבות והחברה והאומנות, הכול בא מפילוסופיה של השפה). ומה יחליף את השפה?

ובחצי שנה הראשונה אני לכוד בחשיבה סטרוקטורליסטית שהמבנה זה הקטגוריה הבסיסית ביותר בפילוסופיה. בתשתית כל דבר יש מבנה, ואני רואה מבנה בכל מקום, ואז בחדר בחושך אני מבין שלסובב את המבנה זה דרך הסתכלות שונה על אותו מבנה, כלומר יש משהו חוץ מהמבנה (פרספקטיבה), ומשתחרר סופסוף מהמבנה, שבא מהדיבור על קונסטרוקציות משפטיות ומתמטיות. למשל, יכול להיות מנגנון, שמזיז את המבנה, כמו שריר לעצם. או מנגנון סתם, ללא מבנה, וזו יכולה להיות מטאפורת הבסיס של הפילוסופיה במקום הסטרוקטורות, וזו קטגוריה דינמית. כי לפי הספריה, כל תולדות הפילוסופיה זה רק מדרון שבו דברים נהיים יותר דינאמיים, והפילוסופיה הבאה היא פעולה ביחס לקודמת, שהופכת לעצם מקובע. אלוהים דינאמי מהאידיאה היוונית, והאדם דינאמי מאלוהים, וקטגוריות השפה דינאמיות מקטגוריות התבונה, והשימוש דינאמי מהמשמעות, ומשחק שפה דינאמי מתמונה. ומה יהיה יותר דינאמי מהשפה, שביחס אליו השפה היא עצם?

ועולה בדעתי בשירותים, שאולי "לעשות" זה המילה הבאה, והפעולה היא הבסיס, והקטגוריה הבאה של הפילוסופיה במקום השפה. הנה רואים את זה כבר בפעולות שפה, או בהגדרה של פילוסופיה כפעילות ולא כתורה. זה דינאמי, וכל דבר נייח בפילוסופיה כזאת יוגדר כנגזרת של פועל, כי הפעולות יהיו הבסיס. אבל זה קרוב מדי, לא מספיק רחוק למהפכה פרדיגמטית.

ואני רואה שעיקר הזיעה של הויטגנשטיין הזה היתה לקחת את המילה שהוא בחר, השפה, ולהפוך אותה למערכת, כלומר: להבין שהיא מערכת, ושכל השאר מחוץ למערכת. כלומר להסביר מה זה "במערכת", מה שמוכר לכל מי שלמד משפטים ומכיר את ראיית החוק מבפנים ונימוקים בכליו שלו, בניגוד לחשיבה עליו מבחוץ. משחק שפה פירושו - בתוך המערכת, וגם ויטגנשטיין המוקדם זה אותו עקרון, רק עם מערכת אחרת, ומחוץ למערכת לא מעניינה ויש לשתוק, אלא רק מה שבתוכה (וכנ"ל קאנט בקטגוריות, דקארט באני, וכו'). כלומר, תן מילה כללית כלשהי - ואפשר ככה לבנות עליה פילוסופיה, להפוך אותה לבסיס - ל"מישור הרלוונטי", שחותכים מתוך העולם, ומדברים בתוכו (ולא רלוונטי הקשרים שלו החוצה, אפילו אם הם הגורמים למתרחש בו, כמו שצריכים להיות מסוגלים לדבר במישור הנפש בלי רדוקציה למוח, או בתוך מישור החוק בלי שאלות חברתיות לא רלוונטיות, ובתוך כל מערכת משפטית בכליה שלה).

כדי למצוא את המערכת הבאה צריך רק לעשות אקסטרפולציה מעמיקה, ברמת המהפכות, ולתפוס את ההגיון הפנימי בהיסטוריה של הפילוסופיה. ואני חושב שאם היה כתוב בספריה כל תולדות הפילוסופיה, רק בסדר הפוך, זה גם היה נראה כיוון התפתחות הגיוני ומתבקש (תרגיל חשיבה): קודם ויטגנשטיין המאוחר, שהיה נאיבי, ואח"כ המוקדם המלוטש, ואז פרגה, ואז קאנט, ואז דקארט (וכל ההתפתחות ביניהם בפרטות), ואז ימי הביניים, ובסוף אריסטו אבי הפילוסופיה החדשה, ותלמידו אפלטון שזיקק את הפילוסופיה לאידיאות משיש.

ואני הולך ברחוב בלילה וחושב שאולי "הגנות" זה העניין, לשמור על האמיתות שישארו אמיתות, אחרת המערכת לא מתקיימת, צריך פעולה אקטיבית שמגנה ושומרת על המבנים במערכת, וכל עוד מתחזקים אותם הם מחזיקים מעמד ונכונים, כי אין להם קיום בפני עצמם. ואני מתלהב: אולי מערכת משפטית זה הפתרון. זה האבולוציה ממערכת שפה, למערכת שהיא מלאכותית אך תקיפה ועובדת ומחזיקה אמת - אמת משפטית זו האמת היחידה שקיימת, ובעצם כל המערכות האלה הן מערכות משפטיות: המתמטיקה, משחק השפה, כל צורת חשיבה מסויימת, וכו', ויש בהן אסור ומותר. דווקא השרירותיות נותנת את התקפות, וחוסר הסתמכות חיצונית. למה? ככה. במערכת משפטית אין אשליה פילוסופית שיש משהו מעבר לה. ניתן להמציא הרבה כאלו, אבל עדיין הן שומרות על ערך אמת תקיף, ועל חוקים, והמוסדות מחזיקים אותם ולהיפך, והאמת נקבעת בפרוצדורה, ואף אחד לא שואל מי אמר או מי קבע, או שהמשמעות נוזלת. כי יש מי שקבע - משפטית. ומוסד משפטי לא יכול להחליט שרירותית - כי יש מנגנון ששומר עליו, וזה עובד. והנה כבר יש התחלה של זה במוסדות של סירל, או במשחק שפה. ובכל מקום אני רואה מערכות משפטיות.

ועולה בדעתי שיכולה להיות מערכת מסוג אחר, יותר דינאמית אפילו מפעילות של "לעשות", כי הפעילות בה עצמה היא מושא לפעילות, וזו - החשיבה, ושמערכת החשיבה היא הפתרון, וזה העתיד. כי כל דבר הוא רק כפי שהוא נתפס בידי החשיבה. ובעצם זו לא תפיסה, כמו בקטגוריות או בשפה, אלא פעולה, כמו שהפלוס פועל על המספר ולא תופס אותו. בחשיבה אין תפיסה אלא רק פעולה, וניתן גם לפעול על פונקציית הפלוס עצמה בפונקציונל, וזו השיא של המגמה שנמתחת מקאנט, הפעילות שהיא הבסיסית ביותר, ואין מתחת לה - ככה חשבתי. זה לא הקלט (קאנט), או הקידוד (שפה), אלא החישוב עצמו שהוא המישור הרלוונטי. אין הגיון, רק צורת פעולת החשיבה. והנה כבר רואים התחלה של הכיוון הזה במדף השלם בספריה על פילוסופיה של המיינד. ועכשיו צריך תחום חדש של איך עובדת החשיבה, שאף אחד לא חשב עליו, בגלל שהחשיבה היא מתחת למחשבה. וחשבתי גם לזמן קצר שלימוד זה הפתרון, אבל פסלתי את זה, כי המורה מעביר חומר לתלמיד, וזה לא מסביר מבפנים, כמו החשיבה עצמה. זה מבחוץ.

ואני רואה שהפילוסופיה מתקדמת בלולאות, כשכל פילוסוף גדול הוא איקס - התכנסות שתי אסכולות קודמות והתפצלות לשתי חדשות. והטריק של האיקס זה לקחת את השאלה ולהפוך אותה לתשובה, כמו קאנט או ויטגנשטיין המאוחר. להגיד ככה זה, זה לא רע, זה טוב. וכל הפילוסופיה זה להעביר מהלמה לככה. בכל שלב שני כיווני התקדמות, למשל רציונליזם ואמפריציזם, ובסינתזה קאנט, ואז הפתרון עצמו מתרחב לתחום הבעיה הבאה: הקטגוריות עצמן הופכות לנושא, והכלי של הקודם הופך למושא החקירה, לדינאמי, ויוצאים 2 כיוונים: לכיוון הלוגיקה (בניית קטגוריות), לכיוון הסובייקטיביות (קטגוריות דינאמיות). ואז ויטגנשטיין הביא את המפגש ביניהם - השפה. ומה שני הכיוונים שיוצאים מהשפה? משפט - שהוא שלדי מדי, וחשיבה - שהיא נוזלית מדי, בלי מבנה. וזה כמו ריצוף ריבועים שמתקדם באלכסון: ריבוע האיקס הוא הפילוסופיה של השפה, ומצלעות צמודות יוצאים רבועי הפילוסופיה של המשפט והפילוסופיה של המחשבה, שתי אסכולות פילוסופיות חשובות ותקפות ובעלות הגיון פנימי, וביניהן הריבוע החסר - האיקס הבא.

ואני שוכב בחושך במיטה ומעלה דגמים להתפתחות הפילוסופיה. קודם קבעו נקודה, האידיאה, ואז הוסיפו עוד נקודה שנייה, האדם, שזו תמונת העולם של היוונים, אפלטון ואריסטו. ואז התחילו לעסוק בקשר ביניהם, הוסיפו חץ מהנקודה הראשונה לשנייה, והיציאה החוצה בקו מהראשונה זה התפיסה של אלוהים, הסתכלות ממה הכל יוצא החוצה, ואח"כ ההסתכלות על הכניסה פנימה לשנייה, זה האני, לאן הכול נכנס. ואח"כ ההסתכלות על הקו שהוא הקשר ביניהם, זה הקטגוריות שהופכות לשפה, ונהיית מערכת שלמה של קשרים ביניהם, והנושא הופך להיות הקו עצמו, ולא הנקודות שהוא הכלי ביניהן, והמערכת הזו היא עיגול שמקיף את החץ בפנים. כלומר היה כאן מהלך של החוצה, פנימה, בפנים, ולפי הדגם של אותיות היחס והשימוש אפשר להתחקות אחרי 7 צורות חשיבה בסיסיות בתולדות האנושות: כשהמלוב. כ-חשיבה מטאפורית אלילית, ש-המקרא, אומר ש, ה-יוונים, העצם, האידיאה, מ-אלוהים, ל-אדם, ו-חיבור מבנה לוגיקה (ויטגנשטיין המוקדם), ב-שפה במערכת (ויטגנשטיין המאוחר). ואיפה האות הבאה?

ולא פעם אני שוכב במיטה ומחליט שאני לא קם עד שאני מוצא את הפתרון, וכתוצאה אני לא קם בבוקר. ואני מתחיל להתייאש. מי הבטיח לי שאני אצליח? אם מישהו היה אומר לי בהתחלה שזה יקח יותר משנתיים ללא הפסקה, בלי לספר לאף אחד. ואני הוזה על אלטרנטיבות ל-"תמונה", איזה דימוי שהוא כלי עזר לחשיבה, שהוא לא טוטאליטארי והכרחי מדי, וגם לא גולש לחוסר משמעות. מתכון למשל. זה הוראות חלקיות. או מיפוי, בניגוד לתמונה, הוא לא תמיד ביחס למציאות, אלא מראה דרך, הכְוונה בכל מיקום. ואני הולך במעגלים בחדר וחושב שכיוון, לא, יותר טוב: הכְוונה, זה הפתרון. כל דבר מכווין את החשיבה שלנו, או התפתחות אחרת, וגם במערכת המשפטית, אין סיבתיות הכרחית, אלא הכְוונה. גם טקסט לא מכריח את החשיבה למצב מסויים, אלא זו הכוונה. בניגוד לסיבה, שניתן לחזור אחורה מה גרם, הכוונה זה חץ חד כיווני, חד סטרי, שאיננו קובע את ההתפתחות, אלא רק נותן לה הכוונה. וככה חושבים ופועלים. לא יודע למה חשבתי. וקשה למצוא את הפתרון הנכון, אבל בעזרת הכוונה קל לעבור בו, וקשה להבין אחר כך מה היה קשה. כמו הוכחה במתמטיקה. ובניגוד לשפה, זה קשר חד כיווני, ואני מתחיל לראות הכוונות בכל מקום. אבל זה טכני מדי.

ויש לי בחינה חשובה, ואני לא מסוגל להתחיל ללמוד לפני שאני פותר את זה, ואני אכשל, כמו שנכשלתי בכל הבחינות, כי כבר מאוחר מדי להתחיל ללמוד אבל אם רק אצליח עכשיו בחשיבה ברגע אחד זה יהיה שווה את כל זה. כל דד-ליין לחצתי את עצמי לקיר לחשוב בכל הכוח, העליתי עוד ועוד את ההימור, וכבר אי אפשר לסגת. ואני דווקא מתכוון לקום…ואני נשאר במיטה לא הולך לבחינה. ואוטוטו הם כבר חוזרים. ואז אני נזכר בלמידה, עכשיו אחרי הכיוון, ומרוב אדרנלין אני קופץ מהמיטה. כי הכל יוצא נכון. וזה הפתרון. הלמידה היא המשבצת החסרה, היא ההתפתחות הדינמית במערכת משפטית (כמו בגמרא), והיא התפתחות החשיבה שיש לה מבנה (הלמידה מכוננת את החשיבה) - והיא השילוב בין השתיים. והיא נעזרת בהכוונה, בתוך המערכת, כמו האבולוציה, או למידה ארגונית. ומה שעיכב זה התמונה הלא נכונה של למידה מבחוץ ממורה, למידה חייבת להיות בתוך המערכת. אין למידה מחוץ למערכת, כמו שאין שפה פרטית. ומה שלא ניתן ללמוד - לא ניתן לחשוב עליו. ולא לדבר, ולא לתפוס. מה שבבסיס כל מערכת (ומכונן אותה) זו הלמידה בה, דרך ההתפתחות שלה. הלמידה יצרה את המערכת הנוכחית ויוצרת את זו העתידית, וזה המישור הרוולנטי - הלמידה.

ואם אין למידה זה לא מעניין, וכל דבר משפיע עלינו ונתפס על ידינו רק בלמידה. וגם האמת נלמדת. איך אתה יודע? למדתי. והקטגוריה הבסיסית של המוח שלנו היא הלמידה ולא התבונה, והלמידה פוטרת את בעיית השפה, כי גם השפה נלמדת. השאלה היא תמיד שאלת הלמידה, למשל: כיצד לומדים שפה. איך לומדים אסתטיקה, או מתמטיקה, או ציור, או מושג מסויים. או למידה במדינה, או בכלכלה, או בכל מערכת שרוצים לבחון. ועניין זה האינטרס של הלמידה, הרצון, החלק האתי. למידה במוסר. למידה בכל דבר. כלומר, העיקרון המארגן יהפוך בהדרגה משפה ללמידה. ולפי זה ההתפתחויות הגדולות במאה הבאה יהיו בעזרת הרעיון המכונן של הלמידה, שהיא התהליך שיוצר מערכות מעניינות: למידה במתמטיקה, למידה בפיזיקה, למידה במחשבים, למידה ברשת, למידה בגנום, למידה במוח. המדע והתרבות הן מערכות לומדות, ומכאן מורכבותן ויעילותן. אין פלאים, הכל נלמד.

ואני חוזר לדגמים ובודק את עצמי שלא טעיתי. המשולש של החץ בתוך העיגול - זה ההכוונה, ויחד עם העיגול זו למידה בתוך המערכת. ובדגמים אחרים: שם-יוונים, תואר-אלוהים, פועל-אדם, תואר הפועל-שפה, שם הפועל-למידה. א-זמני-יוונים, עבר-אלוהים, עתיד-אדם, הווה-שפה, שם הפועל-ללמוד. זה-יוונים, הוא-אלוהים, אני-אדם, אתה-שפה, רבים-מערכת. נקבה-למידה במערכת. וכמו שאמרו שיהודים עם השפה והספר, עכשיו יגידו שהם עם הלמידה בגלל לימוד התורה.

ועובר הזמן, ואני מתחיל לחשוב כיצד תוסבר היעילות הבלתי סבירה של הפילוסופיה. זה לא קסם, זו למידה. קשה ללמוד, אך משלמדנו, זה נראה קל. הרעיון המכונן הוא בסה"כ מטאפורה מרכזית של התקופה, במרכז הרעיונות של התקופה, שהיא שימושית וזוכה לפופולאריות. בניגוד לפילוסופיות אחרות שהן סופיות, משלות את עצמן שהגיעו לאמת הפילוסופית, הפילוסופיה של הלמידה מכילה בתוכה את מותה. הן מדברות על המטאפורה, אבל כיצד הגיעו אליה לא אומרות, איך ויטגנשטיין הגיע בכלל לשפה. התפתחות הפילוסופיה - הפילוסופיה של הפילוסופיה, שהיא מתקדמת באמצעות למידה פילוסופית. כמו שתקפו את השפה הפילוסופית, תמיד יגיע השלב הדקדנטי שבו הרעיון המרכזי יראה חלול, ויגידו שהשפה נכשלת, או שאי אפשר ללמוד.

הכשל הפילוסופי - התוצאה היא תמיד זיקוק של המתודה, של דרך הלמידה, כשמנקים את הפסולת מקבלים את הנחות היסוד, זה מעגלי. לכן צריך לכתוב את הדרך בה הגעתי ללמידה, זו הלמידה. רק תהליך הלמידה מסביר את התוצאה, כל פילוסופיה כנה פותחת בווידוי. ואני חושב שאם אני אשלח את זה למישהו מהפילוסופיה, אז הוא יגנוב את זה וישתמש בזה, אז אני לא יכול לספר לאף אחד. ואני מתחיל שוב לשקוע, מחשבות מה יהיה אחרי הלמידה…היצירתיות? האינטליגנציה? לא, זה פשוט רחוק מדי, מעבר לאופק הלמידה. אבל את המקום שתפסה השפה במאה ה-20, תתפוס במאה ה-21 - הלמידה. ואת הפילוסופיה של השפה תחליף במאה הבאה הפילוסופיה של הלמידה.

זו הסיסמא: את המקום שתפסה השפה במאה ה-20, תתפוס במאה ה-21 - הלמידה.

פילוסופיה של העתיד


title: מנוולת - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מנוולת - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut32" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/vermeerletter.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מנוולת

בטוח יש לך בחור, והיית מספיק אגואיסטית לשלוח את המייל בלי להבין מה זה יעשה לי. אבל באותו עתיד שבו אנשים ילכו ויתקרבו אחד לשני בעל כורחם, כי כל התוצרת שלהם בחיים תהיה פומבית, ולא תהיה שום עבודה פרטית, כתיבה פרטית, וגם את זה את תקראי - אז שוב נתקרב, למרות שהתרחקנו, והפעם בגלל שהיקום יצטמצם

מאת: הנמען

יש לך דבר דואר חדש  (מקור)

לא מאמין שהיית כזאת, אכזרית, לשלוח לי מייל, בזמן שיש לך אחר. אבל כמה הטיעון הזה, שמוכיח שאין אחר, הוא רופף. תלוי על בלימה. במיוחד כשנכנסים לאתר ורואים שלא נכנסת. מה יכולה להיות הסיבה. הרי אינך בחוץ לארץ. הנה אני רואה את הפייס שלך. כלומר מה שקרה, מה שקורה, זה שמעברי המידע בין מעבדים לא קשורים הולכים ומתרחבים. ואין מה שיגן עלי מהכאב, בחוסר הידיעה.

פעם, אם לא היית בקשר עם אישה, לא היית שומע עליה מאומה. אלא אם האזנת לשמועה. אבל פשוט לא הייתי שומע עליהן, לא יודע שהן התחתנו. לא הייתי רואה את תמונות החתונה. גם אם הן יצאו, לא ידעתי דבר, אלא אם כן שמרתי על קשר עם חברה בוגדת שלה. שאפילו לא ידעה כמה היא מכאיבה. או פגישה מקרית עם מישהי שהיא מכירה. אבל שנים לא ידעתי כלום. והרשת כמו שהרחיבה את הערוצים של העברת המידע בין טקסטים, ככה גם פתחה את האנשים, וקרוב יום שהוא לא יום ולא לילה, ונפתחו מעיינות רבה. כלומר שהכבישים בין האנשים יהיו כאלה רחבים, שהם יהיו ברוחב של האנשים. ההמשך של אובדן הפרטיות הוא אובדן האינדיבידואליות, אף שקר של חוסר ידיעה לא יגן עליך מהאהבה הנכזבת. הכזב שבאכזבה יעלם, ותהיה רק אהבה עלומה.

כי אפילו אהבת אמת מבוססת על שקר, ואם הכול יהיה ידוע, השקר מאין ימצא. אני יודע עליה יותר מדי למרות שאנחנו לא בקשר. אני כבר יודע על הבחורות מהאתר יותר מדי לפני שנפגשנו. וככל שהן יותר צעירות זה יותר גרוע, כל החיים שלהן שם. כלומר מאהבת אמת ושקר נעבור לאהבה ידועה ועלומה. ואם הייתי יודע שאין לך חבר אז הייתי מנסה לחזור אליך, בכל הכוח שלי, אבל אני לא יכול לקחת את הסיכון שיש לך מישהו, ותקרעי לי את החזה, במיוחד שזה ימים רבים שאת לא באתר, לא מחפשת. וזה לא היה מעולם.

וכל בוקר אני נכנס לאתר במקומך, כל לילה, כדי לבדוק אם את שם. כי אם רק תהיי שם ארגיש הרבה יותר טוב, זה שווה לי את המאמץ. וכל פעם זה מכאיב קצת, עינוי בשכבך ובקומך. ויום אחד, אני יודע, עוד אראה את התמונה שלך בפייס, מאושרת עם אחר. ואפילו לא אוכל להרביץ לו כמו שהיה קורה אם הייתם הולכים מחובקים ברחוב ונתקלים בי. כלומר, איפה הייתי מרביץ לו, הרי לא הייתי רוצה להרוג אותו, וגם הוא בטח היה מרביץ לי, יותר גבוה, יותר חזק, ואת היית עומדת שם וצורחת שאני משוגע. אני שונא אותך. בטוח יש לך בחור, והיית מספיק אגואיסטית לשלוח את המייל בלי להבין מה זה יעשה לי.

אבל באותו עתיד דמיוני, שבו אנשים ילכו ויתקרבו אחד לשני בעל כורחם, כי כל התוצרת שלהם בחיים תהיה פומבית, חברתית, ותוערך רק חברתית ולא אישית, לא תהיה כמעט שום עבודה פרטית, כתיבה פרטית, וגם את זה את תקראי, אז שוב נתקרב, למרות שהתרחקנו, בגלל שהיקום יצטמצם, הכדור האנושי יקרוס לתוך עצמו, גם אם אברח ממך לצדו השני של העולם זה יהפוך לצדו השני של הכפר. אז את תדעי מה עשית לי. זונה. המין הרי יהיה הדבר האחרון שישותף. אנשים ידווחו במוצאי הסקס כמה טוב היה כדי שחברים שלהם יקנאו, או כמה רע, כדי לסחוט תגובות ולהעלות מודעות, כי המודעות כבר תהיה בשמיים.

והכול יהיה מסוכסך מאין כמוהו, כי למה משוררים רבים הרבה יותר מסופרים? כי הרבה יותר קל לכתוב שיר מספר. אז תארו לכם מה יהיה כשכל אחד יכתוב שורה. כמה שאני שונא אותך. (כמה, באמת? בדיוק כמו כמה שאהבתי אותך. האני הוא לא מה שיוצר את עוצמת הרגש, אלא את כיוונו. הוא רק מקראה למפה, החץ שמראה איפה למעלה, ואיפה החוצה. ואיפה פנימה. כך ההנאה הופכת לכאב. ברגע שתרצי אותי, כל השנאה תתהפך לאהבה, ולכן את כל כך מנוולת.

תרבות וספרות


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ישן כמו תינוק - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor66" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/babybrain.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ישן כמו תינוק

מה המחמאה הכי גדולה למאהב? אני מרגישה שהוא קורא אותי מבפנים. וזו, בפשטות, הסיבה שיש יותר ויותר הומואים - כולם רוצים להיות פסיביים במין, גם גברים. כולם רוצים להיות עצלנים ונחשקים ומחוזרים ושמישהו אחר מתאמץ להצחיק אותם, ולא הם אותו, והם רק שוכבים אחורה על הגב או על הבטן ונהנים. וזה גם הסוד למה בכלל אנשים מעדיפים סרט לעומת ספר

מאת: מידע ביניקה

קל כמו לדחוף סוכריה לתינוק  (מקור)

חלמתי שיש לאשתי תינוק שהוא לא שלי, כי אני לא מכיר את התינוק הזה, והוא גם נראה מוזר קצת כמו בובה של תינוק. אבל אני לא רוצה להעיר אותה למרות שהתינוק עושה עלי פיפי ומשפריץ אני אומר שאסתדר לבד ובלי להתרגש מהתינוק שלה. כי אני יודע להחליף חיתול ולשים עליו, וככה היא תראה שאפשר לסמוך עליי ושאני לא צריך להעיר אותה בשביל דבר זה. אבל אני לא מצליח, ואפילו מתקשה להרים את התינוק בלי שהוא יפול, ומפחד שהתינוק שלה יפול לי על הרצפה ואוי ואבוי ואני תופס אותו - אבל הוא מחליק ונשרט לי מהציפורן ונהיית עליו שריטה לכל האורך, ירד לו הצבע, והוא כמעט נפל לגמרי ובמזל היא לא התעוררה.

ואני חושב איך להוריד מהתינוק את השריטה שהיא תראה, צריך למצוא צבע של תינוק כדי לצבוע אותו, שזה לא יבלוט וכשהיא תקום היא לא תגלה שדפקתי לה את התינוק והייתי לא אחראי. ואני מחפש בתמרוקים שלה, או איך שקוראים לזה של נשים, לא מתקופת המשנה, נזכרתי - קוסמטיקה, איזה צבע שיהיה דומה לעור, אבל כל צבע מתערבב לי ומתחיל להיות תינוק ממש מכוער, מין מפלצת של ילד, עם גבות עבות וכועסות, ולחיים פודינג אדום, או איך קוראים לזה נשים? נזכרתי - פודרה. והיא בטוח תראה שזה תינוק לא טבעי. והתינוק כל הזמן בוכה מעיר אותי מהחלום ולא מאפשר לי להתרכז לטפל בו. לא מבין את חשיבות הרציפות בטיפול. כל הזמן מפסיק לי את המוח ואני צריך לחזור להתרכז, לחזור להתרכז בבעיות הגדולות של העולם, בבעיות הגדולות של החלום, שהן גם הבעיות הקטנות של התינוק.

ואני מתחיל לחשוב (אוי תינוק תשתוק כבר) שהסיבה שאנשים מתמכרים לפייסבוק זו הסיבה שתינוקות בוכים, למרות שזה לא הגיוני באבולוציה, פשוט לא הגיוני שיתמכרו לפידבק שלילי, אמנם לא עקבי. כלומר הפוך: בגלל שאנשים בנויים להתמכר לתינוקות בוכים הם מתמכרים לבכיינות בפייסבוק. ופייסבוק פיצחה את התינוקיות, והסמארטפון זה מין תינוק משוכלל כזה שצריך להרים בידיים ולא נופל (אבל אוי ואבוי אם יפול לרצפה), ולאט לאט אני שוקע בחלום וכבר לא שומע את הבכי, ופנוי סופסוף לחזור לעסוק בבעיות הגדולות של הדור הבא, בלי שהדור הבא יפריע לי.

כי מהי הבעיה הכי הגדולה בעולם? אני שואל את עצמי עכשיו שיש לי תינוק ואין לי זמן. כי הוא מנסה למנוע ממני לחלום חלומות גדולים ומשמעותיים - בדרך הכי פשוטה: הוא פשוט לא נותן לישון. ואני ישן על אפו ועל חמתו של התינוק, ומצידי אצייר לו שפתון לפתות את השד. ואני מתגבר על חוסר הריכוז שמשרים עליי עכשיו השדיים (כי למה יש שניים? כדי שלא תוכל להתרכז ותאבד את הראש, המוח שלך כל הזמן נודד מאחד לשני כמו סהרורי, בגלל המשיכה, עד שאתה מתפתה לדחיפה), ואני מתגבר על כל ההסחות ומצליח לענות בשאלה (כי כידוע בעיה גדולה צריך לתת לאדם עסוק, ועכשיו שנפל עלי תינוק באמצע הלילה אני אדם עסוק, ואפילו קצת חשוב): מהי הבעיה הכי חשובה בעולם כיום? (ואני עונה): מידע בדחיפה במקום במשיכה.

והמוח העצלן שלי מייד מבין שעליתי פה על משהו (צרחן תסתום). העצלות - היא מילה עתיקה לפגיעוּת הנוירולוגית הבסיסית שלנו. כי כיום אין סיבה לחסוך סוכר למוח, להפך יש עודף סוכר, אבל העצלנות נשארה. ולכן לאט לאט המוח עובר ממידע במשיכה, כלומר שהוא אקטיבי ומחפש אותו, כמו גבר - למשל צייד של גוגל, או חוקר בספריה, או תלמיד בישיבה - אל מידע בדחיפה, שבו אתה סביל, נשי, נחדר. כמו הרשת הנשית, הרשת החברתית, לעומת רשת האתרים, רשת גברים. וזה חלק מניצחון כללי של הרוח הנשית בעולם על הרוח הגברית. של המין החלש, והיפה, על המין המכוער והחזק. מה שקוראים יפה נפש. ולכן כולם רוצים כיום להיות חלשים ויפים ולא חזקים ומכוערים - זו התרחקות נוספת באבולוציה של האדם מן הקוף, ושל רוח האדם מרוח הקוף, ומה לעשות שגבר דומה יותר לקוף.

ולכן כולנו שואפים להתענגות הנשית, של השטף, שעובר דרכינו, שנכנס לתוכינו ומענג אותנו עוד ועוד (אולי גם שולט, אבל למה להתקטנן, וממילא זו סוגייה סבוכה, כי מי שולט במי, הפוליטיקאי או הכותב שרק רוצה לרצות את הקהל, או הקהל שאותו מרצים). כיום, כולנו רוצים להגיע לסיפוק בחדירה אלינו. וזה נכון גם לשטף של ויזואליה, שהמוח פגיע אליו ונכנס למוד חלימה כמו חלון באוטובוס, ולא שם לב שהזמן עובר כי הוא כל הזמן נשטף ונשטף והנה כל הנסיעה לירושלים עברה ולא הצלחת להתקדם אפילו שורה אחת בגמרא. כי חלמת.

וזה הסוד של סדרות, של וידיאו, אפילו הסיבה שאנשים יותר אוהבים פורנו מאתרי היכרויות, כל מה שמגיעה בדחיפה פנימה ומאפשר לכבות את המוח. ולכן גם אתרי ההיכרויות הולכים והופכים את עצמם לאתרי פורנו, כמו בטינדר, שזה מגיע אליך בפיד של בחורות, בדחיפה. כי הדחיפה מאפשרת לגברים להיות נשים, לשטוף את העיניים ואת המוח, להיחדר בידי דימויים, דמויות, כל מה שקוראים כותבים שהם אוהבים בכותבים, שהספר חודר לתוכם ועושה בם כבתוך שלו, כלומר הם אוהבים להיות אישה ושהכותב הוא גבר. ואז כל מה שמשנה זה האם הכותב הוא מאהב טוב או מאהב רע, והאם הכותב הצליח לקרוא את הקורא(ת) ולהיענות לכמיהותיה (אם אפשר הסמויות!) של האישה. כי מה המחמאה הכי גדולה למאהב? אני מרגישה שהוא קורא אותי מבפנים. וזו, בפשטות, הסיבה שיש יותר ויותר הומואים - כולם רוצים להיות פסיביים במין, גם גברים. כולם רוצים להיות עצלנים ונחשקים ומחוזרים ושמישהו אחר מתאמץ להצחיק אותם, ולא הם אותו, והם רק שוכבים אחורה על הגב או על הבטן ונהנים.

וזה גם הסוד למה בכלל אנשים מעדיפים סרט לעומת ספר, בגלל שזה יותר מידע בדחיפה. ולמה כל כך אוהבים פודקסטים יותר מלקרוא, כי זה יותר עצלני, ולכן גם הפלייליסט מנצח את האלבום. למעשה, המצאת הספר עצמו, והרומן הארוך, היא היתה ההקלה הראשונה על המוח - לתוך מידע בדחיפה. אז שהרומן לא יתלונן, אם מה שהוא עושה לגמרא - עושים לו עצמו. זה צדק ארס-פואטי. ההתמכרות למידע בדחיפה במקום מידע במשיכה היא האחראית לכל הצרות של העולם. למשל התדרדרות האקטואליה לטלנובלה, או החדשות לשערוריות פייסבוק, והיסחפות הדמוקרטיה, הפיכת התרבות לוולגריות, והתמוטטות כל הסכרים, כמו האקדמיה ומוסדות התרבות הגבוהה - בפני הנהר האינסופי. זו המשמעות האמיתית של רשת חברתית - אני לא אחפש מה שאני רוצה ומעניין אותי במשיכה, כמו ברשת האתרים - אלא אפתח את החור שלי, שנקרא פיד, ודרכו יכנס שטף אינסופי פנימה, בדחיפה. וזה יעניין אותי יעניין אותי יעניין אותי, עוד ועוד מנות דופמין - יותר טוב ממין.

כי המוח עייף, יותר מאי פעם, וזה מצריך הרבה פחות אנרגיה מוחית וקבלת החלטות, ולכן המוח מחפש דחיפה. כי שינה היא דחיפה, חלום הוא דחיפה, לכן אף פעם לא באים רעיונות ביום - רק בלילה יש את ראיית העתיד. ועד שלא תתהפך שוב הסטרוקטורה מדחיפה למשיכה, או שנשיג שליטה בדחיפה (למשל שכמו שנוצרה גוגל של רשת האתרים, והפכה אותה ממזבלה לשימושית, תהיה גוגל של הרשת החברתית) - הכל רק ילך וייסחף ויתדרדר. כי כשהעם הוא אישה - הוא מחפש גבר. ואין דבר יותר מסוכן. וכשהתרבות היא נהנתנית - היא מחפשת מענג. ואין דבר יותר משחית. וכשגיל ההתבגרות הופך לגיל ההשתנות, והתגברות עצמית הופכת להתנשות עצמית, והגבריות מבוזה בראש כל חוצות בידי הנשים (כלומר כולם), והערכים הגבריים של גבורה והתגברות נחשבים למיושנים ולמשונים - אז אישתי צורחת עלי שישנתי - שהתינוק לא נושם - שאני אשם - ומעירה אותי מהשינה. וכבר לעולם לא אדע את סוף המחשבה.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המשך הסוף - צורת עתיד - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tzurat-atid3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/hemshech.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

המשך הסוף

מאת:

(מקור)

מדינת הסוד

חלמתי שאני מנסה להמשיך את הפרויקט המשיחי של האדמו"ר הקודם, של החלימה לתוך ההיסטוריה, ובכך להמשיך את מורשתו, ואפילו את נשמתו, בסתר. ואני חוזר לתנ"ך כדי להציל את גדליה, ומונע את הגולה. אבל פתאום אחריו יש שני מנהיגים נוספים שנרצחים, ואני חוזר גם לימים שלהם, ועל כל אחד שאני מציל רוצחים אחרים, ועוד ימי צום, וככל שאני מציל יותר נרצחים יותר אני מציל יותר - זו דליפה שאי אפשר לסתום, חורים של דם, והלוח מתמלא בצומות, וכבר אפשר לאכול רק פעם ב, ורבים מתים ברעב. והחתול ירמיהו גוסס בפח ריק, וכולם מחכים לרב הטבחים לסיום הצום. אבל הצום כבר שנה שלמה, והשלדים שוב הולכים לישון רעבים בארון. וכולם רוצים לחסל את גדליה. גידול יהודי. שהוא כבר בראש הממשלה. ומי יודע איזה חלומות יש לגידול בראש. אבל מרוב התנקשויות, שיטת השלטון היא כ"כ חשאית שאפילו אשתו של ראש הממשלה לא יודעת מיהו. והתקציבים סודיים, העברות שחורות, לא רואים את הגוף של המדינה, רק העצמות מתנועעות. כל מבנה השלטון הוא סוד, כמו שפעם הנפש היתה הסוד בתוך הגוף, היום הגוף עצמו נהיה הסוד של העצמות, ומהנפש נשאר רק רמז. ואשתי מתחילה לחשוד - שאני ראש הממשלה. אחרת מה אני עושה בלילה. ואני נרדם - והם נכנסים לחדר.

בדיחה יהודית עם זקן

חלמתי שהיהדות חוזרת לספר מלכים. ומגיע איש מצחיק אחד עם מכנסיים שמגיעים עד לעיניים, שמציץ מהרוכסן, מגיע משומקום, ואומר שצריך פונקציה דתית בשלטון, שאלוהים מוכן שנחזור להיסטוריה רק אם יהיה נציג משלו, אחרת הוא מחזיר אותנו בחזרה. כמו שהיה נביא למלך, אז עכשיו יהיה לממשלה ליצן. והליצן, נציגו הרוחני של אלוהים עלי אדמות, קופץ מתחת לשולחן הממשלה ומצלם ממתחת, בועט, מושך במכנסיים, מכניס חיות, וכולם ממשיכים לחייך, והוא רואה שהם מחייכים, ומחליט שהוא יגיד לראש הממשלה מה לעשות, ואם הוא לא יעשה, הוא יעשה ממנו חוכא ואייתוללה. והראש מת מפחד, אפילו מפחד לשאול מה זה חוכא. והוא מעביר פתקים בין השרים, ועכשיו יש דיון אחד מעל לשולחן, ודיון אחר ממתחת, ולאט לאט הדיון למעלה מתרוקן מתוכן, וכל התוכן נשאב למטה, והוא מעביר פתקים שהמשרדים יעסקו, יהיה משרד לחזירים, אתה תהיה השר לענייני חזירים, ומשרד לתרנגולות, עם סגן שר לענייני ביצים, וכל השרים שמחים כי יש הרבה חיות, וכל אחד חושב. ואם ראש הממשלה מעביר לו פתק שחייבים לעצור, שתהיה מלחמה, שזה הסוף, הוא משנה את הפתק שקוקוריקו, ומעביר לשר לענייני כלבים, והשר צוחק, ומעביר האו האו, שועל תיזהר, וככה הוא מתרגם ביניהם, ואת ראש הממשלה הוא הופך לזנב. ואם הזנב מתלונן, הוא אומר אלוהים אמר, זה לא בריא שיהיה רק שלטון רציני, שלטון חילוני, צריך שיהיה מבקר רוחני, הפרשיות הכי טובות בספר מלכים נוצרו ממלחמות בין מלכים ונביאים, אז תחשוב מה היה יכול להיות בתנ"ך עתידני, אם היו לראשים ליצנים, הדמיון לשלטון. ראש ממשלה צריך חלום ממשלה, קצת לשחרר את הראש, מספיק עם כובד הראש הגלותי של הכתר, הגיע זמן הגאולה, צריך לעשות שמיח, וככה יהיה משיח, כמו דוד המלך, שהיה ליצן גדול לאלוהים, "בדיחא דמלכא". ואז הוא מלביש לראש הממשלה כובע של זנב על הראש, שהוא מקשקש כשהוא מדבר, וכולם צוחקים. ובא נביא אחד ואומר שזה הסוף, שזה לא מצחיק, זה לא מצחיק בכלל. והליצן לוקח נוצות ממשרד התרנגולות ומדגדג ממתחת הרגליים. וכולם צוחקים.

הרפורמה

חלמתי שאני בתקופת האבן, בעולם העתיק, בימי חזקיהו. ויש לי את כל מה שאני יודע בראש - ועכשיו אני אוכל להזניק את האנושות 2000 שנה קדימה, נוכל מהר לייצר חשמל מלימונים, ולהתחיל את האינטרנט בשנת אלף לפני הספירה. אבל, ממה להתחיל, אני באמת יודע איך עושים אפילו טלפון? ועוד בתקופת האבן. ואני מנסה להסביר לאיכרים העברים הטיפשים, לפחות העברית עדיין אותה עברית: אנוכי מהעתיד, איה מלככם? והם מרביצים לי במלמד הבקר, ומגרשים אותי כמו שד. ואני נע ונע בדרכים, אני חייב למצוא איזה נביא אינטליגנטי, אחרת הכול ילך לעזאזל, אני יכול להציל את כל ההיסטוריה, להפוך את יהודה למעצמה עולמית עם הידע - אבל כל רגע אני יכול למות בתאונה והכול יישאר באדמה. אני חייב להגיע למלך, לכל הפחות אוכל לקדם את התורה בעזרת פירוש רש"י, לגלות את סוף התנ"ך, ולמנוע אותו, אני כבר יודע מה קרה - אבל אף אחד לא מעוניין בסחורה.

קרן לייזר חרדית

חלמתי שבעתיד האופנה חוזרת, כמו תמיד, והפעם - ללפני מאתיים שנה. ופתאום אי אפשר להבחין בין חילונים לחרדים, אי אפשר יהיה לזהות אותי, ימות המשיח! ואני רץ באלכסון בין האנשים ברחוב, חותך מימין, חותך משמאל, יוהו, כמו חללית, מאיץ, מתכונן לקפיצת הדרך - ופתאום אני מתנגש בכרכרה.

אוטוביוגרפיה

חלמתי שבני ישראל כבר יצאו ממצרים, ורק אני נשארתי, שכחו אותי במצרים. מקבלים כבר את מתן תורה, שעבוד, בונה לבד את הפירמידות.

מורה דרך, פורץ נבוכים

חלמתי שאומרים לו: אם שלחו אותך כנביא זה כבר אבוד, כי הדרך היחידה להימנע מפרדוקס קוסמי היא שאף אזהרה לא תעזור. רק זה נותן את היכולת להתעלם מכל הסימנים. אסור לעתיד לשנות את העבר. ואני רץ אחריו לפני שהוא יחזור עוד יותר לעבר ואומר לו: אני מאמין לך! תן לי תשובה. והוא אומר בוא תהיה הגחזי שלי. ואנחנו נכנסים לעיר החדשה, הוא מכניס את המחשב הלבן שלו בין הרגליים ורוכב עליו, והוא קורא: דור המדבר! עוד ארבעים שנה - רוב חרדי במדינה. ואנחנו רואים שזה מקום שבו הבהמות מתכסות בבגדים, והאנשים הולכים עירומים. והוא קורא: השקר הגדול הוא שהחילונים הם דבר חדש, חילונים היו גם בתנ"ך. להפך, אנחנו החרדים דבר חדש, אנחנו העתיד. ויש שם בארץ החדשה חזירים מאוד צנועים שמתלבשים כמו חרדים, ורק האף מציץ החוצה מהצווארון שיוכלו לנשום, וזה מאוד מסוכן כי שמים עליהם כובע והם יכולים להיחנק, ושטריימל זה באמת סכנת נפשות. ולעומת זאת האנשים מתחילים ללכת ברחוב על ארבע, וצריך לקשור אותם שלא יהפכו את גן העדן החדש לשירותים ציבוריים. ובסוף סוגרים את האנשים בבתים ורק החיות מסתובבות חופשיות. והנביא אומר: אני את שלי עשיתי. ואני אומר לו: אתה רוצה שאני אסדר לך איזו שומנית? שככה תוכל לחכות בעליית הגג עד שנראה מה יהיה. כי כבר מסוכן לאנשים להסתובב ברחובות. והוא אומר: בימים שלי הזיווג הוא אחר, כל היצרים כבר אחרים. כל מה שישאר מהגוף זה צורת חשיבה לתפוס. מטאפורות. אני אוכל ספרים. והתאוותן הוא מי שרק נכנס לישיבה וכבר ממלא כרסו בש"ס ופוסקים, מרוקן את כל המדפים. ספר תורה אוכלים רק בשבת, שזה הבשרי שלנו, כי בד"כ ספרים עשויים רק מצמחים. ואצלנו הנשים כ"כ צנועות, שהן מסתובבות עם ראש מלאכותי מעל הראש שלהן, זה מה שהתפתח מהכיסוי ראש, והן מציצות עם העיניים מהכפתורים בחולצה, שלשם זה לא מנומס להסתכל. ואלה שפחות צנועות לובשות ראש בלונדיני למרות שהראש האמיתי שלהן שחור. ורק כשהן בבית הן מוציאות את המכסה ומציצות עם הראש החוצה. והגברים בכלל לא מסתובבים בעולם, יש מקלות שמייצגים אותם והם מפעילים אותם מהבית. אנחנו העתיד, והעולם החדש נחרב מזמן, ואנחנו קוראים לו העולם הישן. אבל הנה עובר כלב ברחוב, ואנחנו מתחבאים שלא יעלה אותנו לניידת. והנביא אומר לי בתוך החור: פעם היו מערות, היום יש רק חור, אחר כך ישאר רק צינור, ובעתיד אנשים יתחבאו בחוט, מה שנקרא קוף מחט. ואני אומר לו: אתה נביא מצויין! והוא אומר לי: אתה לא מבין את תפקיד הנביא, התפקיד שלנו זה לא לשנות את העתיד, ואפילו לא כמו שחשבו פעם - לשנות את העבר. מה שצריך זה להחיות את הזמן, להפוך אותו מדומם לחי, מפיזיקה לרוח. התפקיד של הנביא העברי העתידי הוא: לזווג בין התורה למשיח, בין העבר לעתיד. גשרים מעל תהומות בהיסטוריה. למשל התקופה שאתה חי בה, שבעים שנה אחרי החורבן של הגלות, אחרי השואה. זה הזמן לשוב. אז קיבלת תשובה או לא קיבלת תשובה? והוא שם את הפה שלו על הפה שלי ומדבר לתוכי: אם עד עכשיו תורה שבעל פה היתה יותר יצירתית מתורה שבכתב, עכשיו תהיה תורה שבכתב שהיא יותר יצירתית מתורה שבעל פה. מה שנקרא אצלנו: עוד חזון למועד - כל לילה עוד חזון, וכל מועד עוד חלום. ככה מזווגים לא במרחב - אלא בזמן. חזון גיחזי.

תוכנית מדינית למאה הבאה

חלמתי שבמגילת רות, אלימלך הוא האל שמת בגלות, נעמי השכינה אשתו האלמנה, ורות היא התורה הפוכה בלי ה'. וסופסוף הם חוזרים לארץ. אבל מיהו בועז? מי זה אותו גואל רחוק מגואל קרוב יותר, אני לא מבין - אף אחד לא מבין - ובינתיים מרוב רעב נעמי ורות הופכות למקלות. והנה אומרים שרות בהיריון, איזו בושה, אף אחד לא יודע איפה היא היתה בלילה, נעמי לא יוצאת מהבית. והיא כמו מקל עם בליטה. והנה יורדים המים, ומתחילה הלידה הגדולה - אבל לא יוצא. הדוקטורים מתפללים, ולא יוצא. מטיסים מומחה מיוחד מחו"ל, שתוקע בשופר - ודבר לא מתקדם. ובסוף אין ברירה, מחליטים על ניתוח קיסרי - ומסתבר שלא היה שם כלום. סתם שמנה. אבל היא אומרת: הרגשתי אותו, את הלב שלו! מה הם עשו איתו? והיא בוכה ברחובות, מחפשת אותו בתוך חיתולים בפחי אשפה. דוד מלך ישראל לא נולד, מת, מת, מת - וקיים. כי היום הכול מרחוק, התחברות מרחוק, שליטה מרחוק, למידה מרחוק, תורה מרחוק. ואם אין גאולה מקרוב, יש גאולה מרחוק. לא חייבים בן, לא חייבים משיח בסובארו לבן. והנה בא הר גדול שחור אל הארץ. רואים אותו מתקרב מרחוק, ואומרים אוי איזו טעות, בגלל שלא באנו אל ההר ההר בא אלינו. וההר פותח את הלוע שלו: הציונות היתה נעשה ונשמע. עכשיו הגיע הזמן לשמוע.

האל של תל אביב

חלמתי שעכשיו שבני ישראל בארץ, אלוהים מחליט להחזיר את יצר עבודה זרה, כי הופר האיזון ורצו יותר מדי אחרי הרציחה והעריות, ודווקא משולש יצרים יחזיק אותם במרכז. והחילונים מחליטים להקים מקדש לאל חדש. ועובדים על פסל משוכלל של אלוהים, מחשב-על עם פה שמדבר ועיניים שרואות וכו', כדי שלא יוכלו לצחוק עליהם הנביאים. והאל הזה אפילו בנוי ככה שהוא בורא את עצמו, פעם בכמה זמן, ושולט בגשם וממית ומחיה בעזרת גזים מתקדמים, והוא גם חוזה עתידות קדימה 3 ימים, וממציא חוקים ועונשים. והוא אפילו פוקד עקרות בטיפולי זוועה מיוחדים, עד שקוראים לו ד"ר מנגלה. ואחרי הילד הראשון אשתי לא יולדת ואנחנו מתפללים לאלוהים עשר שנים, ובסוף נמאס לנו להתפלל אפילו יותר משרוצים ילדים, ואנחנו הולכים לאליל מתל אביב. וההלכה שלו אפילו יותר פסיכית ומתוסבכת מזו שלנו, יש לו יצרים ממש משונים, בגדי המאמינים יותר מסובכים ממסכת יבמות, צריך כל בוקר להתייעץ עם רב, אפילו בנוגע לתחתונים, לפני שיוצאים מהבית, והם כולם נראים ממש מצחיקים. ויש להם מחלוקות והלכות אפילו מתי לחייך, ויש כאלה שכל הזמן מחליפים העוויות משונות כדי להחמיר ולצאת לידי כל הדעות. ואנחנו מתקרבים לים והאנשים נהיים יותר ויותר אדוקים בדתם, ופחות ופחות לבושים, בהתאם למנהגם, ואנחנו עוצמים עיניים והולכים עם מקלות וכלבים כמו עיוורים כדי לא לראות, וכל הזמן אנחנו שומעים את החילונים אאוץ' אאוץ' תיזהר. והאליל הזה כל הזמן מתמודד עם הבעיה שהוא חדש ומפלסטיק, ושוכר משרדי יח"צ איך ליצור אליו יראת אלוהים, הוא שורף אנשים ועדיין צוחקים עליו, והוא לא מוצא לו מקום לעמוד, והבדיחה היא שמרוב שהוא מסתובב הוא עומד בפקק, כל ההרים בשפלה נמוכים, אז הוא מחליט להתמקם בקרקעית הים. ואפשר להגיע אליו רק עם חליפות צלילה, והמתפללים כל הזמן משבחים ומקלסים אותו, שהוא אל עשוי מחשמל ולא מתחשמל, או שהוא מוציא יותר חשמל משנכנס בפנים, והוא בכלל לא צריך חשמל, החיבור זה רק בשביל פשוטי העם שלא מאמינים שהוא עובד בלי חשמל, ואיך שהוא מתחבר לרשת בלי אף חיבור, פתאום הוא מופיע באמצע הרשת, נס גלוי! וכידוע נס מלשון ניסויים. והנה בתוך החושך של הקרקעית, מלא כהנים דגים, יש אור. ואנחנו עומדים בתור. והוא ממיין אותנו: ימין שמאל. והוא מסתכל על אשתי יותר מדי, ואומר: שמאל. ואני רץ אחריה והוא אומר לי: ימין.

בית המקדש 3.0

חלמתי שעושים תחרות דגמים לתכנון בית המקדש השלישי, וכל האדריכלים בעולם משתגעים זה יהיה משהו חד פעמי. ואחד מתכנן את בית המקדש בצורת מחשב ענקי, עם מסך עצום בגודל של פרסה על פרסה במסגרת משיש לבן, ועולי הרגל דורכים על המקשים הענקיים בדרך אליו, וילדים רצים על משטח המגע והמחשב משתגע, הכהנים בפנים מתרוצצים, יש כניסות לבעלי חיים ויציאות לדם ולאפר, והלויים מסתתרים בתוך הרמקולים ושרים. ואחר מתכנן את המקדש בצורת ראש ענקי ואנשים עולים בלשון נכנסים, מלמעלה העיניים הענקיות זזות, כל פעם מסתכלות על מישהו והוא מת מפחד, חל איסור חמור לדגדג אותו האנשים בתוך הפה יכולים להיהרג, במיוחד הלוויים ששרים בתוך האוזניים כל תזוזה שלהם יכולה להיות מסוכנת, אבל ממילא הרוב רק מציצים קצת מעבר לשיניים ובורחים, מעטים מעזים להיכנס פנימה עמוק בלשון, משוגעים, כי כל כמה זמן הוא בולע, ואף אחד לא חוזר. לכן לא יודעים מה יש מעבר ללוע. והמפרשים מתחת מזהירים שבטח נופלים שם עמוק בפנים, כמו בגיהנום, ויש מי שאומרים שכל מי שנכנסים מתעכלים, נהרגים על קידוש האל, והופכים לחלק מהמקדש עצמו, ויש אומרים שמה שמתחת לאדמה זה סודי, שזה לא היה בתוכניות, ויש לוחשים שיש חור יציאה - שמקומו יתגלה בגאולה השלמה. ואדריכל אחר מתכנן את בית המקדש כאישה, שאומרים שהיא יותר יפה מאלוהים, אבל אף אחד לא יודע, כי מטעמי צניעות הבניין מכוסה בבדים, ורק הכוהנים נכנסים שם מתחת לבגדים. ואחר מתכנן את בית המקדש כשטריימל ענק ושחור, ואף אחד לא יודע איך להיכנס, כולם מסתובבים מכל הצדדים, ומי שאולי מצא את הפתח גם לא חזר, יש כל הזמן כאלה שנעלמים. והנה יש מנוול אחד שמתכנן את בית המקדש כחזיר. ודווקא ההצעה שלו מתקבלת. ואני מתקרב להר הבית לחנוכה, מרחוק כבר רואים שזה ההר הוורוד, וכל העולים לרגל מסביבי בוכים, החרדי לידי מקונן כאילו מדובר בחורבן בית המקדש ולא בבניין: מה, זה מה שחיכינו, כל השנים. מה יגידו הגויים? אבל הנה באים כל הגויים שמחים, חה חה חה, הם דווקא אוהבים חזירים. והנה אני רואה הם לידי משפחה, יש להם דגלונים ביד ומצלמות והם מחייכים. והחרדי פתאום מתעורר: הם בטח מתכוונים לתת בבית המקדש ביס, צריך לעצור אותם, אחרת לא יישאר כלום. והם שואלים איפה בית המקדש, והחרדי מפנה אותם שם, לכיוון ההפוך, אתם רואים שם, אל בית הכנסת.

סוף הסכסוך

חלמתי שהמקדש יורד מהשמים, נופל על כיפת הסלע, טראח! מכה מלמטה, מתקמט, כאילו יש בתוכו הר, נהיה לו כזו בליטה מלמעלה. נו, מקדש עם כיפה, ומכסים אותה בזהב, וכולם מרוצים. שלום עולמי - עכשיו. גאולה שלמה - על המקום. וסופסוף נזכה לראות במו עינינו את עולם המשיח, עולם העתיד. ואני בא עם הסידור והטלית, ואפילו עם איזה עוף ליתר ביטחון, והמאבטח אומר לי אין צורך, המקום מכפר על נפשותיכם, כאן מגשימים חלומות. ואני מצביע על העוף והוא אומר: הקוקוריקו יכול להיכנס. רק תשים על החולצה כרטיס מבקר, ואל תאבד אותו בשום פנים ואופן - שיאפשרו לך לצאת. והלויים שמים רמקול עם נבל ותופים ושרים את המנון מחלקה א': אין לי רגע דל / או סקנדל או ריספרדל. ואליהו הנביא אומר: אם אליהו היה חי כיום, הוא שומע קולות, רואה חלומות, איפה הוא היה? פה. אבל אל תספר לצוות. הכהנים חושבים שאני נורמלי. והכהנים הלבנים העייפים יושבים באמצע המשמרת על מדרגות מזבח הזהב ומעשנים, כשקבוצת רבנים חשובים ותורמים מבקשת מהם לזוז כי הם רוצים איתו תמונה. ואני פוגש בריפוי בעיסוק את המתנדבת מגרמניה. ואני אומר לה: תמיד רציתי לומר את זה לגרמני, אבל עכשיו שאני אני יכול לומר. את יודעת שאני צודק ולכן את כאן. ואני כבר מפחד להתקרב לאגף הסגור, לקודש הקודשים, כי יש לי תחושה איזה אדמו"ר אמצא בפנים. וכל עם ישראל רוקד כמו עגל, חלומות מתגשמים, חלומות מתגשמים, כולם חוגגים, יש אלוהים, איזה ניצחון היהדות מקום ראשון, הוא-הא מה קרה היטלר אכל אותה, הכתר הוא שלנו, הקב"ה אנחנו אוהבים אותך, ורק הכותל המערבי שוב שומם ומוזנח, בלי אף אחד. ואני הולך וטומן את ראשי בכותל ובוכה.

סוף היהדות

חלמתי שהרב מחייך אליי, ואני מרגיש באינסטינקט שמשהו לא בסדר. ואני לא מבין למה אני מפחד מהרב הזה. ואני חושף ברבים שהרבנים, זה מאפיה של הומואים, זאת תורת הסוד ממורה לתלמיד, הכול רמזים לזה, פתאום הכול מובן, תיאולוגיה סוטה, הפכו אפילו את אלוהים והשטן, הסוד הגדול בהיסטוריה, כל הרבנים כולם - וכל היהדות מתמוטטת. היהדות הקתולית. הכול היה שקר. אבל הנה אני הולך בלילה - והרב עדיין מחייך אליי. ואני נכנס. ואני נופל על ברכיי: סליחה, סליחה, מה עשיתי, מה שלא עשו כל השנים. והרב עדיין מחייך אליי. ואני לא מבין למה אני מפחד. אבל אני מרגיש באינסטינקט - משהו עוד יותר לא בסדר. ואני עוקף את הרב, שממשיך לחייך בכניסה, ונכנס לבונקר של אלוהים. ויש שם משהו שאפשר לקרוא לו רק מהומת אלוהים. ואלוהים, המפקד של הצבא המובס, הכול מתמוטט, החיילים האחרונים, הימים האחרונים, והוא מתחיל להשתולל: אנחנו נכבוש את גן עדן, ואחר כך נכבוש את ירושלים, הוא משרטט על המפה. ואף אחד לא מעז לומר לו שכבר אין חיילים. רק אתמול חטיבה שלמה של מלאכים נפלה מהשמיים, וכורתים את כל העצים בגן עדן לפחם להניע את גלגלי המלחמה, וכבר לא נותרו פירות להפוך אותם לבליסטראות, ומחוץ לבונקר נערכים דו-קרבות נואשים בלולבים, ומישהו צועק: אתרוג! וכולם נהרגים.

תרבות מתה

חלמתי שאין סיכוי. היהדות הגיעה למצב כזה שאין סיכוי. וירדתי לחצר וראיתי את הילדים, וידעתי שהם כולם ימותו. ולא בגוף - אלא ברוח. ופתאום הייתי מאושר. וראיתי את החתולים בפח, הם יחיו אחרינו. כדאי להשקיע בחתולים, והלכתי להביא להם את התפילין. וכאב הראש היה חזק מאוד, וידעתי שזו רק ההתחלה. מה קרה, זו פעם ראשונה שתרבות מתה?

שכחתי את המשך החלום

חלמתי שהשואה לא קרתה. ויש

יודונאצי

חלמתי שאני היטלר. ואני מנסה לעצור את השואה. אבל אם אני אגיד להם עכשיו אז יגלו אותי, ויביאו מישהו פחות משוגע, ואז המלחמה רק תתארך - והשואה תימשך שבע שנים. ואם יהיה שלום - תהיה שואה של שבעים שנה. לכן אני מתנהג עוד יותר בשגעון, ויוצר דת חדשה של יהדות נאצית, גירסא נאצית של הדת היהודית. ואני אומר לאייכמן בוא תהיה יותר דתי, חבל שאתה כזה מחשב. ואייכמן מגיש לי כל יום דו"ח עם המצוות עשֶה שעשה היום: כך וכך יהודים וזקניהם על כל פרטיהם ודקדוקיהם. ואני אומר לו: אבל מה עם הלא תעשה והעבירות. איפה התשוקה שלך, החטאים? ולמחרת הוא מדפיס: כך וכך יהודיות ופאות, טימאתי לפי ההלכה. הבוק הזה עכשיו אונס כי זה בשולחן ערוך, וכל הזמן רק מחמיר ומחמיר. אבל כבר אי אפשר להפסיק, כי הם מיד יביאו פוסק נאצי מקצועי, שיהיה פחות משוגע, ואם הרייך יחזיק מעמד - תהיה אפילו שואה בת אלף שנה. לכן אין ברירה ואני מתנהג רק יותר בשגעון ועושה לגרמנים ברית מילה בצורת צלב קרס, ובר מצווה עם תפילין חומות להצדעה במועל יד, ואפילו בחתונה יש בכנסיה צלב קרס עם ישו מסתובב - שיהנו מהסבל של יהודי. ויש הלכות שחיטה של יהודים, לפני כל אחד צריך להשחיז שעות את הסכין, ולמצוא את המקום המדויק בצוואר מתחת לזקן, שהיהודי לא יצא טריפה, ולברך בשם ובמלכות הרייך, ולעשות כוונות העי"ט שלא יהיה פיגול, ולבדוק בכל הגוף שאין מום שלא יהיה פסול, כולל מבפנים שיהיה למהדרין, ואכמ"ל. אבל הם רק שוחטים יותר ויותר, בכל בית עכשיו יש תא גזים, וקונים לשבת בחנויות בוטיק בכלובים יהודים, שהופכים ליותר ויותר יקרים ויוקרתיים ונדירים ומכל מיני זנים נכחדים למביני דבר, והציידים רודפי הבצע מגיעים לניצולת יהודים שאף מכונה נאצית לא מסוגלת, ביעילות של היד הנעלמה. ואנשים שואלים אותי: הייל היטלר, אתה בסדר? השפם שלך נהיה יותר קטן, או שהאף שלך התארך? ואני מנסה להאריך את השפם כמה שיותר, אבל לחרדתי הוא נופל לצדדים כמו זקן. והגרמניות מתחילות לתהות: שמתן לב שהוא לא בלונדיני? והכלבים מתחילים לנבוח עליי בכל המשרדים, ולעשות לי בושות. ומתפשטות שמועות נוראות במרתפי המפלגה, המאהבת מספרת שהיא תפסה את היטלר, שוכב במיטה - עם ספר! ויום אחד במקום שהרכבת של הקנצלר תגיע לברלין - מורידים אותי באושוויץ.

דוס אותיות סוד

חלמתי שאח שלי שמת לפני שנים, מתברר שזו היתה התאבדות, יש לחברים שלו מכתב, והם החליטו שלא מראים אותו למשפחה. ואני שואל מה יש במכתב, אני רוצה לראות והם אומרים אתה לא רוצה לראות. ובסוף הם אומרים לי בסוד: אתה יודע מה היתה הגדולה של האחים? לא שהם לא רצחו את יוסף הצדיק. האחים רצחו את יוסף. הגדולה שלהם היתה היכולת שלהם לשכנע עבד שעלה לגדולה שהוא אח שלהם. ואני נזעק: מה אתם אומרים?! והם אומרים: אנחנו רואים שאנחנו לא מצליחים לשכנע אותך לא לראות. אז בוא תראה רק את הכותרות ותחליט בעצמך אם אתה רוצה לקרוא עוד. וכתוב שם בחושך בכתב יד כמו שלי, המשפט הראשון: "אושוויץ בגימטריא צדיק הדור". ואני רק רואה את זה ונמלט. כאילו רצחתי מישהו, וצריך עיר מקלט. ואני פוגש בדרך עיגול שחור כמוני ושואל אותו איך נוסעים, והוא אומר: תגיד תודה שהוא ירד מהפסים. מי שנוסע על הפסים מגיע רק למקום אחד - לאושוויץ. ואני נבהל עוד יותר ומתחיל לצאת מהשוליים, לחרוג מהדף, עוד ועוד לחרוג. ואני כבר עמוק בשחור שמחוץ לספר, בטריטוריה לא אנושית - ואני פתאום פוגש שם את קין. והוא מכניס את הראש לאדמה, ואני אומר לו: אל תדאג אני לא רוצה להרוג אותך. אני רק רוצה לדעת, מה התורה הסתירה, מה אמרת להבל. אולי הוא השאיר מכתב, משהו שנוכל לדעת איזו תורה היתה לנו אם היינו בני הבל, ולא בני אנוש. והוא אומר מתוך החור: מה שאני אגיד לך אסור לך יותר לכתוב, אחרת זה יהיה מכתב התאבדות. אבל אני לא יכול להפריד את המוח מהאצבעות: אני אהבתי את אחי הצדיק מאוד, אבל למען כל הדורות - תיקנתי את המילה רוצח לרוצה אח. וזה מה שמפחיד אותך, צדיק הדור? בוא אני אגלה לך משהו יותר מפחיד, מנקודת מבט משיחית: היטלר בגימטריא חמור. אבל בוא - תמשיך, תמשיך לכתוב. אתה חושב שאני לא יודע שאתה כותב? סילחו לי, משפחה שלי, אהבתי אתכם. אבל אהבתי אותו יותר.

מזבח הזהב

חלמתי שאני חולה. מסתגר בחדר, לא רוצה לראות את אשתי והילד, אף אחד. אל תאהבו אותי, אל תפריעו! אשתי: אני מבינה, אתה רוצה לסיים משהו. לא, לא, את טועה, להתחיל משהו. להתחיל עכשיו משהו, זה יהיה חיבור שיגיע עד לשמים, ואולי יאפשר גם תנועה בכיוון ההפוך, תנועה שלכם בכיוון הזה. חס וחלילה לסיים. והיא אומרת: כן, כל רגע יקר, רגעים שהיו לא שווים כלום, פתאום מבינים. לא, לא מבינה, הרגעים באמת לא היו שווים כלום, זה לא שפספסתי, המחלה היא שהפכה את הזמן לזהב. תודה אלוהים שלא נתת לי מוות פתאומי, בהורדת ראש, אלא איטי איטי והדרגתי כמו זנב, מוות בחיים. זה ההבדל בין עונש כרת לבין עליית נשמה.

רפואה מונעת

חלמתי שהרופא מנסה לשכנע אותי לשתף איתו פעולה במזימה: הגוף הוא האויב שלך. הוא זה שבסופו של דבר הולך להרוג אותך. והוא רוקם בחשאי מזימות שונות נגד הנפש כדי לחזור לעפר, רשתות טרור עמוקות בתוך החומר. ולכן צריך את המודיעין נגדו, צריך לנהל מלחמה חשאית, לרצוח את הסודות, להרים את השמלה ולגלות ולבייש אותו לפני כולם, לכן אנחנו הולכים להכניס לתוכך מרגל נחש, מקל. תפתח בבקשה את הפה: אה. לעומת זאת, הנפש מנסה להחיות אותך, לכן צריך להסתיר אותה בעולם הזה, במיוחד צריך להסתיר אותה מהגוף. לשכוח את כל החלומות. להשאיר אותם בלילה. ותחיית המתים זה בדיוק יהיה ההיפוך, שאנשים ילכו עם נפשות בחוץ והגוף כלפי פנים מוסתר, ונצטרך להחביא את הגוף, שהנפש לא תהרוג אותך, היא תהיה האויב, ואז הגוף יהיה החלום. והעולם יהיה רק בלילה. לכן אנחנו צריכים להכניס כבר עכשיו לתוך הנפש פנימה מרגל, נחש מתעקל. אתה מבין: אה?

החום עולה לשמיים

חלמתי שאני חולה מאוד ולא מוכן לקחת תרופות. ועושים עלי עליהום. רבנים, דברי תורה, פיקוח נפש, נשים. ובא אליי אדמו"ר גוסס רזה מת למיטה, ואומר: יש רק שני דברים בחיים שאני מצטער. שלא אכלתי פחות, ולא ישנתי יותר. כי בהחזרת הנבואה צריך להתחיל מהחלום. גם בראשית התחיל מהחלום, מהאל של השדים, אל שדי, ואז התקדם. מה חלם אדם כשיצאה ממנו האישה, אתה יודע? חלומות צריכים לצאת בהוצאה לחושך, ולא בהוצאה לאור. אורות של תוהו צריכים כלים של תוהו, לא כלים של תיקון! אחרת תהיה בסוף שבירה נוראה. אדמו"ר יכול לשבור את היקום, כי אסור להעביר אינפורמציה מעל למהירות האור, ואדמו"ר שובר את תורת היחסות אם הוא מתפלל על מה שקורה בתוך חור שחור. ולכן זה מסוכן, ואין לי כוח להתפלל עליך, בבקשה, אני חולה, קח את התרופה. ובא אליי משפיע ידוע, ואומר: כשמחברים חרדי ודתי ביחד יוצא חרדתי. אבל הבן שלך, איך הוא יהיה בן בלי אבא? הוא יהיה בת. ואשתי עומדת בחלון כמו יונה, ומסתכלת. ובסוף אני נכנע. ואני שותה את התרופה, ומת.

המבקר

חלמתי שאני מבקר בקבר של עצמי. ואני מניח על עצמי אבן כזאת שאני לא יכול להרים. וכל הקרובים, סוף סוף הלוויה, מה חשבו עליי באמת, אבל הם - אף פעם אף אחד לא אמר עליי אמת. כמעט מתחשק לי לחיות שוב. אבל למי יש כח. ואני מדליק לפחות בבית הקברות נר לזכר האדמו"ר, נר נשמה, ותוהה ממה עושים את הפתילה שעליה נשרפת הנשמה - בגיהנום. ואז אני מבין - הספר הוא חומר בעירה מצויין. וכשהוא נשרף, אובד לעולמים, זה באמת מרגיש כאילו זה הנשמה שמבוערת מהעולם, שעולה באש. ולכן - השחור.

סופה של השפעת: ההחלמה מהחלום

חלמתי שמחר סוגרים את העולם ואני מפחד להישאר בפנים. ואני אומר: לא אכפת לי יום הדין. אני פשוט לא מוכן שישפטו אותי. והחתולים שנשארו אחרונים בזבל שנשאר מהעולם אומרים: בוא לפחות תעזור לנו בפח, בפרויקט של לבנות מחדש את אלוהים. ואני מתקדם איתם בין ערימות האשפה, וחתול ירמיהו אומר: קודם מחיים את נשמת המת (מה שנשאר לנו ממנו) וגם בונים לה גוף (והוא הרי היה בכל מקום). ואם לא, לפחות נהיה נר נשמה בשבילו. והוא מיילל בין ערימות האשפה הבוערות: ואם לא, לפחות נשרוף את הארמון על המלך. ונשמעת שאגה, וכל החתולים נמלטים, תציל את עצמך ילד, זה חתול טרף. האר"י שאוהב תות. והאריה האדום אומר בקול מפחיד, כמו של חוליארץ: נשמת אלוהים עכשיו בדרך לגן עדן העליון, שיחליף את גן עדן של נשמות האדם. ואני צועק: לא! לא הספקתי לאכול מעץ הדעת. ואני שומע את האריה מתלחש עם החתול הנביא ירמיהו: צינור בין עולמות, לגלות היכן מתחבאים שרידי הקודם, האידיוט הזה תיעד חלומות, למרות איסורי ביטחון הסוד. ואני אומר: מי שם. ואני שומע קול של צפרדע אומר לה: המחלה. הם חושבים שאני ישן כשאני חולם, ובעצם מחלים. והאישה אומרת: הוא לוהט. והוא אומר: יקח זמן למצב להתפתח - אבל הוא ילך וידעך. ואני פוקח עין אחת - ורואה שהם מדברים על הנר. אבל כבר מאוחר מדי. דם צפרדע צועק: הוא התעורר.

לפרק הבא

הטרילוגיה


text:
התדרדרות הארץ

המדריך למיניות ספרותית

לאחר שהמיניות הפיזית החליפה את המיניות הספרותית (הלא היא הרומנטיקה), אנו צופים כעת בתנועת הנגד, בה שוב מוחלפת המיניות הפיזית במיניות ספרותית מסוג חדש - ואנטי-רומנטי. לעשות פחות - לדבר יותר, לאהוב פחות - לחשוב יותר, אישה - יותר, גבר - קצת פחות. מוסף תרבות וספרות הופך משעמום תחת למעניין תחת (והיש משהו מעניין חוץ ממין? והיש משהו משעמם יותר מתרבות?), ולכן תחת עיסוק בספרות, הוא מפרסם (פרסום אחרון!) את המשורר המרטיר שהפך למשורר המטריד, לאחר שחזר מאלפיים שעות גלות, שבהן מירק את חטאיו (הפואטיים). כשהעורך הוא העור שלָך

מאת: בהמת הבוהמה

מטאפורה למיטונימיה (מקור)

חינוך מיני

הגדרת הפונקציה אישה(אישהּ):

כשזרם הסוסה שוצף
שואף - נושף = נואף
כשזעם התענגה מהמגף
רוכבת אחוריך
הקֶצף
- צף
וגם אף
כולך נרעד -
החזֶק מעמד
(אם תוכל -
לעד)

ובנוסף:
הנה זה
(אל תֶן לנתֶז!) עוד אחד
שירהּ הוא
שירה היא
תכנות מילים
לא מילונים מין הוא
תכנות שרירים(שלך) לשרשראות(שלה)
עשה: לולאות אינסופיות, התאפק: חָלק אחד באפס
חפש: שגיאות אצוָוה מ- עד-
\- ואף מילה על אהבה (אמור לה, זה עוזר לה) -
החזק מעמד
(אם אפשר ולא
תרעד)

עד קולה הדק לָכול
טעם דק מן הדק
מעמד המין
החזָק - החזֶק
מעמד

כי עוד
הפעם הסוסה בכרם
והזרם והזרם נועצת גם הפעם
המגף
והחוץ מוגף
וכאן בפנים רק היא רק
היא רק עוד
רגע
זה הרגע -
החזק מעמד
(עוד רגע
אחד)

שעת הסוסה
היא שעה
כמוסה
היא
שוֹעה
לשוועותיה
ואתה תחתיה או בצד
זה הזמן החזֶק
בה חזק
בצלע או
בתחת
מעמד

תחתון תפוח

היוֹ היה עולם עם נחשית
איבר גברי (נ') היה נקבה נשית
במכנסיים היא עשתה
החלטה טיפשית
והפכה כל החלטה
טיפשית
תפוחה ונפוחה (רגשית)
וזֶכר לה הוא החולשה שלך
אישית

לכל קול רך שותה אותך בקשית
לבקשתה קשוב אתה, תפור נפשית
לא תעמוד בפני התלהבות נשית

השפריץ הדק הנובע מנפשה
ומפכפך ממוח חם ללשונה
התלהטות אישה
כשנשמתה
יוצאת לה במיטה
מהשק - לךָ תלוי כעול
מכריעךָ מעומדךָ אל השאול
הלא תישק לה, ושפתה
כאפס העָגול?

קר-שיר

השקותה בצינור סגור
עצוֹר בעצמך - נשמתך תנועת עיצור
התשוקה להכנעה
של רצונה בהנאה
צפה מבחוץ בגופך - מעגל סגור

הסיטואציה והסצנה

שקופה כשחקנית
בסרט פורנו של עצמה אתה סטטיסט
ומצלמה
כשהיא עוצמת את עינה
עצום את עצמך
הֶיה מה
שהיא חלמה
שחלמת על עצמה
השחל אותה מתחת
לאדמה

הוויתור

בתחילת האקט
נהג בהמתך לאט לאט
כמו בהלוויית
איברך
קורבנך השקט
השותק במקדש המעט
נתק את חיבורך - -
וחבר את
הנתק
רק כשסוסתך הרוכבת
תלחץ על המתג
כשכבר
שעטה שעתה הארוכה
עלתה והותשה
מהמֶתק
הסכם עימה על סיסמה
להתעורר מהקבר
והתפלל שהחלל בקרבך
ישְמע
ויכנע לה בדממה
בעוד היא צועקת
את עצמה

הדקדקן

מטרת.הנקודה
הצפה והנעה
הסחת ריכוזךָ מזנבךָ
לאצבעךָ - מסך מגע
מעצמךָ דע
לפני מי אתה
עומד

עירום ויחף החְלף
גסה בעדינה
מוטוריקה רטוריקה
רומנטיקה רובוטיקה - סופךָ
הלא נמנע

לכן לְחש באוזנה
מגיע לך
מגיע לך
חובתי - זכותך היא
העונה

שמועות אחרונות

כומתה קוטפת החמה
דור המדבר זמן אדמה
אצלה ניסים ונפלאות
ואצלך מסע תלאות

נשטף ראשך בתענוג בנות
ותשוקתך צילן בקול ענות
פסגת מיניותן כשהן מאוננות

ולך הקטן ביערן משאירות
שביל של פירורי הרגשות

שמועות רחוקות, מרגשות

תרבות וספרות

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המדריך למיניות ספרותית - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut81" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/kaktus.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המדריך למיניות ספרותית

לאחר שהמיניות הפיזית החליפה את המיניות הספרותית (הלא היא הרומנטיקה), אנו צופים כעת בתנועת הנגד, בה שוב מוחלפת המיניות הפיזית במיניות ספרותית מסוג חדש - ואנטי-רומנטי. לעשות פחות - לדבר יותר, לאהוב פחות - לחשוב יותר, אישה - יותר, גבר - קצת פחות. מוסף תרבות וספרות הופך משעמום תחת למעניין תחת (והיש משהו מעניין חוץ ממין? והיש משהו משעמם יותר מתרבות?), ולכן תחת עיסוק בספרות, הוא מפרסם (פרסום אחרון!) את המשורר המרטיר שהפך למשורר המטריד, לאחר שחזר מאלפיים שעות גלות, שבהן מירק את חטאיו (הפואטיים). כשהעורך הוא העור שלָך

מאת: בהמת הבוהמה

מטאפורה למיטונימיה  (מקור)

חינוך מיני

הגדרת הפונקציה אישה(אישהּ):

כשזרם הסוסה שוצף
שואף - נושף = נואף
כשזעם התענגה מהמגף
רוכבת אחוריך
הקֶצף
-   צף
וגם   אף
כולך נרעד -
החזֶק מעמד
(אם תוכל -
לעד)

ובנוסף:
הנה זה
(אל תֶן לנתֶז!) עוד אחד
שירהּ הוא
שירה היא
תכנות מילים
לא מילונים מין הוא
תכנות שרירים(שלך) לשרשראות(שלה)
עשה: לולאות אינסופיות, התאפק: חָלק אחד באפס
חפש: שגיאות אצוָוה מ- עד-
- ואף מילה על אהבה (אמור לה, זה עוזר לה) -
החזק מעמד
(אם אפשר ולא
תרעד)

עד קולה הדק לָכול
טעם דק מן הדק
מעמד המין
החזָק - החזֶק
מעמד

כי עוד
הפעם הסוסה בכרם
והזרם והזרם נועצת גם הפעם
המגף
והחוץ מוגף
וכאן בפנים רק היא רק
היא רק עוד
רגע
זה הרגע -
החזק מעמד
(עוד רגע
אחד)

שעת הסוסה
היא שעה
כמוסה
היא
שוֹעה
לשוועותיה
ואתה תחתיה או בצד
זה הזמן החזֶק
בה חזק
בצלע או
בתחת
מעמד

תחתון תפוח

היוֹ היה עולם עם נחשית
איבר גברי (נ') היה נקבה נשית
במכנסיים היא עשתה
החלטה טיפשית
                      והפכה כל החלטה
טיפשית
תפוחה ונפוחה (רגשית)
וזֶכר לה הוא החולשה שלך
אישית

לכל קול רך שותה אותך בקשית
לבקשתה קשוב אתה, תפור נפשית
לא תעמוד בפני התלהבות נשית

השפריץ הדק הנובע מנפשה
ומפכפך ממוח חם ללשונה
התלהטות אישה
כשנשמתה
יוצאת לה במיטה
מהשק - לךָ תלוי כעול
מכריעךָ מעומדךָ אל השאול
הלא תישק לה, ושפתה
כאפס העָגול?

קר-שיר

השקותה בצינור סגור
עצוֹר בעצמך - נשמתך תנועת עיצור
התשוקה להכנעה
של רצונה בהנאה
צפה מבחוץ בגופך - מעגל סגור

הסיטואציה והסצנה

שקופה כשחקנית
בסרט פורנו של עצמה אתה סטטיסט
ומצלמה
כשהיא עוצמת את עינה
עצום את עצמך
הֶיה מה
שהיא חלמה
שחלמת על עצמה
השחל אותה מתחת
לאדמה

הוויתור

בתחילת האקט
נהג בהמתך לאט לאט
כמו בהלוויית
איברך
קורבנך השקט
השותק במקדש המעט
נתק את חיבורך - -
וחבר את
             הנתק
רק כשסוסתך הרוכבת
תלחץ על המתג
כשכבר
שעטה שעתה הארוכה
עלתה והותשה
מהמֶתק
הסכם עימה על סיסמה
להתעורר מהקבר
והתפלל שהחלל בקרבך
ישְמע
ויכנע לה בדממה
בעוד היא צועקת
את עצמה

הדקדקן

מטרת.הנקודה
הצפה והנעה
הסחת ריכוזךָ מזנבךָ
לאצבעךָ - מסך מגע
מעצמךָ דע
לפני מי אתה
עומד

עירום ויחף החְלף
גסה בעדינה
מוטוריקה רטוריקה
רומנטיקה רובוטיקה - סופךָ
הלא נמנע

לכן לְחש באוזנה
מגיע לך
מגיע לך
חובתי - זכותך היא
העונה

שמועות אחרונות

כומתה קוטפת החמה
דור המדבר זמן אדמה
אצלה ניסים ונפלאות
ואצלך מסע תלאות

נשטף ראשך בתענוג בנות
ותשוקתך צילן בקול ענות
פסגת מיניותן כשהן מאוננות

ולך הקטן ביערן משאירות
שביל של פירורי הרגשות

שמועות רחוקות, מרגשות

תרבות וספרות


domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>היכן טעתה הדמוקרטיה עם פייסבוק? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia57" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/trol.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

היכן טעתה הדמוקרטיה עם פייסבוק?

חוסר ההבנה הטכנולוגית של החברה הדמוקרטית עומד בעוכריה כאשר היא באה להתמודד עם הרשת החברתית. לכאורה, פייסבוק חסינה מכל התערבות: מה, נפרק אותה כחברה? נפצל את הרשת החברתית לכמה רשתות מתחרות? הרי כל העניין ברשת כזו הוא שכולם יכולים להיות חברים של כולם. כל זה נובע מחוסר הבנה עמוק שפייסבוק היא בעצם שתי פלטפורמות מחוברות, שאסור היה שיהיו מחוברות: האחת היא הפרוטוקול של הרשת החברתית, שהיא מונופול טבעי ונחוץ - והצד השני הוא הפיד, שבו המונופול הוא הרסני. זה סוד כוחה - וסוד הרסנותה

מאת: אלגורגולטור

הפיד כיוצר טרולים: אל תאכלו את פייסבוק  (מקור)

הרשת החברתית הולכת ומתבררת כטעות רגולטורית, וככזו קשה מאוד לצאת ממנה. הרגולטור היה צריך לדאוג שהרשת החברתית תהפוך לפרוטוקול - כמו האינטרנט - ולא לחברה - כמו פייסבוק. ואז חברות שונות, בין היתר פייסבוק, מתחרות על הפיד, מי עושה אותו יותר טוב, אבל הפרוטוקול של הקשרים אחיד, וכל אחד יכול להיות חבר של כל אחד אחר, ללא תלות באתר ספציפי. בדיוק כמו שכל אחד יכול לבקר בכל אתר, או שכל אתר יכול לקשר לכל אתר, או שכל אחד יכול לשלוח מייל לכל אחד, דרך פרוטוקול המייל.

בהחלט ניתן גם כיום להעביר את תשתית המשתמשים של הרשתות החברתיות - ושל כל משתמשי האינטרנט - לקוד פתוח, תוך שמירה על פרטיות ואבטחה, בדיוק כמו שפרוטוקול האינטרנט עצמה עושה זאת. ואז כל אחד יוכל להתחבר לפיד שמייצרות חברות שונות, בתחרותיות, ובכלל זה הפיד האישי שלו שמייצרת פייסבוק, כאחת החברות הללו (ואולי המובילה והגדולה מכולן). דבר זה כשלעצמו יצור תחרות על בניית פיד שבו המשתמש הכי מרוצה, ותוביל בוודאות לפיד משופר יותר, ולשליטה גבוהה בהרבה בפיד. מי שירצה פיד אמין יקבל פיד אמין, ומי שירצה פיד משעשע יקבל כזה, ומי שירצה את הפוסטים הכי פופולאריים היום בישראל יוכל לראות אותם, ומי שירצה פיד אינטלקטואלי גבוה - או אקדמי מקצועי - יקבל כזה.

כיום אנשים לא מבינים עד כמה הפיד שלהם גרוע, כי אין להם אלטרנטיבה, ולכן גם אין הבנה עד כמה הפיד גורם לבעייתיות של הרשת החברתית, ולהפרעה התרבותית, ואפילו הציבורית - ואפילו השלטונית - שהיא מייצרת. פיד מטומטם יוצר עם מטומטם שיוצר פיד מטומטם, ופתיחת הפיד לתחרות תאפשר לשבור את מעגל הקסמים הזה. המחשבה הפטרנליסטית של פייסבוק, שהיא יודעת יותר טוב מאתנו מה יגיע לפיד שלנו - היא אם כל חטאת. לכן המדינה צריכה לשחרר את הפיד - לפני שהפיד יחסל אותה.

הפיד הוא המקום שבו פייסבוק יכולה לעשות מניפולציה במשתמשים, והמקום בו הכי מוגבלת החירות שלנו. בטלוויזיה יש שלט ובגוגל יש שורת חיפוש בסמארטפון יש ריבוי אפליקציות ובעיתון יש חלקים וכתבות שונות וברדיו יש כפתור לבחירת תחנות - בפיד אין את כל אלה. יש אפס בחירה חופשית. וזה איננו רק החופש את מי לשמוע, אלא חופש הביטוי עצמו, כי אין משמעות לחופש הביטוי אם מישהו מחליט מי שומע את מה שאתה אומר, אם בכלל. אפילו החברים שלך לא יכולים להחליט לשמוע אותך.

העלמות חופש הביטוי - והוגנות השמיעה והפיד - הופך את כולנו למניפולטורים של פיד, ולמי שהתבטאותם מעוצבת בידי הפיד, ובידי הפידבקים שהוא יוצר לנו. לא מדובר בפידבקים חופשיים של חברינו, שקובעים אם יתנו לנו לייקים או לא, אלא בפידבקים שמתווכים בידי הפיד, שקובע אם חברינו יראו בכלל מה שכתבנו. לכן הפיד משפיע בצורה מכרעת על התוכן של הרשת, והוא איננו רק צורה "נייטרלית" חסרת תוכן. ופייסבוק הרי בחרה לקדם תכנים לפי קריטריונים שהם גם עלומים וגם נמוכים (מי יוצר יותר מחלוקת, למשל).

הפיד יוצר מערכת תמריצים מעוותת שהורסת את השיח החברתי, והופכת אותו לחנפני, פלגני, רכילאי, מתעמת, וגס רוח כאחד. הבעיה היא לא בילדים, אלא בגננת. ולא בגננת הספציפית, אלא בעצם קיומה של גננת, שמחזיקה אותם במצב צבירה של ילדים. הגיע הזמן לפתוח לכל אחד את האפשרות לבחור אם הפיד שלו הוא גנון, בית ספר מקצועי, תנועת נוער או אוניברסיטה. רבים הרבה יותר משנדמה לנו יבחרו באוניברסיטה, וזה יעלה רמת הרשת החברתית כולה.

כיום הרשת החברתית תקועה במינימום מקומי ובפתרון נחות, שממנו כולם סובלים, אך שקשה מאוד לצאת ממנו, בדיוק כמו בדילמות של תורת המשחקים - ולמעשה אי אפשר. כל מי שיכתוב תוכן איכותי פשוט לא יגיע לאחרים. הפיד יוצר מבנה תמריצים שתוצאתו היא הרשת הנחותה הנוכחית. כל מה שאנחנו יודעים מתורת הכלכלה מלמד שזה לא אנחנו שרעים - אלא התמריצים הם שרעים. כך פועלות מערכות גדולות שלא זכו לתכנון סביר כלשהו לטובת המשתמש ומתוך כבוד לאוטונומיה שלו, או לשקיפות כלשהי, ושאין בהן תחרות או שליטה של הלקוח.

אין שוק רעיונות חופשי בפייסבוק - יש תכנון מניפולטיבי מלמעלה, וכמובן - מונופוליסטי. חוסר השקיפות מוסיף חטא על פשע - בניגוד לאלגוריתמים של גוגל, שזכו לחשיפה ראשונית ולאמינות מתמטית מסוימת - סוד הפיד הוא הסוד הגדול של פייסבוק. ומכל מה שאנחנו רואים - מדובר באלגוריתם גרוע מאוד, שאין לו כבוד מינימלי להעדפות המשתמש, אלא רק ליצירת שיח משלהב רגשות, בכל מיני סערות פייסבוק חסרות חשיבות בכוסות רוח, אך מרובות אמוטיקונים, נאצות ותקיפות אד-הומינום. הפיד הוא שיוצר את תופעת הלינץ' הפייסבוקי - לא ההמון. בפיד שבנוי אחרת - לא היו לינצ'ים. ההתנהגות של ההמון נקבעת ומנווטת לפי האלגוריתם. ממש כך. אך כרגיל הדמוקרטים שלנו מעדיפים שיח מוסרני-מטיפני חסר כל אפקטיביות, אך מלא בתחושת עליונות מוסרית, נגד ההמונים (אוי אוי אוי) - לעומת פעולה טכנולוגית יעילה. כי הרי "פרוטוקול" זה כל כך טכני, וזה לא פותר את הבעיה "האמיתית" בחברה, דהיינו המוסרית, הממוצאת (שלא באמת היתה קיימת בצורה כזו לפני היות הפיד - דהיינו השינוי הטכנולוגי).

ההתנגשות בין הגיון הדיון הדליברטיבי והשיח הציבורי הדמוקרטי הבריא לשיח החולני של הפיד מחייב התערבות רגולטורית נדירה, לפי דוקטרינת הדמוקרטיה המתגוננת. הזמנים החדשים מחייבים לעדכן דוקטרינה זאת גם כנגד שיבושים טכנולוגיים מהותיים בתשתית הדמוקרטיה, כמו השיבוש העמוק שיצר הפיד. הפיד הנוכחי של פייסבוק איננו מדיום נייטרלי אלא משסע, איננו שוק אלא רגולטור, ואיננו חופשי והוגן אלא מעוות, מוטה ונשלט. האלגוריתם שלו הוא מנגנון חושך שהוא מטבעו אנטי-דמוקרטי, ולכן לא פלא שהוא יוצר משבר דמוקרטי. בניגוד לרשת האינטרנט, שהפרוטוקול שלה עוצב בידי אידיאליסטים ואקדמאים לטובת חירות וביזור, ורק לאחר מכן באה גוגל, המצב עם פייסבוק זהה למצב שבו רשת האינטרנט היתה חלק מגוגל. הרשת החברתית היא פלטפורמה בסיסית חשובה מדי מכדי להשאיר אותה בתוך חברה פרטית, כי בעידן הרשת - הרשת החברתית היא התשתית של החברה שלנו.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מדוע על כל יהודי לתמוך בסנדרס למשרת האיש החזק בעולם? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia46" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sanders.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מדוע על כל יהודי לתמוך בסנדרס למשרת האיש החזק בעולם?

במאמר מערכת מסביר כבוד הרב אלוף מדוע הוא - תומך ותיק של טרומפ, קפיטליסט מושבע ואיש הימין-הדתי העמוק - מתפלל לבחירתו של סנדרס לנשיאות. האם העורך הראשי של התדרדרות הארץ פתח פוזיציית שורט ענקית על אמריקה? האם השוביניזם האתני שלו העביר אותו על דעתו? האם השתגע לחשוב שבתוך סנדרס פועם לב יהודי חם או שמא הוא מזהה פעימות דופק אחרות בעורקי ההיסטוריה? סנדרס מול טרומפ כשעת מבחן לאתנוצנטריות היהודית: האם באמת כל יהודי עדיף על כל גוי, או שמא הריאליה תכפיף את הפנטזיה?

מאת: העורך הראשי

כל חתול משפיע: ניתן לתרום לסנדרס גם מהבית בישראל  (מקור)

הסיפור היהודי איננו סיפור ריאליסטי. אם הסיפור המקראי למשל, או אגדות חז"ל, היו נכתבים כיום - הביקורת הייתה בוודאי משייכת אותם לז'אנר הריאליזם הפנטסטי. ברגע אחד מתוארת ריאליה קשה, יומיומית ואותנטית של תקופת הברזל, וברגע שני מרכבות הברזל טובעות בים או מעופפות באש השמימה - וזה כוחו של הסיפור. למעשה, כוחו של הסיפור הוא הוא הכוח ההיסטורי של היהדות, ולפיכך השיקולים שהיהודים מפעילים לאורך הדורות בבואם לגשת אל ההיסטוריה ולהתנהל בתוכה, ושעליהם להפעיל גם כיום, אינם שיקולים היסטוריים ריאליים ותועלתניים, אלא שיקולים ספרותיים ונרטיביים. משמעותו האמיתית של רעיון הבחירה הוא שבניגוד לעמים "נורמליים" אחרים, השאלה שעלינו כיהודים לשאול איננה מה טוב ליהודים (ובטח שלא לתל"ג) - אלא מה טוב לסיפור. איזו התפתחות תיצור סיפור יותר טוב? ההיסטוריה כסיפור וכסיפורת - זה תמצית הרעיון שיצר את המקרא (ובעולם העתיק האל הוא בוודאי חלק מהסיפור. החידוש היה שהאל הוא חלק מההיסטוריה!).

מזה כמאות שנים הפך הז'אנר הריאליסטי לז'אנר המרכזי של ההיסטוריה. אך בניגוד לעמים מערביים ורבים אחרים, ובניגוד לחזון הציוני, שניסה להעביר את היהדות ז'אנר, הז'אנר הריאלי הוא לא הז'אנר בו נכתבת (ולפיכך פועלת) ההיסטוריה שלנו. למעשה, החזון הציוני נכשל לא בריאליה, אלא דווקא באילוף הנרטיב, שחמק לו מבין הידיים במאורע הפלאי של מלחמת ששת הימים, ומאז התבדר למחוזות יהודיים קלאסיים, אם כי לא מקראיים במיוחד. הרי לא חזון מלכות דוד ושלמה הוא שמניע את הלב היהודי-ישראלי הנוכחי, שמעדיף לנסות לשחזר דווקא את טראומת העיירה, הפריץ והכלב (ולכן מרכז הכובד הדרמתי והאמוציונלי שלו כלל לא מופנה כלפי הערבים אלא כלפי האירופאים - לא המוסלמים מטרידים אותו באמת אלא הנוצרים). הסיפור הציוני נכשל בכיבוש הלבבות דווקא כשניסה להפוך מסיפור פנטזיה לסיפור ריאליסטי "נורמלי", כי בתוך הסיפור ההיסטורי הציוני של תמול שלשום תמיד חייב להופיע פתאום כלב.

הדרך שבה הריאליזם ארוג בפנטזיה היא שהופכת את קפקא (ולא פרוסט למשל) לסופר היהודי הגדול של המאה העשרים (ובדיעבד, באין לצערינו מתחרה ראוי, הסופר הגדול של המאורע היהודי הגדול של המאה - השואה), ואילו הריאליזם של הספרות הישראלית יכשיל אותה במבחן הדורות (כפי שהכשיל אותה במתן יצוג ספרותי הולם לשואה - שרק ז'אנר פנטסטי היה הולם את מידותיה). הריאליזם הוא הז'אנר של ההומניזם והנאורות - ויגווע יחד איתם. כל סיפור ריאלי, רציונלי, כמו זה של היהודים הדמוקרטים בארצות הברית (שהשרו אותו גם על שאר הדמוקרטים) - יכשל להסעיר את הדמיון של העולם, וסנדרס איננו יוצא מכלל זה.

כותב שורות אלו אכן תמך בטרומפ לכל אורך הדרך, ולמעשה מופתע לטובה מהצלחתו עד כה, ובוודאי סבור שטרומפ טוב ליהודים (ולו במכה התודעתית שהוא מנחית על העולם). הוא גם מרוצה מאוד מהשפעתו של תקדים טרומפ על ייצוג האוכלוסייה המוחלשת של דיסלקטים הסובלים מהפרעות קשב, ומהדוגמא האישית שהוא נותן לשבירת תקרת הזכוכית של קידום אנשים פסיכיים בחברה (כן, גם אנחנו יכולים! פוליטיקת הזהויות בשירות הפסיכיים השקופים). הוא בוודאי איננו סובל מהערכה לסנדרס, מתעב את הדמוקרטים ובטוח שסנדרס יהיה קטסטרופה לתיק המניות שלו, לאמריקה וכמובן לישראל. אבל כיהודים, השיקולים שעלינו להפעיל ביחס לעולם אינם שיקולים של ריאל-פוליטיק, אלא שיקולים פנטזמטיים. סנדרס איננו טוב ליהודים, אבל הוא טוב ליהדות.

בעולם הנוכחי הנשלט בידי המדיה, היהדות איננה כבר מפעל יצרני בעל יתרון תחרותי, אלא מותג. והדבר החשוב ביותר בכל מותג הוא הסיפור. בראייתו העצמית, עמדותיו ומטרותיו, ברני סנדרס בוודאי איננו חלק מהסיפור היהודי. אבל הסיפור גדול גם ממנו. אם האדם החשוב והמשפיע ביותר בעולם יהיה יהודי (כפרומיל וקצת מאוכלוסיית העולם) - וללא קשר להצלחתו - הדבר יסעיר את הדמיון השמי והאנטישמי העולמי, ויחזק את הסיפור היהודי ברחבי העולם כולו, כפי שטרומפ חיזק את הסיפור הפסיכי ברחבי תבל. מאז דיזראלי לא היה כדבר הזה, שיהודי יעמוד בראש העולם (וסנדרס רחוק מלהיות דיזראלי). המטרה של הסיפור היהודי איננה למצוא חן בעיני העולם, או להיטיב עימו (אלו כמובן מטרות חוץ אמנותיות פסולות והשתלטות הפוליטיקה המגוייסת על הספרות). מטרתו של הסיפור תמיד תהיה בתוך עצמו (כצורה תכליתית חסרת תכלית), דהיינו לעניין את העולם (המשתעמם בקלות באינפלציה הנרטיבית של ימינו). לא להיות סיפור יותר טוב לעולם - אלא להיות סיפור יותר טוב.

לפיכך, מטרתינו בפוליטיקה העולמית איננה להיטיב עם ישראל (או עם עם ישראל) - להפך: המטרה של ישראל עצמה היא לרתק את העולם (ואם אפשר - לשגע אותו). תכליתה של ישראל היא אסתטית: לחזור אחורה לארץ אבות כאלמנט סגירה ספרותי סימטרי, שמאפשר פתיחת פרק חדש אחרי שהסיפור היהודי-אירופאי הגיע למיצוי ספרותי הולם ומהמם בעוצמתו הנרטיבית (השואה). השואה היא תבוסה היסטורית חסרת תקדים עבור העם היהודי - אך מבחינה נרטיבית היא כמעט מתבקשת, ואין ספק שדווקא להשמדה בגז היתה עוצמה שאין לאף פצצה אטומית. אלוהים הוא אב איום - אבל סופר גאון. ותעוזתו הספרותית והמטפורית איננה יודעת גבולות.

אם הנאציזם היה הכפפת הפוליטיקה לאסתטיקה במובנה האמנותי הגרמני (דהיינו אסתטיקה חזותית ואופראית), ולכן ניסה לטאטא את הכיעור החזותי היהודי מעל פני האדמה, הרי שהיהדות גם היא הכפפת הפוליטי לאסתטי ולפנטסטי, אלא שהמדיום שלה שונה - הספר (גם העיוני), ובעיקר: הספרות. המטרה שלנו היא ליצור סיפור היסטורי מרתק, עמוק, יפהפה, שחורג מכל ריאליה ומדהים את העולם. לא ה-"טוב", כקטגוריה מוסרית, אמור לעמוד בראש מעייניו של עם שנוצר כסגולה (דהיינו כדוגמא, לטוב וגם לרע), אלא האלוהי - דהיינו החורג מן העולם. הפנטסטי. לכן הארוס היהודי לא מתבטא כיום בעולם - ומעולם לא היה אמור להתבטא - כדוגמא ומופת במובן החילוני-מוסרי, דהיינו כמודל לחיקוי, אלא דווקא כדוגמא יוצאת דופן, שחורגת מחיקוי - ובורחת מהיכולת לחקות אותה, בדיוק כמו יצירת מופת ספרותית. זהו ארוס יצירתי שמכיל בתוכו גם את צידה הדמוני של היצירתיות, שזכה בימינו לכינויים שכאילו לקוחים מהעולם הזוהרי האוקסימורוני, דהיינו השואף למתח מקסימלי, כגון "חדשנות משבשת" או "הרס יצירתי".

המתח שיוצר הסיפור היהודי (ולא רק בציר הזמן אלא גם בהרחבת ציר מרחב האפשרויות) הוא הסיבה היחידה לחיות אותו ולהתעניין בו - והוא הסיבה היחידה לקיומו המתמשך כסיפור הארוך בעולם, במשך אלפי שנים, שממשיך להפתיע ולהיות סיפור חשוב מאין כמוהו. לא הנאצים הם האיום הגדול על הסיפור - אלא השעמום והבנאליה הריאליים. יהודי כראש המעצמה העולמית הוא תוספת סיפורית מעניינת מדי מכדי לוותר עליה משיקולים רציונליסטיים. המתחים (היהודיים!) שיצור סוציאליסט בראש הקפיטליזם, או נשיא אמריקאי יהודי נגד ישראל, או זקן של צעירים נגד בני דורו הוא, או יהודי בראש העולם הנוצרי (האוהב לכנות את עצמו "העולם החופשי") - הם מתחים ספרותיים מצויינים ומבטיחים. דבר אחד בטוח - לא יהיה משעמם.

לעומת ההצלחה הנרטיבית של יהדות ארה"ב (שמתבטאת כמובן גם בהצלחה ספרותית), המשבר הספרותי-היסטורי של יהדות ישראל נובע מחולשתה הנרטיבית. הימין מתעקש לראות יופי קיטשי במבנה עלילה חסר מקוריות ושחוק של חזרתיות והעתקה (מעשה אבות סימן לבנים, הגשמת הנבואה), ואילו השמאל התמכר לסיפוק קטנוני ממבנה בנאלי לא פחות של היפוך אירוני (והיו המשוסים לשוסים - והקורבנות לתליינים). שני המבנים לא מחזיקים מים, בהיותם רדודים, קלישוֹאתיים (לא שגיאת הקלדה), ובעלי ציר סימטריה פשטני (דהיינו מכוער) המתאים לספרות דידקטית נחותה (חטא ועונש, שואה ותקומה, שחזור הטראומה, והיא שעמדה). מי שלא מבין שההתדרדרות הנרטיבית ההדרגתית של ספר מלכים לעבר מבנה פשטני ומשעמם, לעומת קודמיו העשירים והמעניינים, היא זו שאחראית לגלות - לא הבין את חוט הקשר היהודי בין הספרות להיסטוריה, שהוא הנרטיב. כי עם נרטיב פשטני ומאובן וכלים ספרותיים פרימיטיביים מתקבלת תפיסת מציאות פשטנית, מאובנת ולא מסתגלת שסופה לקצור גלות וחורבן (וראו את הדבקות הפלסטינית ההרסנית בנרטיב מאובן, או כיצד אירופה מתנוונת בגלל שהתאהבה בסיפור הנרקסיסטי הנאור שלה). סופר שמתאהב בסיפור של עצמו - זה סופו. הוא עתיד לשחזר אותו סיפור בכל רומן חדש - וההיסטוריה לא תקרא אותו (היא קוראת לא סלחנית במיוחד).

לכן מומלץ ליהדות ישראל לאמץ נרטיב עדכני ועתידני יותר, המתאים לעולם הטכנולוגיה, הרשת ועליית המזרח הרחוק. בניגוד לסימטריות העבר-הווה בהן היא תקועה, שהגיעו למיצוי ספרותי, עליה לעסוק בסימטריות עבר-עתיד והווה-עתיד (כפי שאנו מנסים לעשות באתר זה). עליית ז'אנר הנבואה הלא נרטיבי נבעה ממשבר הנרטיב ההיסטורי של ספרי מלכי יהודה וישראל, ומתוך ניסיון ספרותי להיחלץ מהמיצר של המבנה המשעמם והמעגלי בהווה, ולמצוא דרך לעסוק בהיסטוריה בחץ כלפי העתיד (כלומר: בשילוב של רכיבים ריאליים ופנטסטיים). אם יהדות ישראל רוצה לשרוד כתקופה היסטורית, וכתקופה בעלת ערך ספרותי (זה היינו הך!), עליה להפסיק להביט כל הזמן כלפי העבר המפואר והשואתי ולגזור ממנו את ההווה - ולהתחיל להביט בעתיד ולהשליך ממנו כלפי העבר וההווה (ולהפך). רק דיאלוג ספרותי עם העתיד יציל את היהדות מחיים בעבר - ויהפוך את הסיפור שלה למעניין מחדש עבור העולם.

לתרומה לברני סנדרס - מצריך כתובת של דוד באמריקה
(וכן, גם בלומברג יהודי, ומן הסתם עדיף על סנדרס, אבל הוא לא זקוק לתרומות מאחיינים. נחזיק לשניהם אצבעות)

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האסכולה הנתנייתית המאוחרת - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia89" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/deeplearning.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האסכולה הנתנייתית המאוחרת

נתניה בשיא בשלותה הפילוסופית: סיכומים אחרונים, מעמיקים עד אין חקר, המנתחים רעיונות עומק למידתיים - ואת רעיון העומק עצמו

מאת: מכללה אקדמית נתניה

אסכולת נתניה בשיא כוחה  (מקור)

למידה עמוקה

התגלה רובד נוסף בפילוסופיה של הלמידה

דיווחים ראשוניים מהשטח מצביעים על כך שהשטח איננו שטוח

ההרצאה הנתנייתית השנתית: מהי למידה

הרצאה מעלפת שנשא הפילוסוף הנתנייתי, אבי אסכולת הפילוסופיה של הלמידה, שהוזמן לענות סוף כל סוף ופעם אחת ולתמיד לשאלה: מהי ה-"למידה" שאת שמה הוא נושא תמיד (ופעמיים בכל משפט). מתוך ניסיון לשמור על רוח הדברים שבעל פה, תעתיק ההרצאה נערך לפסקאות משעממות וארוכות כאורך הגלות, שישקפו את אופן דיבורו הקודח וחסר החמצן של המנוח, שמביא למוות מוחי מוקדם

מאמר בשביל אף אחד

ממילא אף אחד לא יקרא, אז בשביל מה להוסיף כותרת משנה

פרוגרמה להתקדמות המדעים הלמידתיים: למידה חישובית, למידת מכונה ומדעי המוח

מכתב על הפילוסופיה של מדעי האינפורמציה, לקראת הפיכתם למדעי הלמידה: הפילוסופיה של המתמטיקה, הפילוסופיה של מדעי המחשב, הפילוסופיה של הלמידה הממוחשבת והפילוסופיה של מדעי המוח

יומן פילוסופי

אישי. נא לא לקרוא

המאמר האינסופי

עוד עוד עוד: נפילת הגבר הסופי ועליית האישה האינסופית. פילוסוף כותב ללא סוף

פילוסופיה של העתיד