text:
התדרדרות הארץ

ארוך ועצבני - סיכום חיצוני: מה את רוצה מאתנו?

סיכום כל הסיכומים, תגובת כל התגובות, וסוף כל סוף התשובה לשאלה החשובה ביותר: מי כתב את האתר?

מאת: הערת ב"ר

דימוי של בלהה, שאין לו כל קשר לבלהה האמיתית, אבל אתם זקוקים לו (מקור)

נו, למה ציפית? ומה בכלל חשבת שיקרה, שיכול לקרות (ולחילופין: למה את כזאת דרמטית)? גם את מתבכיינת-מתאכזבת-מתקרבנת (חשבתי שאת נגד)? למה שנתייחס למי שלא מתייחסת אלינו/אליי? למה להאשים את כל העולם, תסתכלי במראה, מה את רואה? מי את, בלהה? מי את באמת, בלהה? אני יודע מי את, בלהה! מי את חושבת שאת, אה? ידעתי שאת גבר! (הגדילו לעשות שני גברים שכתבו לי בלשון זכר). את באמת קיימת? למה שאתעניין במישהי שאינה קיימת/מדברת אתי/משחקת אתי/יוצאת אתי? למה שאטריח עצמי לקרוא, את משלמת לי על זמני? (אין לי זמן, אין לאף אחד זמן, לא קיים יותר זמן). למה הכול כל כך ארוך ולא מתחשב בקורא (בי!), את לא מבינה שזה פוגע בכם? למה את לא מקצרת? את מוכנה לקצר לי/ללעוס לי/לאהוב אותי/לסכם עבורי?

אז הנה, אני מוכנה. שלל תגובות קיבלתי בפרטי (וגם בפומבי) על מאמר הסיכום הפנימי, שבכלל יועד לתוך החבורה, פשוט כי נראה היה לי חשוב לסכם בינינו את האתר באיזה מאמר, ולא סתם לנטוש אותו, אחרי שהעורך הראשי, הרב אלוף, ביקש מכל אחד מאתנו לכתוב משהו לסיום (עיגול תרם חלום אחרון אוונגרדי ונועז באופן יוצא דופן שפשוט אי אפשר להעלות לפייסבוק, הכלבה חזרה לביקורת קטלנית אחרונה שגומזת לא את המבוקר אלא את הקורא, בלק בן ציפור בחר במסת סיכום למגמות עומק בפרוזה העברית ולהתפתחות הנוסח שלה, הקב"ר המזמר פרסם חטיבת שירים ושייריים, וכו'... ואפילו תימללנו הרצאה ישנה של הנתנייתי, פוסט-מורטם). ואילו עכשיו אסכם לכם את כל תגובותיי לתגובות, ובכלל זה את התשובה לשאלה הנצחית: מה רוצה הבלהה. והשאלה הזו, תתפלאו, קשורה לשאלה: מה עושה בלהה במקלחת.

ולא רק במקלחת. אלא גם בשירותים, בספורט, בהליכות למכולת, בנסיעות, או כשאני מסירה שערות. אני חושבת שזה כבר אלפים על אלפים של שעות, כלומר סדר גודל של תואר או שניים, והכול התחיל מאיזו רשימה של הנתנייתי שמסתובבת אצלנו, ושמתחילה בעצם ככה: "קול הלשון: הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב שלמה פישר, הרצאות מדוע - הכול, הרצאות קציר (הכול) - מדע, הערוץ של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (חוץ מראיונות החיים שכאלה לאמריטוס וכנסי זבל), בן עמי שילוני - יפן, יורי פינס - סין, רוני אלנבלום - היסטוריה, אבנר בן-זקן - היסטוריה של המדע, פרופ' מיכל שוורץ - אימונולוגיה, פרופ' מיכל בירן - היסטוריה, אסף ענברי - ספרות, אוהד נהרין - מחול, דן מירון - ספרות, מנחם בלונדהיים - תקשורת ולימודי ארה"ב, אריאל הירשפלד - ספרות, ליאו קורי - היסטוריה של המתמטיקה, יהודה ליבס - קבלה, מנחם פרומן - מחשבה, דניאל כהנמן - כלכלה, יוסי ורדי - יזמות, צבי לניר - זיקנה ואסטרטגיה, גדעון עפרת - אמנות, יהודה באואר - שואה, ישראל אומן - כלכלה, יובל הררי - היסטוריה (אגב, כבר לא. מאז שהוא המיר את דתו מיהדות לבודהיזם, הפרקטיקה החלולה של המדיטציה הפכה את מוחו לחלול לחלוטין, והנזק המוחי ניכר למאזין: הוא כבר לא מעניין והפסקתי לעקוב - ב"ר), דן אריאלי - כלכלה, יורם יובל - פסיכולוגיה, יואב רינון - ספרות, עמוס עוז (חוזר על עצמו), א.ב. יהושע, חיים באר - ספרות, אהרן צ'חנובר - ביולוגיה, רות ארנון - ביולוגיה, עידן שגב - מדעי המוח, ענבל גושן - מדעי המוח, יאיר זקוביץ' - תנ"ך, אריק גלסנר - ספרות, סדרת העברים (כל קטעי הארכיון) יאיר קידר - ספרות, פרץ לביא - רפואה, ישי רוזן צבי - תלמוד, יהודה ויזן, מאיר ויזלטיר, אהרן שבתאי - ספרות, חיים סידר - ביולוגיה, יונתן הירשפלד - ציור, יצחק בן ישראל - ביטחון, דני קרוון - אדריכלות, שבתי רפפורט - הלכה, שמעון גרשון רוזנברג - מחשבה, ישי מבורך - תיאולוגיה...". וזה ממשיך (אבל תגידו שבלהה חופרת) - רשימה של אנשים שכמעט כל מה שהם אומרים מעניין בצורה כלשהי (להעתיק ולשמור!).

מכאן מגיע הריטואל השנתי, שבו אני מורידה את כל ההרצאות, השיעורים והדיבורים החדשים של כל האנשים ברשימה שלא מתו מיוטיוב (בחיפוש לפי תאריך העלאה) ומשאר אתרים, והופכת אותן בעזרת תוכנת MediaHuman Youtube Downloader החינמית לקבצי mp3, שנכנסים לי לאנדרואיד, ומשם למוח. האם אני מעריכה, אוהבת, או אפילו מאמינה לכל האנשים הללו? ממש לא (חלק אני שונאת!). אבל אני שומעת אותם. חשוב לי להתמודד עם הררי, או ציפר, או עוז, או מאיר שלו, לא כי אני גרופית שלהם, אלא כי הם תופעות מאתגרות, שעצם ההתמודדות איתן בונה אותי. וכל אלה רק אנשים שטרחתי להתמודד אתם בזמן שאני, נגיד, על האסלה (אם לא מדובר בשיעורי תורה), או עושה פילאטיס. יש רשימה ארוכה פי כמה וכמה, של אנשים ששמעתי שעות בודדות משלהם, והבנתי את הקטע, או שטרחתי לבדוק אותם ולהקשיב להם שעה. ולקרוא? כאן הם לא יספרו מרוב. בדקתי כמעט כל מי ומה ששמעתי עליו או משלו איזשהו דבר מעניין שחידש לי משהו. לפעמים זה היה עמוד. ולפעמים זה היה לקרוא כל מה שהבנאדם כתב. ואיך החלטתי? לפי כמה שזה מאתגר אותי ומחדש לי, ומהווה חידוש באופן כללי ביחס למערכת (תרבות, ספרות, מדע, תורה, פילוסופיה, אמנות, כלכלה, טכנולוגיה, וכו'). אני לא גרופית של אף אחד, אבל מאוד מתעניינת בכל חידוש מהותי, דהיינו בעתידים אפשריים של המערכת. אם תרצו: גרופית של חידושים (אמנם לא חידושים לשם חידושים, כמו למשל באוונגרד החלול באמנות זמננו ה"נועזת" ובחידוש השפתי המשחקי, אלא מה שהנתנייתי קרא לו החידוש העמוק, שהוא חידוש במתודה של המערכת, דהיינו: חידוש למידתי. למשל: דווקא מתוך המשכה חדשה של כיווני העומק הקודמים שלה, בעזרת גילוי "המתודה העמוקה" שלה, במינוח הנתנייתי, שהיא עצמה לא הייתה מודעת אליה).

מה שמפתיע אותי תמיד - הוא שאנשים הם לא כמוני. החידוש לא מעניין אותם, ואפילו לא העתיד של התחום שבו הם עוסקים. לא באמת. ולכן כל זה לא מעסיק אותם. הם לא שואלים את עצמם כל הזמן: לאילו עוד כיוונים חדשים יכולה להתפתח הספרות, או איך יכולים להיראות המדע/התורה/החברה של עוד כמה עשורים, מה תהיה התפנית הגדולה הבאה בתולדות אמנות, או בפילוסופיה ובחשיבה האנושית, או מה יכול להיות השינוי הפרדיגמטי הבא בתרבות. וככה זה גם נראה - בתוצרת שלהם, ובמה שהם מחשיבים כחשוב ומעניין, ובמה שהם קוראים או מחפשים. דהיינו: בתפיסה, במעשה ובשיפוט - החידוש הוא לא קטגוריה מוחית מרכזית עבורם. האופק של העתיד לא מגדיר את התודעה שלהם, כמו שהוא מגדיר (כנראה בהכרח) את התודעה שלנו, תלמידי הנתנייתי. לכן אני כל כך לא נחמדה, בסטנדרטים של פייסבוק (במציאות אני יותר נחמדה מכולכם!) - כי האנשים לא מעניינים אותי. אני אפילו לא מתעניינת במקום זה (באיזה אליטיזם) רק ב-"תכנים" גרידא - אלא בחידושים. לכן רבים כל כך שקופים מבחינתי. אין להם באמת מה להציע לעתיד. הם לא מציגים איזשהו כיוון התפתחות אחר באופן חדש של המערכת, שאיננו וריאציה חסרת עניין, דהיינו חסרת עתיד. ואף אחד בעתיד לא יתעניין בהם.

ואני, מה לעשות, באה מן הצד של העתיד אל העולם הנוכחי (ומכאן הזרות וההזרה של רחשי ההווה, למשל הפייסבוק). כל קריאה באתר, וכל נוכחות של האתר בפייסבוק למשל, היא התנגשות והתמודדות בין מי שהנחת המוצא של העולם שלו הוא העתיד, לבין פלטפורמה ושיח שההווה הוא מהותם הנצחית. וכל זה לא בגלל שאני נביאה או עתידנית (אני דווקא לא), לא בגלל המקור של המסר או אפילו התוכן שלו, אלא בגלל הכיוון של הלמידה: העניין שלה. אותי לא מעניין מה אמרו היום בחדשות, או כתבו בהארץ, או בפיד. לכן הם סומנו כאויבים, כלומר כמי שמשליטים את ההווה על התודעה האנושית, בניגוד להגות ולספרות מהסוג שמחפש את הדבר הבא, ולכן יש להן אופק משיחי, שהוא עמדה של התנגדות מתמדת לשיח - לא בהשלטתו של שיח אחר (כמו מאבקי השיח בהווה), אלא מכיוון העתיד שלו עצמו (אם תרצו, היא רואה את היהדות לא כמינוריות וכהתנגדות עקרונית במרחב, כמו שמקובל לצייר אותה "היום", אלא כהתנגדות שבאה מן הכיוון של הזמן, ולא רק זה של העבר, כמו בעולם החרדי, אלא גם ובעיקר מהכיוון העתידני, ומכאן הכוח העצום של העולם היהודי דווקא ברגע ההיסטורי המודרני. אנחנו מאמינים בעתיד, בניגוד למשל לנאורות, שבדומה למדע בדיוני, היא השלטת כיוון ההווה על העתיד באמצעות מתיחה פשוטה של הווקטור הנוכחי, ולכן היא אמונה באדם, שליט ההווה, ולא אמונה בחושך - בלא ידוע שהוא העתיד. המשיחיות היא דבקות בעתיד כמסמן, כאינטרס למידה - ולא כמסומן ספציפי, כלומר לא בעתיד כתוכן מסויים שנגלה לנו. יכולתי להמשיך אבל אז שוב יתלוננו על המפותלות של בלהה, אז יאללה, נסגור סוגריים).

תשאלו: אם בלהה לא חיה ברגע ובהווה, כי כל הזמן הפנוי שלה מלא במילים ובדיבורים של אחרים, והתודעה שלה כמעט שלא פנויה לשוטטות, אז מתי היא חושבת בכלל? האין זה קיום דיסטופי? מתי בלהה בוהה? ובכן, אני חושבת בזמן שאני כותבת. הכתיבה היא עצמה פעולת הלמידה, וכל השאר הם רק חומרים לה. פשוט גיליתי שזה לחלוטין לא יעיל ולא עובד לחשוב סתם כך, ודעתי נודדת לצרות היומיום, או גרוע מזה לשטויות ההווה (אם את מקדישה זמן למחשבה על ביבי - משהו לא בסדר במוח שלך), והכתיבה ממקדת אותי במה שבאמת מעניין אותי. לכן בחרתי לכתוב את טור האלטרנטיבה לאקטואליה באתר, דווקא מתוך רצון להתמודד מכיוון העתיד - מול ההווה. לכן אני, בניגוד לשאר חברי האתר, התעניינתי (ועדיין מתעניינת) בפייסבוק. זו זירת ההתמודדות, ולפעמים ההתנגשות (ולפיכך החסימה כלל לא הפתיעה אותי, ההווה לא מסוגל לעכל מקוריות של ממש, כי היא מראה לו את האופק שמחוץ לו - ומסמנת את מוגבלותו בעצם קיומה. וזה בכלל לא משנה מה הסיבה הספציפית שבגללה נחסמנו, שאותה לא נדע לעולם, כי פייסבוק מראה רק הודעה גנרית, לפיה אחד האתרים היותר מקוריים שקמו בעברית - הוא ספאם). לכן אני גם כותבת מאמר תגובה - זו ההתמודדות שלי. והנה אנחנו מתקרבים לשאלה מה לעזאזל בלהה רוצה מאתנו. אם את לא מעוניינת בשיח אתנו ולא משתתפת בשיח שלנו, אז מה לעזאזל התפקיד שלנו בהצגה שלך? לשבת ולמחוא לך כפיים? את לא מבחינה בסתירה הפנימית בעמדה הזו? מה הטעם לפנות אל העולם, ומה אכפת לך בכלל המיקום של האתר בהווה? מה את רוצה?

ובכן, שתתמודדו. זו, בעצם, העמדה שאני מציבה בפייסבוק, כשאני מפרסמת חומרים באורך הגלות - בדיוק באמצע החורבן של הקשב, ובלב של האויב. ואכן, שאר חברי האתר באמת לא כל כך מתעניינים בכם, זו רק אני - שיצאתי להתמודד במגרש שלכם, ושהכתיבה שלי היא בתוך הזירה. ונכון, לא מעניינות אותי לא תשואות ותגובות, וגם לא טענות ומענות, אלא עצם ההתמודדות, כל אחד לפי שורש נשמתו. והתרבות שלנו פשוט הפסיקה להתמודד, ולא מסוגלת יותר להתמודד, עם שום דבר שמצריך התמודדות. קריאה של טקסט ארוך? אלוהים ישמור. מפגש עם תפיסה ספרותית שונה באמת משלנו? לא בבית ספרנו (שלא לדבר על ציפרנו). מפגש עם עולם דתי אחר? מעניין את הסבתא (עם השביס). הפילוסוף הנתנייתי מנסח שינוי פרדיגמטי בפילוסופיה? מה? מה זה אומר בכלל? הרי אם זה מעניין, זה יבוא אליי לבד, מדולל ומעוכל, אולי בעוד עשרים שנה, בזמן שאני יושב ומרווח את הכרס ופותח את הפה רחב רחב, והפיד מביא אליי את כל מאכלי עולם, ואני אפילו לא צריך לצאת מהבית ומאזור הנוחות הפסיבי שלי. ואם יש לזה טעם מעורבב כמו של קיא - נו, אז זה העולם. ידעתי שאין טעם לפתח טעם, ולבדוק באופן עצמאי טענה כל כך רדיקלית - שמישהו אשכרה ניסח אלטרנטיבה לפרדיגמה הפילוסופית השפתית, שהיא האם הגדולה של כל מחשבה שנחשבה במאה האחרונה. אז פלא שהטקסטים שכתבתי (אני, בילי), המורכבים קמעה (ובאמת: לא ממש), קיבלו מעמד של עצם בגרון? התביעה פה היא בעצם די פשוטה: תתמודדו.

האתר מעולם לא חיפש קוראים, ומעולם לא חשב או שאף להפוך לחומר קריאה פופולארי. הוא חיפש מתמודדים. וכאלה לא נמצאו לו. ואוי לבושה, אפילו אנשי התרבות שלנו לא מסוגלים להתמודד עם איזושהי הצעה תרבותית שחורגת מההווה של השיח החזרתי והמשעמם שלהם. ותאמינו לי, שכמומחית לחידושים, אני יודעת לזהות היטב מתי מדובר בחידוש אמיתי, שמסמן למשל נוסח חדש (הנתנייתי היה מדייק: מתודה חדשה), ולא בהתחזות לחידוש, שהיא זו שמאפיינת את השדה התרבותי של ימינו, שהוא אוסף אינסופי של ואריאציות קלות שאף אחד לעולם לא יזכור (עלי). ההווה המציף יוצר אצלם (וזו שיטתו) דחק, שלא מאפשר שום קשב והקשבה לשום דבר מחוץ למערכת, כולל אפשרויות העתיד שלה עצמה, שקריטיות לעצם חיוניותה כמערכת חיה (ולא, זה לא אקפיטליזם החזירי, שדווקא כן מתעניין בעתיד ולכן מצליח, אלא הקונפורמיזם החזירי, דהיינו פשוט אותה הסטגנציה הטובה והישנה והמשמינה והמדושנת במיץ של עצמה מימות עולם, שמשתלטת על תרבויות באופן תדיר, שלא לומר טבעי, ונוחרת בבוז כלפי כל מחדש. השאיפה לחדשנות היא היוצא דופן, שמאפיין מצבים יוצאי דופן של מערכת התרבות: תורי זהב). ואכן, אנחנו לא חיים בתור זהב, וההתעלמות מהחידוש וחוסר היכולת להתמודד עמו משאירים את זירת ההתמודדות מחוץ להווה - בעתיד.

יש מי שאינם מסוגלים כלל לזהות חידוש (והיכולת הזאת לא לראות, כשמדובר בחידוש רדיקלי ומשמעותי, היא כמעט פסיכית, ומוסברת רק בידי היכולת של המוח להתעלם מכל מה שלא נכנס לקטגוריות ולקונספציות המוכנות שלו כרעש), ויש מי שמסוגלים לזהות (ואלה הם הרוב המוחלט), והחידוש אכן הגיע אליהם (למשל בפייסבוק), אבל מעולם לא טרחו לברר אותו, להתעמק בו, להבין אותו ולהתעניין בו כחידוש, דהיינו להתמודד עמו (גם אם הוא אינו לרוחם, או נגדם, או בכיוון אחר לחלוטין משקיוו, אבל פטור מהתמודדות - אין). זה אמנם דורש קצת קריאה (אך לא ביחס לאף ספר עב כרס מן המניין), אבל לא זה המחסום והחסם האמיתי. שהרי לקרוא עוד ספר (ועוד ספר) שלא באמת מחדש כלום - רבים מסוגלים בקלות, ולא מעטים יכולים לקרוא את כל האתר בשבוע-שבועיים, לפי קצב ההספק המדווח. אך מה שנדרש כאן זה לצאת מאזור העצלות של השיח, בו הם שולטים ובקיאים, ולצאת למסע למידה בטריטוריה רוחנית חדשה - וזה כבר קשה בהרבה. רבים מאנשי התרבות שלנו חושבים ומלמדים וכותבים בתוך הפרדיגמה של הפילוסופיה של השפה ואחד מצאצאי צאצאיה או ניסוחיה השונים - וכמה קשה לצאת מהפרדיגמה שלך עצמך! כמה קשה להפנים שהנוסח האהוב והישן והמוכר של הרומן איננו הנוסח הגדול של העתיד, אלא של העבר, ושאנו עומדים על סיפו של נוסח אחר. וכמה קשה לקרוא שירה שלא מסתובבת סביב השפה, או סביב אחת הספירות שמשתלשלות ממנה, אלא סביב הלמידה. כן, יש מי שכותב שלא בהשראת פולמוס זך-אלתרמן (מאף אחד מצדדיו), שהוא כמובן פולמוס שפתי במהותו, אלא בעקבות נוסחי למידה דידקטיים (לוקרציוס למשל), או פתוחים ועכשוויים - וחדשים.

כבעלת איזושהי יכולת זיהוי מינימלית, אני חושבת שאני יכולה לסמן היטב ובקלות את שני החידושים הגדולים שהתקיימו באתר, פשוט כי נורא קשה לפספס אותם, ואני יכולה גם לסמן את שני החידושים הגדולים הבאים אחריהם, שהם הרבה פחות אהובים עלי אישית (ולכן כמעט לא שמעתם עליהם אצלי), אך אני יודעת היטב לזהות את ערכם כחידושים, וכמובן שטרחתי להתמודד איתם: לקרוא ולעכל, ולבסוף אף להתנגד (כן, גם אצלנו יש חילוקי דעות. אני פחות אוהבת את החלק הספרותי שערך בלק בן ציפור, למרות שבחלק התרבות עריכתו מעולה בעיניי). וזוהי הרביעייה הפותחת:

* במקום הראשון, בעיניי, וכפי שכל מי שקורא אותי הבחין היטב, אני מציבה את הפילוסופיה שפיתח המורה הנתנייתי (שבלעדיו האתר היה נשאר איזו אנטיתזה לעומתית ל-"הארץ", ומעולם לא היינו מגיעים לעיגול, ושהוא למעשה מי שאיחד אותנו לאסכולה אחת). אני חושבת שרבים מאוד לא מודעים לעד כמה כל החשיבה וההגות והתרבות (ואף הטכנולוגיה והמדע והאקדמיה והאמנות וכו') של המאה האחרונה נמצאים כולם בתוך אותה פרדיגמה בת כמאה שנים, והיא הפרדיגמה של הפילוסופיה של השפה. כולם היו בניה. ואת כל זה קשה כל כך לראות - עד שיוצאים מחוץ לפרדיגמה, מתוך פרדיגמה חדשה, וזה בדיוק מה שעשה הנתנייתי. הפילוסופיה שלו איננה עוד פילוסופיה, ובוודאי איננה איזו גרסה ניו-אייג'ית של למידה, כפי שראיתי שמתייחסים אליה מי שלא באמת קראו אותו (אין מדובר פה בלמידה אישית, אלא בלמידה של המערכת, שדומה יותר ללמידה ארגונית או אבולוציונית), אלא היא פרדיגמה פילוסופית חדשה, שמתאימה למאה הנוכחית, בדיוק כמו שהשפה היתה פרדיגמה שהתאימה למאה הקודמת. זה לא סתם ש-Machine Learning מניע את העולם, והנתנייתי חזה את השתלטות הפרדיגמה הלמידתית על עולמנו כבר לפני עשרים שנה. המקום הנכון להתחיל את ההתמודדות עם הפילוסופיה שלו הוא אוסף שבע המסות שלו - בראש מדור "תרבות וספרות" שעורך בלק. ובעקבותיהן כתבנו אנו (התלמידים) שורה ארוכה של מסות שמיישמות את הפרדיגמה הפילוסופית הזו וממשיכות את הלמידה לכל תחום אפשרי בערך (פסיכולוגיה, משפט, תורת המדינה, טכנולוגיה, כלכלה, מיניות, מדע, גיאופוליטיקה, מתמטיקה, קורונה, אסתטיקה, ועד ועוד), בדיוק כפי שהפילוסופיה של השפה מצאה את התבטאויותיה בכל תחום אפשרי בערך, וניתן למצוא אותן גם במדור האקטואלי אצלי וגם אצל בלק. הפוריות של הגישה הלמידתית, כשהיא מונגדת לגישה השפתית, לניתוח ולהבנת תופעות תרבותיות וחברתיות, היא מבחינתי עובדה מוכחת, שגיליתי מניסיוני האישי, וזה כשלעצמו היה אמור לגרום לכל אינטלקטואל של ממש (דהיינו, אחד שעוד מסוגל להתמודד עם חשיבה מופשטת שלא מהסוג שלמד עוד בתואר ראשון) להתמודד עימה. זהו המפנה הלמידתי, שמחליף את המפנה הלשוני, ומי שאינו רוצה (או נמאס לו) להישאר מאחור, תקוע בפרדיגמה העבשה הקודמת, מומלץ לו להתחיל לנסות לחשוב במסגרתו - ולגלות את כוחו האדיר.

* במקום השני, וכפי שלא יפתיע את מי שעוקב אחריי, ניצב מי שהוא בעיניי פספוס עצום של הספרות העברית, אם קיימת עוד ישות מדומיינת כזו. זה סיפור מאוד עתיק: מישהו מוציא ספר שלא נראה כמו שום ספר שמישהו אחר כתב או קרא לפני כן. העולם מסתקרן, אבל בגדול לא יודע לעכל את הדבר המוזר הזה, וכמובן שלא מתמודד עמו. לאחר כמה שנים, המישהו הזה מוציא משהו שהוא טוען שהיא היצירה הגדולה שלו, והדבר הזה חריג בנוף בערך כמו חללית עב"ם באמצע מדבר הסהרה, יצירה ייחודית בכל קנה מידה ספרותי בזמן ובמרחב, ואז - טה-דה-דה-דם! - אף אחד לא קורא אותה. רק לנו, בתוך האסכולה, יש מודעות לקתדרלה המפוארת הזו, על מגוון היצורים שרוחשים בה, שמתארת את עולם הפנטזיה של אדם באינטימיות ובחושפנות שבה אתם לא מכירים אפילו את בן הזוג שלכם, ואולי לא את עצמכם (פלא שהמחבר מסתתר? מדהים אותי כמה אני מרגישה שאני מכירה אותו עצמו - בלי שאני "יודעת" דבר אודותיו). ולחרפתה של הביקורת העברית, לא הצלחנו למצוא ולו מבקר ספרות אחד שאפילו יקרא (!) את היצירה הזו, שבוראת את קנה המידה של עצמה (אני לא יודעת אם זה אפילו ספר במובן המקובל), ובוודאי שלא נמצא אפילו צדיק אחד בסדום - שיתמודד איתה. לצערי, נאלצתי לבקש מבלק בן ציפור שיכתוב ביקורת, והוא אכן כתב מסה מעמיקה שמתמודדת עם הייחוד של היצירה דווקא בראייה ז'אנרית משווה (ולא, למשל, אידאית או פואטית), אבל לא לילד הזה התפללנו. זוהי תעודת עניות מזהירה לביקורת הספרות ולרפובליקה הספרותית שלנו, ולחוסר הסקרנות שלה כלפי עתידה שלה עצמה, שלא לדבר על חוסר הרלוונטיות שלה לעתיד העולם (כפי שהוא נחשב, למשל, ביצירה שבה המחשב הוא גיבור מרכזי - ולא באיזה משל מד"ב, אלא המחשב הריאלי שאתם מחזיקים ביד. או ביצירה שחושבת מחדש מהו בכלל בידיון ומהי פואטיקה ומהי ספרות - ומה הקשר שלהם לטכנולוגיה). מילא, לא כל אחד חייב להתעניין בכל מערכת (למשל: פרוזה עברית, ואכן רבים לא מתעניינים). אבל אם את או אתה חלק ממערכת מסויימת, ומישהו כותב משהו שמאתגר את כל הנחות היסוד של המערכת ומציע לשאלות הבסיסיות ביותר שלה תשובות חדשות שלא נשמעו מעולם (למשל לשאלות: מה זה ספר, סיפור, גיבור, מחבר, עלילה, נפש, דמות, וכו'), וכל זה פשוט לא מעניין אותך ואתה לא טורח להתמודד עם זה - אז כנראה שאתה יוצר, עורך, מסקר או מבקר בעל רוחב אופקים מוגבל ביותר. הבעיה הזו קיימת לא רק בפרוזה, אלא גם בשירה, כפי שנראה להלן, והיא לא בעיה נקודתית בנוגע ליצירה ספציפית, אלא עומדת בבסיס ההתנוונות של הרפובליקות הללו, שמתבטאת באינפלציה אדירה של כותבים שאינם מחדשים דבר, ולא ברור מדוע הטרידו את העולם ביצירתם, מלבד הצורך הנרקיסיסטי "להתבטא". ואילו מה שכן ברור זה מדוע נוצרה אינפלציה כזו, וזאת מכיוון שהנחות היסוד של השדה לא מתעניינות כלל בעתיד שלו, ולכן לא שופטות יצירה לפי היותה חידוש (מהותי או זוטי), ולכן שיח ההווה השתלט עליו לחלוטין (למשל: העיתון, פייסבוק, וכדומה). וכך גם הביקורת עצמה איבדה לגמרי את הרלוונטיות שלה, כי היא לא מבינה שהאופק שלה היה צריך להיות העתיד של הספרות - ולא ההווה שלה. והרי לא מדובר כאן באיזו יצירה אוונגרדית קשה של אלפי עמודים, שכתובה בשפה אזוטרית, ומצריכה התמודדות מורכבת בעצם קריאתה. שוב, לא עצם הקריאה היא החסם, כי מדובר בסך הכול בכ-500 עמודים של הטרילוגיה של העיגול, אמנם כמו רומן לא דק, אבל כתובים בשפת יומיום וקריאים בשטף ובקלות. אלא שלוז ההתמודדות פה הוא מול פרדיגמה חדשה של פרוזה - וזה כבר מעל ומעבר ליכולת הביקורת צרת האופקים שלנו. שדה צר מוחין לא מסוגל להתמודדות עם מוחין דגדלות. תמיד אנחנו משלים את עצמנו שאנו החכמים והפתוחים לא נהיה כמו עיוורי העבר (אותם שמרנים מאובנים וקטנים, שמרצפים את כל אורך ההיסטוריה של התרבות), שכאשר נתקלו (שוב ושוב) ביצירות חדשניות משמעותיות פשוט אטמו את אוזניהם ומוחם כל פעם מחדש (מה, הם לא למדו כלום?), וזלזלו והתעלמו מהן. ואנו מתפלאים עליהם (כמה חמורים אפשר להיות?), ומתלוננים שחבל בימינו כבר לא נכתבות יצירות כאלה (אנו עצמנו היינו מייד מבחינים בחשיבות החשיבה הפואטית החדשה!), ובטח לא בספרותינו העלובה, שהלוואי שיופיע בה פעם ביובל קול מקורי באמת. אז איך זה בכלל אמור להיראות, "הדבר האמיתי" הזה, אם לא כך?

* במקום השלישי, משהו שכן יפתיע את העוקבים, פשוט כי אני פחות מתעניינת בתחום השירה, ששייך לצד של הבנים באתר (בלק ושות'). הם באמת לא מתעניינים בכם או בפייסבוק, ומעולם לא חשבו שיש בכלל טעם לטרוח להיאבק בתוך השדה הספרותי והפואטי הנוכחי ובזירת ההווה - וכנראה צדקו ממני. הם מאמינים שרק העתיד יגלה מי היה החדשן האמיתי והמשורר המעניין באמת של העשור (רמז: אצלם במדור). האם הם צודקים? אני לא לגמרי בטוחה שכן, וגם לא שלא. אבל אם ננסה לקחת אפילו את שני הקצוות הכי רחוקים בשירה העברית כיום, נגיד ערספואטיקה וויזן, נגלה ששניהם נמצאים (ונאבקים) בתוך אותה פרדיגמה - של הפילוסופיה של השפה. בעומק, הנחות היסוד הן אותן הנחות - שירה היא פעולת שפה שיש לה מימד של מאבק על השיח. ולא רק חבורות השירה והלייק המלקק, שמעניקות מובן חדש למפנה הלשוני - אלא גם ויזן עצמו (שלדעתי היה יכול להיות משורר גדול לו לא היה כל עולמו שדה השירה הצר, ואז גם היה כותב יותר, ואולי סופסוף לוקח על עצמו לכתוב את האפוס העברי הגדול אליו הוא עורג) תקוע עמוק בתוך הפרדיגמה השפתית של המאה העשרים, ומדבר בשמה ומגרונה (ומכאן הרושם האנכרוניסטי שהוא מייצר), ולפעמים אף נאבק (כמסורתה בת המאה) במשוררים שתקועים עוד בפרדיגמה הפילוסופית הקודמת, הקנטיאנית, של האני האינדיבידואל הסובייקט - ותודעתו ותפיסתו (ורגשותיו הפצועים, אויה). ואילו בעקבות הפילוסוף הנתנייתי, הקב"ר המזמר פיתח באתר עולם שירי שלם (שבעה ספרי שירה) שהנחת המוצא שלו היא לא השפה - אלא הלמידה (והם אכן לא נאבקים על השיח, ולכן לא שמעתם עליהם, כי הם בכלל לא באותה פרדיגמה שירית, ואין כלל בסיס משותף להתגוששות - הם כבר התקדמו הלאה, וכותבים עמוק בתוך פרדיגמת הלמידה). יש שם שירים-שיעורים, מניפסטים דידקטיים-עתידניים, שירים בצורת תרגילים ושיעורי בית לקורא, סיכומים מחורזים, בנייה למידתית של עולם נפש ממוחשב, ולא מעט שירה שנובעת מעולמות אינטלקטואליים ואינטרנטיים (אתרי ההיכרויות...), תוך זלזול לא מבוטל בשפה ונפנוף בעניותה, ובאופן שלעניות דעתי עומד בעוכריה של שירה זו, חרף החידוש המאתגר שלה, והנוסח הפואטי החדש לחלוטין שהיא מציגה (שכל מי שכן מתעניין בשירה עברית - ראוי שיתמודד עמו במלוא הרצינות). יש משהו רדיקלי מאוד - ואולי רדיקלי מדי עבור קוראת זאת - בשירה שמחליפה את השפה, חומר השירה, בחומר הלימוד, ואת דמות המשורר בדמות המורה/תלמיד. אולי זו שמרנות ביקורתית שלי, אבל באופן אישי אמרתי לקב"ר המזמר שלדעתי שירה, ממהותה, לא יכולה להיות מחופפת בכוונה בטיפולה בשפה - ולהוציא לשון ללשון. הפילוסופיה והאידיאולוגיה קילקלה פה, לדעתי, ובאה על חשבון ההישג האמנותי. ואכן, ניתן בקלות לאתר קו שבר בשירת הקב"ר, בין ארבעת הספרים המוקדמים שלו, שפורשים נוסח חדש ואנטי שפתי, לבין שלושת הקבצים המאוחרים, שבהם ההתייחסות לשפה ולמצלול טובה בהרבה - אך דא עקא: החדשנות היא תימטית יותר, ופחות בפיתוח הנוסח של פואטיקת הלמידה. אבל כמובן שגם הספר הכי פחות חדשני של הקב"ר לא נראה כמו אף שירה עברית שקראתם, וזה בעידן שבו כמעט כל שירה עברית שקראתם נדמית כאילו כבר קראתם כמוה בעבר, וש"נגמרו החידושים" (כאילו יש מין מחסן כזה והוא מוצה). אז זהו שלא.

* במקום הרביעי, אני מחשיבה את הפרוזה שפירסם בלק בן ציפור במדור "תרבות וספרות" שבעריכתו. הם מפתחים שם, בכמה עשרות קטעים שהם פירסמו, מין נוסח ששואף לשאוב השראה מן הנוסח המקראי ומן הנוסח הקפקאי כאחד (שני גיבוריו הספרותיים של בלק) - אך כל זאת בטוויסט עתידני. יש שם למשל כתיבה פסוודו-מקראית שמתארת את בריאת המחשב והאינטרנט (מעין סיפור תנ"כי-טכנולוגי), או פנטזיות שמשלבות בין קפקא למדע בדיוני, עיסוק רב במשולש בין מיניות לטכנולוגיה לדת, ושאר ניסויים בפרוזה. אך אני חייבת להודות ולהתוודות שיש שם גם מינון לא מבוטל של גבריות רעילה (בניגוד לזו העיגולית המתוקה), שלא עזרה לי להתחבר לסגנון הייחודי. אך שוב, מדובר במעבדה מעניינת מאוד, שפועלת מתוך ניסיון מודע לסנתז נוסח מקראי-קפקאי, שזהו בהחלט כיוון לא שגרתי, ושילוב מבטיח לבריאת נוסח פרוזה יהודי עברי חדש (ישן).

זהו סיכום האתר למתעניינים, ועכשיו אעבור לסיכום תגובותיי לשאלה שעלתה שוב ושוב עד לעייפה, והיא שאלת זהות המחברים. ומכיוון שעייפתי ממנה מאוד, אצטט פשוט 2-3 תגובות למגיבים (חלקם בפרטי וחלקם בפומבי):

* אין לך מושג כמה מצחיקות ומשעשעות אבחנותיו הפילולוגיות של מר, ולמעשה מטילות צל כבד על כל מפעלך המקצועי, שהרי אם אינך מסוגל לזהות ולו פרט נכון אחד לגבי זהות מחבר/ים בן זמנך, בחברה שאינה רחוקה ממך כל כך, מה רמת האמינות שיש להעניק למחקריך ולתובנותיך ההיסטוריים אודות תקופות ומקומות רחוקים? והאמור לא רק בעצם המיומנות האישית של אדוני (ממש גשש בלש בפעולה), אלא בכל הנחות המוצא של התחום ה"אקדמי" הזה, שמעולם לא נבדקו בשום כלי סטטיסטי תקף מן הסוג המקובל בעניינים שבהם באמת יש חשיבות לתקפות (אישור תרופות, למשל), או למובהקות, ולסטיית תקן, ולשאר כלי הסקה סטטיסטיים בסיסיים (כמו נוסחת באייס), שבוודאי מוכרים לך מן התואר הראשון ב"מדעי" הרוח. כך למשל, הנחת "המספר לפי תומו" לגבי אחד המספרים המתוחכמים והמתעתעים ביותר שיצא לי לפגוש בספרותינו - היא יותר יוהרה תוקפנית מאשר היוריסטיקה תקפה. אך בזכות תובנות מעמיקות מעין אלו, הגעתי לתובנה (מעמיקה?) משל עצמי, והיא שכל הנחות העבודה המחקריות המקובלות במקומותיכם יוצאות מתוך נקודת מוצא מופרכת להפליא: שהאדם הכותב, שהוא בוודאי ספיסמן יוצא דופן בכל מובן וקנה מידה מתוך חברתו ותקופתו, הוא בעצם דווקא האופייני. שהתופעה הרוחנית הכי פרא-נורמלית ורחוקה מהממוצע שאנו מכירים - נמצאת בממוצע ההתפלגות הנורמלית (האינך קולט איזו הטייה אנטי רוחנית מסתתרת פה?). ושהיוצא ביותר מן הכלל בא (כמובן!) רק כדי להעיד על הכלל (ולהפך). בדיוק כמו ההנחה בספרה של איתן שקורבן גילוי עריות וזונה מבחירה היא דוגמא מייצגת למיניות הנשית ול"אהבה" (יש שם בעל כוונות כלליות יותר?), שמשכנעת בדיוק כמו לו היינו בוחרים בגיבור סכיזופרן או אוטיסט על מנת לייצג את התודעה האנושית (הנורמלית והרגילה. והתוצאה? מילים זונות. ספרות שיורדת לזנות אידיאולוגית ושהיא קורבן של הפמיניזם, מהאקדמיה באה ואל האקדמיה תלך, ושכאילו עליה כתב ענברי לפני 20 (!) שנה את "שוב חוזר הסיוט של גיוס הספרות". כי אחרי שהאקדמיה החריבה לחלוטין את כל עולם האמנות - היא באה לחרב גם את הספרות... ובאותן שיטות בדוקות בדיוק). וכשהכלים של ביקורת המקרא מופנים אליך עצמך, ומנסים להוכיח שאינך מי שאת - את מקבלת שיעור בלתי נשכח באמונת חכמים. וכך, הפקפוק המתמיד בעצם קיומי גרם לי להפסיק לפקפק בקיומן של כל הדמויות המקראיות (כולל עוג מלך הבשן!), ואף בקיומו של הומרוס - ואפילו בקיומו של אודיסאוס (כפרה עליו). זו התודעה המודרנית שלא מסוגלת להאמין, ולא רוצה להאמין, אלא לפקפק (זה בוודאי מרגיש יותר חכם! אך אוי כמה שזה נראה מטופש מן הצד שיודע), והדבר גרם לי לפקפק עמוקות בפיקפוקיה, ובכל הפקה פקה הפקחי כל כך הזה (פוקימון!). ודבר אחרון, ראוי שכבודו ישאל את עצמו על איזה עצב בדיוק דורך לו אותו עיגול עילג ששפתו ודעתו ענייה, ושמעולם לא עסק בו וביצירתו, אז מניין כל הארוס הארסי? תנוח דעתך - הזמן ישפוט בינו ובינך. ואין לך ממה לחשוש, נכון?

* ונניח, כדבריך, שאת הכול כתב אדם אחד (גבר, כמובן. שהרי גבר יכול לכתוב ולהתחזות כאישה. ואילו אישה לא רק שאינה מסוגלת לכתוב כך, אלא להתחזות לגבר בוודאי שאינה מסוגלת). ונניח שאני עיגול (האמת, הוחמאתי), וגם הנתנייתית, וכן הלאה - כולנו אותו מוח-על קודח שכתב ותכנת אתר שאפילו שבעה אנשים בקושי היו מסוגלים להרים. האם אין מדובר באיזה גאון בין תחומי יוצא דופן ובדמות רנסאנסית לחלוטין, שלמזלנו הרב זכינו לכך שהיא בת זמנינו ומקומינו, ולכן ראוי להאזין ולקרוא ולשתות בצמא ולהפנים כל מילה שלה (ויש לה רבות כאלה, ובכל תחום יצירה אפשרי). הרי אם כך, זה אפילו הרבה יותר מרשים! ומעורר יראה של ממש. ואולי היראה כאן היא למעשה העניין? שהרי חוסר המסוגלות של האדם בן זמנינו שלא לדעת, גורם לו "לדעת" בדיות גמורות, כי מה שבאמת מפריע לך (וכאן אני בודה אותך בדיוק כמו שאתה בודה אותי) הוא שכל העניין פוגע בגאוותך. אין לך מושג. ואין השפלה גדולה מזה, לא? אז בוא ואגלה לך משהו אפילו יותר מפחיד: שהנתנייתי היה בדיוק כזה - איש רנסאנס של ממש. ואולי הוא הדובר אליך מתוך הקבר (ולקבר הרי אינך מאמין בוודאי, נכון? זה חייב להיות סמל למשהו אחר, נכון?).

* מחוץ לחוג מאוד מצומצם (ולגמרי במקרה - החוג שלך), "עפרי אילני" הוא אווטאר בדיוק כמו "הנתנייתי", שהוא סובייקט בחוג מאוד מצומצם (ולגמרי במקרה - זה שלי), גם אם הביוגרפיה האמיתית שלו טושטשה מתוקף בדיחות פנימיות ונסיבות חיצוניות. לכן האובססססיה לאישי היא (בעיניי) עקרה. אתה כמובן לא חייב להאמין לי - אבל (וזה בדיוק העניין) זה לא לגמרי משנה. תבחר לעצמך את הסיפור, ותחליט מה יותר מופרך בעיניך: יש פה אדם אחד שהתחזה לאסכולה, וכתב חצי מיליון (!) מילים בשנתיים, או שיש פה אסכולה שהתחזתה כולה לאדם אחד, והצליחה להסכים על יצירה אחדותית. זה קצת מזכיר לי את השאלה שראיתי פעם בפייסבוק האם עיגול מתחזה לחרדי - או לא. כי מה פחות מופרך, שחילוני יתחזה לחרדי ויכתוב על עולמו הדתי באובססיביות במשך עשור, שבו הוא מסתתר באופן אובססיבי (ומשלם על כך מחירים כבדים, שרק קורא עיוור לא יבחין בהם), או שיש אולי אדם כזה. ואם כל זה נכון (אינני יודעת!), האם זו לא תודעה אפילו יותר מעניינת? האם זה לא סובייקט אפילו יותר ייחודי? לפחות בתרבות ובספרות - אמור להיות מקום לדבר כזה, גם אם הוא מתנגד לאופנה הנוכחית ששופטת כל יצירה לפי יוצרה וכל אמירה לפי אומרה, ומביאה גאולה לעולם.

זהו. ומכיוון שאין לי כוח לתגובות - דווקא את מאמר זה לא אפרסם בפייסבוק.

אקטואליה אלטרנטיבית

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ארוך ועצבני - סיכום חיצוני: מה את רוצה מאתנו? - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia70" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bili.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ארוך ועצבני - סיכום חיצוני: מה את רוצה מאתנו?

סיכום כל הסיכומים, תגובת כל התגובות, וסוף כל סוף התשובה לשאלה החשובה ביותר: מי כתב את האתר?

מאת: הערת ב"ר

דימוי של בלהה, שאין לו כל קשר לבלהה האמיתית, אבל אתם זקוקים לו  (מקור)

נו, למה ציפית? ומה בכלל חשבת שיקרה, שיכול לקרות (ולחילופין: למה את כזאת דרמטית)? גם את מתבכיינת-מתאכזבת-מתקרבנת (חשבתי שאת נגד)? למה שנתייחס למי שלא מתייחסת אלינו/אליי? למה להאשים את כל העולם, תסתכלי במראה, מה את רואה? מי את, בלהה? מי את באמת, בלהה? אני יודע מי את, בלהה! מי את חושבת שאת, אה? ידעתי שאת גבר! (הגדילו לעשות שני גברים שכתבו לי בלשון זכר). את באמת קיימת? למה שאתעניין במישהי שאינה קיימת/מדברת אתי/משחקת אתי/יוצאת אתי? למה שאטריח עצמי לקרוא, את משלמת לי על זמני? (אין לי זמן, אין לאף אחד זמן, לא קיים יותר זמן). למה הכול כל כך ארוך ולא מתחשב בקורא (בי!), את לא מבינה שזה פוגע בכם? למה את לא מקצרת? את מוכנה לקצר לי/ללעוס לי/לאהוב אותי/לסכם עבורי?

אז הנה, אני מוכנה. שלל תגובות קיבלתי בפרטי (וגם בפומבי) על מאמר הסיכום הפנימי, שבכלל יועד לתוך החבורה, פשוט כי נראה היה לי חשוב לסכם בינינו את האתר באיזה מאמר, ולא סתם לנטוש אותו, אחרי שהעורך הראשי, הרב אלוף, ביקש מכל אחד מאתנו לכתוב משהו לסיום (עיגול תרם חלום אחרון אוונגרדי ונועז באופן יוצא דופן שפשוט אי אפשר להעלות לפייסבוק, הכלבה חזרה לביקורת קטלנית אחרונה שגומזת לא את המבוקר אלא את הקורא, בלק בן ציפור בחר במסת סיכום למגמות עומק בפרוזה העברית ולהתפתחות הנוסח שלה, הקב"ר המזמר פרסם חטיבת שירים ושייריים, וכו'... ואפילו תימללנו הרצאה ישנה של הנתנייתי, פוסט-מורטם). ואילו עכשיו אסכם לכם את כל תגובותיי לתגובות, ובכלל זה את התשובה לשאלה הנצחית: מה רוצה הבלהה. והשאלה הזו, תתפלאו, קשורה לשאלה: מה עושה בלהה במקלחת.

ולא רק במקלחת. אלא גם בשירותים, בספורט, בהליכות למכולת, בנסיעות, או כשאני מסירה שערות. אני חושבת שזה כבר אלפים על אלפים של שעות, כלומר סדר גודל של תואר או שניים, והכול התחיל מאיזו רשימה של הנתנייתי שמסתובבת אצלנו, ושמתחילה בעצם ככה: "קול הלשון: הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב שלמה פישר, הרצאות מדוע - הכול, הרצאות קציר (הכול) - מדע, הערוץ של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (חוץ מראיונות החיים שכאלה לאמריטוס וכנסי זבל), בן עמי שילוני - יפן, יורי פינס - סין, רוני אלנבלום - היסטוריה, אבנר בן-זקן - היסטוריה של המדע, פרופ' מיכל שוורץ - אימונולוגיה, פרופ' מיכל בירן - היסטוריה, אסף ענברי - ספרות, אוהד נהרין - מחול, דן מירון - ספרות, מנחם בלונדהיים - תקשורת ולימודי ארה"ב, אריאל הירשפלד - ספרות, ליאו קורי - היסטוריה של המתמטיקה, יהודה ליבס - קבלה, מנחם פרומן - מחשבה, דניאל כהנמן - כלכלה, יוסי ורדי - יזמות, צבי לניר - זיקנה ואסטרטגיה, גדעון עפרת - אמנות, יהודה באואר - שואה, ישראל אומן - כלכלה, יובל הררי - היסטוריה (אגב, כבר לא. מאז שהוא המיר את דתו מיהדות לבודהיזם, הפרקטיקה החלולה של המדיטציה הפכה את מוחו לחלול לחלוטין, והנזק המוחי ניכר למאזין: הוא כבר לא מעניין והפסקתי לעקוב - ב"ר), דן אריאלי - כלכלה, יורם יובל - פסיכולוגיה, יואב רינון - ספרות, עמוס עוז (חוזר על עצמו), א.ב. יהושע, חיים באר - ספרות, אהרן צ'חנובר - ביולוגיה, רות ארנון - ביולוגיה, עידן שגב - מדעי המוח, ענבל גושן - מדעי המוח, יאיר זקוביץ' - תנ"ך, אריק גלסנר - ספרות, סדרת העברים (כל קטעי הארכיון) יאיר קידר - ספרות, פרץ לביא - רפואה, ישי רוזן צבי - תלמוד, יהודה ויזן, מאיר ויזלטיר, אהרן שבתאי - ספרות, חיים סידר - ביולוגיה, יונתן הירשפלד - ציור, יצחק בן ישראל - ביטחון, דני קרוון - אדריכלות, שבתי רפפורט - הלכה, שמעון גרשון רוזנברג - מחשבה, ישי מבורך - תיאולוגיה…". וזה ממשיך (אבל תגידו שבלהה חופרת) - רשימה של אנשים שכמעט כל מה שהם אומרים מעניין בצורה כלשהי (להעתיק ולשמור!).

מכאן מגיע הריטואל השנתי, שבו אני מורידה את כל ההרצאות, השיעורים והדיבורים החדשים של כל האנשים ברשימה שלא מתו מיוטיוב (בחיפוש לפי תאריך העלאה) ומשאר אתרים, והופכת אותן בעזרת תוכנת MediaHuman Youtube Downloader החינמית לקבצי mp3, שנכנסים לי לאנדרואיד, ומשם למוח. האם אני מעריכה, אוהבת, או אפילו מאמינה לכל האנשים הללו? ממש לא (חלק אני שונאת!). אבל אני שומעת אותם. חשוב לי להתמודד עם הררי, או ציפר, או עוז, או מאיר שלו, לא כי אני גרופית שלהם, אלא כי הם תופעות מאתגרות, שעצם ההתמודדות איתן בונה אותי. וכל אלה רק אנשים שטרחתי להתמודד אתם בזמן שאני, נגיד, על האסלה (אם לא מדובר בשיעורי תורה), או עושה פילאטיס. יש רשימה ארוכה פי כמה וכמה, של אנשים ששמעתי שעות בודדות משלהם, והבנתי את הקטע, או שטרחתי לבדוק אותם ולהקשיב להם שעה. ולקרוא? כאן הם לא יספרו מרוב. בדקתי כמעט כל מי ומה ששמעתי עליו או משלו איזשהו דבר מעניין שחידש לי משהו. לפעמים זה היה עמוד. ולפעמים זה היה לקרוא כל מה שהבנאדם כתב. ואיך החלטתי? לפי כמה שזה מאתגר אותי ומחדש לי, ומהווה חידוש באופן כללי ביחס למערכת (תרבות, ספרות, מדע, תורה, פילוסופיה, אמנות, כלכלה, טכנולוגיה, וכו'). אני לא גרופית של אף אחד, אבל מאוד מתעניינת בכל חידוש מהותי, דהיינו בעתידים אפשריים של המערכת. אם תרצו: גרופית של חידושים (אמנם לא חידושים לשם חידושים, כמו למשל באוונגרד החלול באמנות זמננו ה"נועזת" ובחידוש השפתי המשחקי, אלא מה שהנתנייתי קרא לו החידוש העמוק, שהוא חידוש במתודה של המערכת, דהיינו: חידוש למידתי. למשל: דווקא מתוך המשכה חדשה של כיווני העומק הקודמים שלה, בעזרת גילוי "המתודה העמוקה" שלה, במינוח הנתנייתי, שהיא עצמה לא הייתה מודעת אליה).

מה שמפתיע אותי תמיד - הוא שאנשים הם לא כמוני. החידוש לא מעניין אותם, ואפילו לא העתיד של התחום שבו הם עוסקים. לא באמת. ולכן כל זה לא מעסיק אותם. הם לא שואלים את עצמם כל הזמן: לאילו עוד כיוונים חדשים יכולה להתפתח הספרות, או איך יכולים להיראות המדע/התורה/החברה של עוד כמה עשורים, מה תהיה התפנית הגדולה הבאה בתולדות אמנות, או בפילוסופיה ובחשיבה האנושית, או מה יכול להיות השינוי הפרדיגמטי הבא בתרבות. וככה זה גם נראה - בתוצרת שלהם, ובמה שהם מחשיבים כחשוב ומעניין, ובמה שהם קוראים או מחפשים. דהיינו: בתפיסה, במעשה ובשיפוט - החידוש הוא לא קטגוריה מוחית מרכזית עבורם. האופק של העתיד לא מגדיר את התודעה שלהם, כמו שהוא מגדיר (כנראה בהכרח) את התודעה שלנו, תלמידי הנתנייתי. לכן אני כל כך לא נחמדה, בסטנדרטים של פייסבוק (במציאות אני יותר נחמדה מכולכם!) - כי האנשים לא מעניינים אותי. אני אפילו לא מתעניינת במקום זה (באיזה אליטיזם) רק ב-"תכנים" גרידא - אלא בחידושים. לכן רבים כל כך שקופים מבחינתי. אין להם באמת מה להציע לעתיד. הם לא מציגים איזשהו כיוון התפתחות אחר באופן חדש של המערכת, שאיננו וריאציה חסרת עניין, דהיינו חסרת עתיד. ואף אחד בעתיד לא יתעניין בהם.

ואני, מה לעשות, באה מן הצד של העתיד אל העולם הנוכחי (ומכאן הזרות וההזרה של רחשי ההווה, למשל הפייסבוק). כל קריאה באתר, וכל נוכחות של האתר בפייסבוק למשל, היא התנגשות והתמודדות בין מי שהנחת המוצא של העולם שלו הוא העתיד, לבין פלטפורמה ושיח שההווה הוא מהותם הנצחית. וכל זה לא בגלל שאני נביאה או עתידנית (אני דווקא לא), לא בגלל המקור של המסר או אפילו התוכן שלו, אלא בגלל הכיוון של הלמידה: העניין שלה. אותי לא מעניין מה אמרו היום בחדשות, או כתבו בהארץ, או בפיד. לכן הם סומנו כאויבים, כלומר כמי שמשליטים את ההווה על התודעה האנושית, בניגוד להגות ולספרות מהסוג שמחפש את הדבר הבא, ולכן יש להן אופק משיחי, שהוא עמדה של התנגדות מתמדת לשיח - לא בהשלטתו של שיח אחר (כמו מאבקי השיח בהווה), אלא מכיוון העתיד שלו עצמו (אם תרצו, היא רואה את היהדות לא כמינוריות וכהתנגדות עקרונית במרחב, כמו שמקובל לצייר אותה "היום", אלא כהתנגדות שבאה מן הכיוון של הזמן, ולא רק זה של העבר, כמו בעולם החרדי, אלא גם ובעיקר מהכיוון העתידני, ומכאן הכוח העצום של העולם היהודי דווקא ברגע ההיסטורי המודרני. אנחנו מאמינים בעתיד, בניגוד למשל לנאורות, שבדומה למדע בדיוני, היא השלטת כיוון ההווה על העתיד באמצעות מתיחה פשוטה של הווקטור הנוכחי, ולכן היא אמונה באדם, שליט ההווה, ולא אמונה בחושך - בלא ידוע שהוא העתיד. המשיחיות היא דבקות בעתיד כמסמן, כאינטרס למידה - ולא כמסומן ספציפי, כלומר לא בעתיד כתוכן מסויים שנגלה לנו. יכולתי להמשיך אבל אז שוב יתלוננו על המפותלות של בלהה, אז יאללה, נסגור סוגריים).

תשאלו: אם בלהה לא חיה ברגע ובהווה, כי כל הזמן הפנוי שלה מלא במילים ובדיבורים של אחרים, והתודעה שלה כמעט שלא פנויה לשוטטות, אז מתי היא חושבת בכלל? האין זה קיום דיסטופי? מתי בלהה בוהה? ובכן, אני חושבת בזמן שאני כותבת. הכתיבה היא עצמה פעולת הלמידה, וכל השאר הם רק חומרים לה. פשוט גיליתי שזה לחלוטין לא יעיל ולא עובד לחשוב סתם כך, ודעתי נודדת לצרות היומיום, או גרוע מזה לשטויות ההווה (אם את מקדישה זמן למחשבה על ביבי - משהו לא בסדר במוח שלך), והכתיבה ממקדת אותי במה שבאמת מעניין אותי. לכן בחרתי לכתוב את טור האלטרנטיבה לאקטואליה באתר, דווקא מתוך רצון להתמודד מכיוון העתיד - מול ההווה. לכן אני, בניגוד לשאר חברי האתר, התעניינתי (ועדיין מתעניינת) בפייסבוק. זו זירת ההתמודדות, ולפעמים ההתנגשות (ולפיכך החסימה כלל לא הפתיעה אותי, ההווה לא מסוגל לעכל מקוריות של ממש, כי היא מראה לו את האופק שמחוץ לו - ומסמנת את מוגבלותו בעצם קיומה. וזה בכלל לא משנה מה הסיבה הספציפית שבגללה נחסמנו, שאותה לא נדע לעולם, כי פייסבוק מראה רק הודעה גנרית, לפיה אחד האתרים היותר מקוריים שקמו בעברית - הוא ספאם). לכן אני גם כותבת מאמר תגובה - זו ההתמודדות שלי. והנה אנחנו מתקרבים לשאלה מה לעזאזל בלהה רוצה מאתנו. אם את לא מעוניינת בשיח אתנו ולא משתתפת בשיח שלנו, אז מה לעזאזל התפקיד שלנו בהצגה שלך? לשבת ולמחוא לך כפיים? את לא מבחינה בסתירה הפנימית בעמדה הזו? מה הטעם לפנות אל העולם, ומה אכפת לך בכלל המיקום של האתר בהווה? מה את רוצה?

ובכן, שתתמודדו. זו, בעצם, העמדה שאני מציבה בפייסבוק, כשאני מפרסמת חומרים באורך הגלות - בדיוק באמצע החורבן של הקשב, ובלב של האויב. ואכן, שאר חברי האתר באמת לא כל כך מתעניינים בכם, זו רק אני - שיצאתי להתמודד במגרש שלכם, ושהכתיבה שלי היא בתוך הזירה. ונכון, לא מעניינות אותי לא תשואות ותגובות, וגם לא טענות ומענות, אלא עצם ההתמודדות, כל אחד לפי שורש נשמתו. והתרבות שלנו פשוט הפסיקה להתמודד, ולא מסוגלת יותר להתמודד, עם שום דבר שמצריך התמודדות. קריאה של טקסט ארוך? אלוהים ישמור. מפגש עם תפיסה ספרותית שונה באמת משלנו? לא בבית ספרנו (שלא לדבר על ציפרנו). מפגש עם עולם דתי אחר? מעניין את הסבתא (עם השביס). הפילוסוף הנתנייתי מנסח שינוי פרדיגמטי בפילוסופיה? מה? מה זה אומר בכלל? הרי אם זה מעניין, זה יבוא אליי לבד, מדולל ומעוכל, אולי בעוד עשרים שנה, בזמן שאני יושב ומרווח את הכרס ופותח את הפה רחב רחב, והפיד מביא אליי את כל מאכלי עולם, ואני אפילו לא צריך לצאת מהבית ומאזור הנוחות הפסיבי שלי. ואם יש לזה טעם מעורבב כמו של קיא - נו, אז זה העולם. ידעתי שאין טעם לפתח טעם, ולבדוק באופן עצמאי טענה כל כך רדיקלית - שמישהו אשכרה ניסח אלטרנטיבה לפרדיגמה הפילוסופית השפתית, שהיא האם הגדולה של כל מחשבה שנחשבה במאה האחרונה. אז פלא שהטקסטים שכתבתי (אני, בילי), המורכבים קמעה (ובאמת: לא ממש), קיבלו מעמד של עצם בגרון? התביעה פה היא בעצם די פשוטה: תתמודדו.

האתר מעולם לא חיפש קוראים, ומעולם לא חשב או שאף להפוך לחומר קריאה פופולארי. הוא חיפש מתמודדים. וכאלה לא נמצאו לו. ואוי לבושה, אפילו אנשי התרבות שלנו לא מסוגלים להתמודד עם איזושהי הצעה תרבותית שחורגת מההווה של השיח החזרתי והמשעמם שלהם. ותאמינו לי, שכמומחית לחידושים, אני יודעת לזהות היטב מתי מדובר בחידוש אמיתי, שמסמן למשל נוסח חדש (הנתנייתי היה מדייק: מתודה חדשה), ולא בהתחזות לחידוש, שהיא זו שמאפיינת את השדה התרבותי של ימינו, שהוא אוסף אינסופי של ואריאציות קלות שאף אחד לעולם לא יזכור (עלי). ההווה המציף יוצר אצלם (וזו שיטתו) דחק, שלא מאפשר שום קשב והקשבה לשום דבר מחוץ למערכת, כולל אפשרויות העתיד שלה עצמה, שקריטיות לעצם חיוניותה כמערכת חיה (ולא, זה לא אקפיטליזם החזירי, שדווקא כן מתעניין בעתיד ולכן מצליח, אלא הקונפורמיזם החזירי, דהיינו פשוט אותה הסטגנציה הטובה והישנה והמשמינה והמדושנת במיץ של עצמה מימות עולם, שמשתלטת על תרבויות באופן תדיר, שלא לומר טבעי, ונוחרת בבוז כלפי כל מחדש. השאיפה לחדשנות היא היוצא דופן, שמאפיין מצבים יוצאי דופן של מערכת התרבות: תורי זהב). ואכן, אנחנו לא חיים בתור זהב, וההתעלמות מהחידוש וחוסר היכולת להתמודד עמו משאירים את זירת ההתמודדות מחוץ להווה - בעתיד.

יש מי שאינם מסוגלים כלל לזהות חידוש (והיכולת הזאת לא לראות, כשמדובר בחידוש רדיקלי ומשמעותי, היא כמעט פסיכית, ומוסברת רק בידי היכולת של המוח להתעלם מכל מה שלא נכנס לקטגוריות ולקונספציות המוכנות שלו כרעש), ויש מי שמסוגלים לזהות (ואלה הם הרוב המוחלט), והחידוש אכן הגיע אליהם (למשל בפייסבוק), אבל מעולם לא טרחו לברר אותו, להתעמק בו, להבין אותו ולהתעניין בו כחידוש, דהיינו להתמודד עמו (גם אם הוא אינו לרוחם, או נגדם, או בכיוון אחר לחלוטין משקיוו, אבל פטור מהתמודדות - אין). זה אמנם דורש קצת קריאה (אך לא ביחס לאף ספר עב כרס מן המניין), אבל לא זה המחסום והחסם האמיתי. שהרי לקרוא עוד ספר (ועוד ספר) שלא באמת מחדש כלום - רבים מסוגלים בקלות, ולא מעטים יכולים לקרוא את כל האתר בשבוע-שבועיים, לפי קצב ההספק המדווח. אך מה שנדרש כאן זה לצאת מאזור העצלות של השיח, בו הם שולטים ובקיאים, ולצאת למסע למידה בטריטוריה רוחנית חדשה - וזה כבר קשה בהרבה. רבים מאנשי התרבות שלנו חושבים ומלמדים וכותבים בתוך הפרדיגמה של הפילוסופיה של השפה ואחד מצאצאי צאצאיה או ניסוחיה השונים - וכמה קשה לצאת מהפרדיגמה שלך עצמך! כמה קשה להפנים שהנוסח האהוב והישן והמוכר של הרומן איננו הנוסח הגדול של העתיד, אלא של העבר, ושאנו עומדים על סיפו של נוסח אחר. וכמה קשה לקרוא שירה שלא מסתובבת סביב השפה, או סביב אחת הספירות שמשתלשלות ממנה, אלא סביב הלמידה. כן, יש מי שכותב שלא בהשראת פולמוס זך-אלתרמן (מאף אחד מצדדיו), שהוא כמובן פולמוס שפתי במהותו, אלא בעקבות נוסחי למידה דידקטיים (לוקרציוס למשל), או פתוחים ועכשוויים - וחדשים.

כבעלת איזושהי יכולת זיהוי מינימלית, אני חושבת שאני יכולה לסמן היטב ובקלות את שני החידושים הגדולים שהתקיימו באתר, פשוט כי נורא קשה לפספס אותם, ואני יכולה גם לסמן את שני החידושים הגדולים הבאים אחריהם, שהם הרבה פחות אהובים עלי אישית (ולכן כמעט לא שמעתם עליהם אצלי), אך אני יודעת היטב לזהות את ערכם כחידושים, וכמובן שטרחתי להתמודד איתם: לקרוא ולעכל, ולבסוף אף להתנגד (כן, גם אצלנו יש חילוקי דעות. אני פחות אוהבת את החלק הספרותי שערך בלק בן ציפור, למרות שבחלק התרבות עריכתו מעולה בעיניי). וזוהי הרביעייה הפותחת:

במקום הראשון, בעיניי, וכפי שכל מי שקורא אותי הבחין היטב, אני מציבה את הפילוסופיה שפיתח המורה הנתנייתי (שבלעדיו האתר היה נשאר איזו אנטיתזה לעומתית ל-"הארץ", ומעולם לא היינו מגיעים לעיגול, ושהוא למעשה מי שאיחד אותנו לאסכולה אחת). אני חושבת שרבים מאוד לא מודעים לעד כמה כל החשיבה וההגות והתרבות (ואף הטכנולוגיה והמדע והאקדמיה והאמנות וכו') של המאה האחרונה נמצאים כולם בתוך אותה פרדיגמה בת כמאה שנים, והיא הפרדיגמה של הפילוסופיה של השפה. כולם היו בניה. ואת כל זה קשה כל כך לראות - עד שיוצאים מחוץ לפרדיגמה, מתוך פרדיגמה חדשה, וזה בדיוק מה שעשה הנתנייתי. הפילוסופיה שלו איננה עוד פילוסופיה, ובוודאי איננה איזו גרסה ניו-אייג'ית של למידה, כפי שראיתי שמתייחסים אליה מי שלא באמת קראו אותו (אין מדובר פה בלמידה אישית, אלא בלמידה של המערכת, שדומה יותר ללמידה ארגונית או אבולוציונית), אלא היא פרדיגמה פילוסופית חדשה, שמתאימה למאה הנוכחית, בדיוק כמו שהשפה היתה פרדיגמה שהתאימה למאה הקודמת. זה לא סתם ש-Machine Learning מניע את העולם, והנתנייתי חזה את השתלטות הפרדיגמה הלמידתית על עולמנו כבר לפני עשרים שנה. המקום הנכון להתחיל את ההתמודדות עם הפילוסופיה שלו הוא אוסף שבע המסות שלו - בראש מדור "תרבות וספרות" שעורך בלק. ובעקבותיהן כתבנו אנו (התלמידים) שורה ארוכה של מסות שמיישמות את הפרדיגמה הפילוסופית הזו וממשיכות את הלמידה לכל תחום אפשרי בערך (פסיכולוגיה, משפט, תורת המדינה, טכנולוגיה, כלכלה, מיניות, מדע, גיאופוליטיקה, מתמטיקה, קורונה, אסתטיקה, ועד ועוד), בדיוק כפי שהפילוסופיה של השפה מצאה את התבטאויותיה בכל תחום אפשרי בערך, וניתן למצוא אותן גם במדור האקטואלי אצלי וגם אצל בלק. הפוריות של הגישה הלמידתית, כשהיא מונגדת לגישה השפתית, לניתוח ולהבנת תופעות תרבותיות וחברתיות, היא מבחינתי עובדה מוכחת, שגיליתי מניסיוני האישי, וזה כשלעצמו היה אמור לגרום לכל אינטלקטואל של ממש (דהיינו, אחד שעוד מסוגל להתמודד עם חשיבה מופשטת שלא מהסוג שלמד עוד בתואר ראשון) להתמודד עימה. זהו המפנה הלמידתי, שמחליף את המפנה הלשוני, ומי שאינו רוצה (או נמאס לו) להישאר מאחור, תקוע בפרדיגמה העבשה הקודמת, מומלץ לו להתחיל לנסות לחשוב במסגרתו - ולגלות את כוחו האדיר.

במקום השני, וכפי שלא יפתיע את מי שעוקב אחריי, ניצב מי שהוא בעיניי פספוס עצום של הספרות העברית, אם קיימת עוד ישות מדומיינת כזו. זה סיפור מאוד עתיק: מישהו מוציא ספר שלא נראה כמו שום ספר שמישהו אחר כתב או קרא לפני כן. העולם מסתקרן, אבל בגדול לא יודע לעכל את הדבר המוזר הזה, וכמובן שלא מתמודד עמו. לאחר כמה שנים, המישהו הזה מוציא משהו שהוא טוען שהיא היצירה הגדולה שלו, והדבר הזה חריג בנוף בערך כמו חללית עב"ם באמצע מדבר הסהרה, יצירה ייחודית בכל קנה מידה ספרותי בזמן ובמרחב, ואז - טה-דה-דה-דם! - אף אחד לא קורא אותה. רק לנו, בתוך האסכולה, יש מודעות לקתדרלה המפוארת הזו, על מגוון היצורים שרוחשים בה, שמתארת את עולם הפנטזיה של אדם באינטימיות ובחושפנות שבה אתם לא מכירים אפילו את בן הזוג שלכם, ואולי לא את עצמכם (פלא שהמחבר מסתתר? מדהים אותי כמה אני מרגישה שאני מכירה אותו עצמו - בלי שאני "יודעת" דבר אודותיו). ולחרפתה של הביקורת העברית, לא הצלחנו למצוא ולו מבקר ספרות אחד שאפילו יקרא (!) את היצירה הזו, שבוראת את קנה המידה של עצמה (אני לא יודעת אם זה אפילו ספר במובן המקובל), ובוודאי שלא נמצא אפילו צדיק אחד בסדום - שיתמודד איתה. לצערי, נאלצתי לבקש מבלק בן ציפור שיכתוב ביקורת, והוא אכן כתב מסה מעמיקה שמתמודדת עם הייחוד של היצירה דווקא בראייה ז'אנרית משווה (ולא, למשל, אידאית או פואטית), אבל לא לילד הזה התפללנו. זוהי תעודת עניות מזהירה לביקורת הספרות ולרפובליקה הספרותית שלנו, ולחוסר הסקרנות שלה כלפי עתידה שלה עצמה, שלא לדבר על חוסר הרלוונטיות שלה לעתיד העולם (כפי שהוא נחשב, למשל, ביצירה שבה המחשב הוא גיבור מרכזי - ולא באיזה משל מד"ב, אלא המחשב הריאלי שאתם מחזיקים ביד. או ביצירה שחושבת מחדש מהו בכלל בידיון ומהי פואטיקה ומהי ספרות - ומה הקשר שלהם לטכנולוגיה). מילא, לא כל אחד חייב להתעניין בכל מערכת (למשל: פרוזה עברית, ואכן רבים לא מתעניינים). אבל אם את או אתה חלק ממערכת מסויימת, ומישהו כותב משהו שמאתגר את כל הנחות היסוד של המערכת ומציע לשאלות הבסיסיות ביותר שלה תשובות חדשות שלא נשמעו מעולם (למשל לשאלות: מה זה ספר, סיפור, גיבור, מחבר, עלילה, נפש, דמות, וכו'), וכל זה פשוט לא מעניין אותך ואתה לא טורח להתמודד עם זה - אז כנראה שאתה יוצר, עורך, מסקר או מבקר בעל רוחב אופקים מוגבל ביותר. הבעיה הזו קיימת לא רק בפרוזה, אלא גם בשירה, כפי שנראה להלן, והיא לא בעיה נקודתית בנוגע ליצירה ספציפית, אלא עומדת בבסיס ההתנוונות של הרפובליקות הללו, שמתבטאת באינפלציה אדירה של כותבים שאינם מחדשים דבר, ולא ברור מדוע הטרידו את העולם ביצירתם, מלבד הצורך הנרקיסיסטי "להתבטא". ואילו מה שכן ברור זה מדוע נוצרה אינפלציה כזו, וזאת מכיוון שהנחות היסוד של השדה לא מתעניינות כלל בעתיד שלו, ולכן לא שופטות יצירה לפי היותה חידוש (מהותי או זוטי), ולכן שיח ההווה השתלט עליו לחלוטין (למשל: העיתון, פייסבוק, וכדומה). וכך גם הביקורת עצמה איבדה לגמרי את הרלוונטיות שלה, כי היא לא מבינה שהאופק שלה היה צריך להיות העתיד של הספרות - ולא ההווה שלה. והרי לא מדובר כאן באיזו יצירה אוונגרדית קשה של אלפי עמודים, שכתובה בשפה אזוטרית, ומצריכה התמודדות מורכבת בעצם קריאתה. שוב, לא עצם הקריאה היא החסם, כי מדובר בסך הכול בכ-500 עמודים של הטרילוגיה של העיגול, אמנם כמו רומן לא דק, אבל כתובים בשפת יומיום וקריאים בשטף ובקלות. אלא שלוז ההתמודדות פה הוא מול פרדיגמה חדשה של פרוזה - וזה כבר מעל ומעבר ליכולת הביקורת צרת האופקים שלנו. שדה צר מוחין לא מסוגל להתמודדות עם מוחין דגדלות. תמיד אנחנו משלים את עצמנו שאנו החכמים והפתוחים לא נהיה כמו עיוורי העבר (אותם שמרנים מאובנים וקטנים, שמרצפים את כל אורך ההיסטוריה של התרבות), שכאשר נתקלו (שוב ושוב) ביצירות חדשניות משמעותיות פשוט אטמו את אוזניהם ומוחם כל פעם מחדש (מה, הם לא למדו כלום?), וזלזלו והתעלמו מהן. ואנו מתפלאים עליהם (כמה חמורים אפשר להיות?), ומתלוננים שחבל בימינו כבר לא נכתבות יצירות כאלה (אנו עצמנו היינו מייד מבחינים בחשיבות החשיבה הפואטית החדשה!), ובטח לא בספרותינו העלובה, שהלוואי שיופיע בה פעם ביובל קול מקורי באמת. אז איך זה בכלל אמור להיראות, "הדבר האמיתי" הזה, אם לא כך?

במקום השלישי, משהו שכן יפתיע את העוקבים, פשוט כי אני פחות מתעניינת בתחום השירה, ששייך לצד של הבנים באתר (בלק ושות'). הם באמת לא מתעניינים בכם או בפייסבוק, ומעולם לא חשבו שיש בכלל טעם לטרוח להיאבק בתוך השדה הספרותי והפואטי הנוכחי ובזירת ההווה - וכנראה צדקו ממני. הם מאמינים שרק העתיד יגלה מי היה החדשן האמיתי והמשורר המעניין באמת של העשור (רמז: אצלם במדור). האם הם צודקים? אני לא לגמרי בטוחה שכן, וגם לא שלא. אבל אם ננסה לקחת אפילו את שני הקצוות הכי רחוקים בשירה העברית כיום, נגיד ערספואטיקה וויזן, נגלה ששניהם נמצאים (ונאבקים) בתוך אותה פרדיגמה - של הפילוסופיה של השפה. בעומק, הנחות היסוד הן אותן הנחות - שירה היא פעולת שפה שיש לה מימד של מאבק על השיח. ולא רק חבורות השירה והלייק המלקק, שמעניקות מובן חדש למפנה הלשוני - אלא גם ויזן עצמו (שלדעתי היה יכול להיות משורר גדול לו לא היה כל עולמו שדה השירה הצר, ואז גם היה כותב יותר, ואולי סופסוף לוקח על עצמו לכתוב את האפוס העברי הגדול אליו הוא עורג) תקוע עמוק בתוך הפרדיגמה השפתית של המאה העשרים, ומדבר בשמה ומגרונה (ומכאן הרושם האנכרוניסטי שהוא מייצר), ולפעמים אף נאבק (כמסורתה בת המאה) במשוררים שתקועים עוד בפרדיגמה הפילוסופית הקודמת, הקנטיאנית, של האני האינדיבידואל הסובייקט - ותודעתו ותפיסתו (ורגשותיו הפצועים, אויה). ואילו בעקבות הפילוסוף הנתנייתי, הקב"ר המזמר פיתח באתר עולם שירי שלם (שבעה ספרי שירה) שהנחת המוצא שלו היא לא השפה - אלא הלמידה (והם אכן לא נאבקים על השיח, ולכן לא שמעתם עליהם, כי הם בכלל לא באותה פרדיגמה שירית, ואין כלל בסיס משותף להתגוששות - הם כבר התקדמו הלאה, וכותבים עמוק בתוך פרדיגמת הלמידה). יש שם שירים-שיעורים, מניפסטים דידקטיים-עתידניים, שירים בצורת תרגילים ושיעורי בית לקורא, סיכומים מחורזים, בנייה למידתית של עולם נפש ממוחשב, ולא מעט שירה שנובעת מעולמות אינטלקטואליים ואינטרנטיים (אתרי ההיכרויות...), תוך זלזול לא מבוטל בשפה ונפנוף בעניותה, ובאופן שלעניות דעתי עומד בעוכריה של שירה זו, חרף החידוש המאתגר שלה, והנוסח הפואטי החדש לחלוטין שהיא מציגה (שכל מי שכן מתעניין בשירה עברית - ראוי שיתמודד עמו במלוא הרצינות). יש משהו רדיקלי מאוד - ואולי רדיקלי מדי עבור קוראת זאת - בשירה שמחליפה את השפה, חומר השירה, בחומר הלימוד, ואת דמות המשורר בדמות המורה/תלמיד. אולי זו שמרנות ביקורתית שלי, אבל באופן אישי אמרתי לקב"ר המזמר שלדעתי שירה, ממהותה, לא יכולה להיות מחופפת בכוונה בטיפולה בשפה - ולהוציא לשון ללשון. הפילוסופיה והאידיאולוגיה קילקלה פה, לדעתי, ובאה על חשבון ההישג האמנותי. ואכן, ניתן בקלות לאתר קו שבר בשירת הקב"ר, בין ארבעת הספרים המוקדמים שלו, שפורשים נוסח חדש ואנטי שפתי, לבין שלושת הקבצים המאוחרים, שבהם ההתייחסות לשפה ולמצלול טובה בהרבה - אך דא עקא: החדשנות היא תימטית יותר, ופחות בפיתוח הנוסח של פואטיקת הלמידה. אבל כמובן שגם הספר הכי פחות חדשני של הקב"ר לא נראה כמו אף שירה עברית שקראתם, וזה בעידן שבו כמעט כל שירה עברית שקראתם נדמית כאילו כבר קראתם כמוה בעבר, וש"נגמרו החידושים" (כאילו יש מין מחסן כזה והוא מוצה). אז זהו שלא.

במקום הרביעי, אני מחשיבה את הפרוזה שפירסם בלק בן ציפור במדור "תרבות וספרות" שבעריכתו. הם מפתחים שם, בכמה עשרות קטעים שהם פירסמו, מין נוסח ששואף לשאוב השראה מן הנוסח המקראי ומן הנוסח הקפקאי כאחד (שני גיבוריו הספרותיים של בלק) - אך כל זאת בטוויסט עתידני. יש שם למשל כתיבה פסוודו-מקראית שמתארת את בריאת המחשב והאינטרנט (מעין סיפור תנ"כי-טכנולוגי), או פנטזיות שמשלבות בין קפקא למדע בדיוני, עיסוק רב במשולש בין מיניות לטכנולוגיה לדת, ושאר ניסויים בפרוזה. אך אני חייבת להודות ולהתוודות שיש שם גם מינון לא מבוטל של גבריות רעילה (בניגוד לזו העיגולית המתוקה), שלא עזרה לי להתחבר לסגנון הייחודי. אך שוב, מדובר במעבדה מעניינת מאוד, שפועלת מתוך ניסיון מודע לסנתז נוסח מקראי-קפקאי, שזהו בהחלט כיוון לא שגרתי, ושילוב מבטיח לבריאת נוסח פרוזה יהודי עברי חדש (ישן).

זהו סיכום האתר למתעניינים, ועכשיו אעבור לסיכום תגובותיי לשאלה שעלתה שוב ושוב עד לעייפה, והיא שאלת זהות המחברים. ומכיוון שעייפתי ממנה מאוד, אצטט פשוט 2-3 תגובות למגיבים (חלקם בפרטי וחלקם בפומבי):

אין לך מושג כמה מצחיקות ומשעשעות אבחנותיו הפילולוגיות של מר, ולמעשה מטילות צל כבד על כל מפעלך המקצועי, שהרי אם אינך מסוגל לזהות ולו פרט נכון אחד לגבי זהות מחבר/ים בן זמנך, בחברה שאינה רחוקה ממך כל כך, מה רמת האמינות שיש להעניק למחקריך ולתובנותיך ההיסטוריים אודות תקופות ומקומות רחוקים? והאמור לא רק בעצם המיומנות האישית של אדוני (ממש גשש בלש בפעולה), אלא בכל הנחות המוצא של התחום ה"אקדמי" הזה, שמעולם לא נבדקו בשום כלי סטטיסטי תקף מן הסוג המקובל בעניינים שבהם באמת יש חשיבות לתקפות (אישור תרופות, למשל), או למובהקות, ולסטיית תקן, ולשאר כלי הסקה סטטיסטיים בסיסיים (כמו נוסחת באייס), שבוודאי מוכרים לך מן התואר הראשון ב"מדעי" הרוח. כך למשל, הנחת "המספר לפי תומו" לגבי אחד המספרים המתוחכמים והמתעתעים ביותר שיצא לי לפגוש בספרותינו - היא יותר יוהרה תוקפנית מאשר היוריסטיקה תקפה. אך בזכות תובנות מעמיקות מעין אלו, הגעתי לתובנה (מעמיקה?) משל עצמי, והיא שכל הנחות העבודה המחקריות המקובלות במקומותיכם יוצאות מתוך נקודת מוצא מופרכת להפליא: שהאדם הכותב, שהוא בוודאי ספיסמן יוצא דופן בכל מובן וקנה מידה מתוך חברתו ותקופתו, הוא בעצם דווקא האופייני. שהתופעה הרוחנית הכי פרא-נורמלית ורחוקה מהממוצע שאנו מכירים - נמצאת בממוצע ההתפלגות הנורמלית (האינך קולט איזו הטייה אנטי רוחנית מסתתרת פה?). ושהיוצא ביותר מן הכלל בא (כמובן!) רק כדי להעיד על הכלל (ולהפך). בדיוק כמו ההנחה בספרה של איתן שקורבן גילוי עריות וזונה מבחירה היא דוגמא מייצגת למיניות הנשית ול"אהבה" (יש שם בעל כוונות כלליות יותר?), שמשכנעת בדיוק כמו לו היינו בוחרים בגיבור סכיזופרן או אוטיסט על מנת לייצג את התודעה האנושית (הנורמלית והרגילה. והתוצאה? מילים זונות. ספרות שיורדת לזנות אידיאולוגית ושהיא קורבן של הפמיניזם, מהאקדמיה באה ואל האקדמיה תלך, ושכאילו עליה כתב ענברי לפני 20 (!) שנה את "שוב חוזר הסיוט של גיוס הספרות". כי אחרי שהאקדמיה החריבה לחלוטין את כל עולם האמנות - היא באה לחרב גם את הספרות… ובאותן שיטות בדוקות בדיוק). וכשהכלים של ביקורת המקרא מופנים אליך עצמך, ומנסים להוכיח שאינך מי שאת - את מקבלת שיעור בלתי נשכח באמונת חכמים. וכך, הפקפוק המתמיד בעצם קיומי גרם לי להפסיק לפקפק בקיומן של כל הדמויות המקראיות (כולל עוג מלך הבשן!), ואף בקיומו של הומרוס - ואפילו בקיומו של אודיסאוס (כפרה עליו). זו התודעה המודרנית שלא מסוגלת להאמין, ולא רוצה להאמין, אלא לפקפק (זה בוודאי מרגיש יותר חכם! אך אוי כמה שזה נראה מטופש מן הצד שיודע), והדבר גרם לי לפקפק עמוקות בפיקפוקיה, ובכל הפקה פקה הפקחי כל כך הזה (פוקימון!). ודבר אחרון, ראוי שכבודו ישאל את עצמו על איזה עצב בדיוק דורך לו אותו עיגול עילג ששפתו ודעתו ענייה, ושמעולם לא עסק בו וביצירתו, אז מניין כל הארוס הארסי? תנוח דעתך - הזמן ישפוט בינו ובינך. ואין לך ממה לחשוש, נכון?

ונניח, כדבריך, שאת הכול כתב אדם אחד (גבר, כמובן. שהרי גבר יכול לכתוב ולהתחזות כאישה. ואילו אישה לא רק שאינה מסוגלת לכתוב כך, אלא להתחזות לגבר בוודאי שאינה מסוגלת). ונניח שאני עיגול (האמת, הוחמאתי), וגם הנתנייתית, וכן הלאה - כולנו אותו מוח-על קודח שכתב ותכנת אתר שאפילו שבעה אנשים בקושי היו מסוגלים להרים. האם אין מדובר באיזה גאון בין תחומי יוצא דופן ובדמות רנסאנסית לחלוטין, שלמזלנו הרב זכינו לכך שהיא בת זמנינו ומקומינו, ולכן ראוי להאזין ולקרוא ולשתות בצמא ולהפנים כל מילה שלה (ויש לה רבות כאלה, ובכל תחום יצירה אפשרי). הרי אם כך, זה אפילו הרבה יותר מרשים! ומעורר יראה של ממש. ואולי היראה כאן היא למעשה העניין? שהרי חוסר המסוגלות של האדם בן זמנינו שלא לדעת, גורם לו "לדעת" בדיות גמורות, כי מה שבאמת מפריע לך (וכאן אני בודה אותך בדיוק כמו שאתה בודה אותי) הוא שכל העניין פוגע בגאוותך. אין לך מושג. ואין השפלה גדולה מזה, לא? אז בוא ואגלה לך משהו אפילו יותר מפחיד: שהנתנייתי היה בדיוק כזה - איש רנסאנס של ממש. ואולי הוא הדובר אליך מתוך הקבר (ולקבר הרי אינך מאמין בוודאי, נכון? זה חייב להיות סמל למשהו אחר, נכון?).

מחוץ לחוג מאוד מצומצם (ולגמרי במקרה - החוג שלך), "עפרי אילני" הוא אווטאר בדיוק כמו "הנתנייתי", שהוא סובייקט בחוג מאוד מצומצם (ולגמרי במקרה - זה שלי), גם אם הביוגרפיה האמיתית שלו טושטשה מתוקף בדיחות פנימיות ונסיבות חיצוניות. לכן האובססססיה לאישי היא (בעיניי) עקרה. אתה כמובן לא חייב להאמין לי - אבל (וזה בדיוק העניין) זה לא לגמרי משנה. תבחר לעצמך את הסיפור, ותחליט מה יותר מופרך בעיניך: יש פה אדם אחד שהתחזה לאסכולה, וכתב חצי מיליון (!) מילים בשנתיים, או שיש פה אסכולה שהתחזתה כולה לאדם אחד, והצליחה להסכים על יצירה אחדותית. זה קצת מזכיר לי את השאלה שראיתי פעם בפייסבוק האם עיגול מתחזה לחרדי - או לא. כי מה פחות מופרך, שחילוני יתחזה לחרדי ויכתוב על עולמו הדתי באובססיביות במשך עשור, שבו הוא מסתתר באופן אובססיבי (ומשלם על כך מחירים כבדים, שרק קורא עיוור לא יבחין בהם), או שיש אולי אדם כזה. ואם כל זה נכון (אינני יודעת!), האם זו לא תודעה אפילו יותר מעניינת? האם זה לא סובייקט אפילו יותר ייחודי? לפחות בתרבות ובספרות - אמור להיות מקום לדבר כזה, גם אם הוא מתנגד לאופנה הנוכחית ששופטת כל יצירה לפי יוצרה וכל אמירה לפי אומרה, ומביאה גאולה לעולם.

זהו. ומכיוון שאין לי כוח לתגובות - דווקא את מאמר זה לא אפרסם בפייסבוק.

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מותו הצפוי של מוסד המדינה - ועמו הסכסוך על מדינה פלסטינית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/flags.png" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מותו הצפוי של מוסד המדינה - ועמו הסכסוך על מדינה פלסטינית

השאלה אם אתה מעוניין בכלכלה קפיטליסטית או סוציאליסטית לא תוכרע בבחירות בין ימין ושמאל אלא תהפוך לשאלה אישית של איזה ביטוח כלכלי אתה קונה

מאת: יאסר ערפאת

חלוקה פשטנית של האדמה, שתאבד רלוונטיות בעידן "המדינה בענן"  (מקור)

מדינה אחת? שתי מדינות? ומה עם פתרון אפס המדינות? מוסד המדינה המודרנית הוא המוסד החזק ביותר בעולם למרות היותו מוסד חדש למדי על במת ההיסטוריה שלא היה קיים עד שלהי העת החדשה. אך כמו כל תופעה היסטורית יתכן שגם הוא מתקרב לסופו. ישנם סימנים רבים המעידים על כך: קריסת השיטה הפוליטית הדו-מפלגתית, אבדן הרלוונטיות של מערכת החינוך הפרונטלית המדינתית, המאובנות המובנית של תגובת הממסד המדינתי לשינויים הטכנולוגיים ההולכים ומאיצים, גסיסת המודל הכלכלי של העיתונות - כלב השמירה של הדמוקרטיה - ועלייתן של גוגל ופייסבוק כמעצמות מטא-פוליטיות (השולטות בפלטפורמות השיח הפוליטי עצמו). אך כיצד יכולה להיראות המסגרת הפוליטית שתחליף את המדינה? האם ניתן לדמיין תסריט סביר שבו קורסות המדינות המוכרות לנו אחת אחרי השנייה? יתכן שרעיון המדינה הווירטואלית יהיה המסמר הראשון בארון של המדינה המוכרת לנו.

כמו בהתמוטטות בית קלפים רעוע, יתכן שהקמת המדינה הווירטואלית תייצר תגובת דומינו מהירה למדי שתשנה מן היסוד את המבנים הפוליטיים שהתרגלנו לחיות בצלם. הלוגיקה של תומכי המדינה הווירטואלית מתנהלת בערך כך: ברגע שתוקם מדינה וירטואלית, שתתחרה במדינות האחרות בכל מה שמדינות עושות, כל אזרח בעולם יוכל לוותר על אזרחותו ולשלם מסים ולקבל שירותים מהמדינה הווירטואלית ולשהות פיזית בעולם כתייר (או עם אזרחות נוספת). כתוצאה מכך, תחל תנועה אדירה של אנשים בעלי אמצעים מהמדינות הפיזיות למדינות הווירטואליות, שבהן אנשים יוכלו להחליט איזו חבילת מסים הם משלמים תמורת איזה שירותים, במבנה של ביטוח. ואילו רק עניי העולם יישארו במדינות הקיימות, שיקרסו בהדרגה תחת הנטל בדינמיקה מסלימה של בריחת המוחות והארנקים.

כך, המדינה תהפוך מקונסטרוקט של אידאולוגיה לאומית לשוק שבו קונים שירותים, והמדינות הווירטואליות יתחרו על האזרחים כלקוחות. בתהליך טבעי ובלתי הפיך המדינות הווירטואליות יהפכו למדינות עשירות ויעילות בהרבה מהמדינות הפיזיות הגוססות, כשהן מושכות אליהן אוכלוסיות חזקות, גמישות מחשבתית ומשכילות, שנמאס להן מנטל המס המדינתי שמקיים אוכלוסיות פרזיטיות, מנגנונים ציבוריים מסואבים וסתם עניים. אנשים יוכלו לבחור איזו מערכת ביטחון בעולם תגן עליהם, או מי תהיה אחראית לתשתיות (המדינה הווירטואלית תוכל לשלם למדינות הקיימות או לקבלנים פרטיים), לאיזו מערכת בריאות להשתייך, וכדומה. בוודאי תוצע גם חבילה בסיסית כברירת מחדל, שתנהל משא ומתן מול התשתיות הקיימות להוזלת עלויות.

תפיסתית, המהות של המדינה תובן כביטוח, כולל של מערכת המשפט. הרעיון שלמדינה יש אינטרסים שאינם כלכליים או שלאנשים יש מה לומר בנוגע למדיניות חוץ יראה מוזר. לפי חזון זה, כל הסכסוכים הלאומיים בעולם ידעכו בהדרגה, והרעיון של ריבונות על קרקע שהיא שונה מבעלות יאבד את כוחו. העולם יתכנס למערכת כלכלית ומשפטית אחת, אך לא בכפייה מבחוץ, מכוח ארגונים בינלאומיים והסכמי ממשלות, אלא כפועל יוצא של התנהגות האזרחים מלמטה, שרבים מהם יהגרו למדינות הגירה מוצלחות ופתוחות לכל אדם בעל יכולות מבוקשות בעולם, שבנויות כפירמות כלכליות.

כך למשל, בחורות יפות מכל העולם יוכלו להגר למדינה שנותנת עדיפות לנשים יפות, למשל באמצעות פטור ממסים, כי הגברים שם מעוניינים בכך ומוכנים לשלם מסים לשם כך. תוכל גם לקום מדינה המיועדת לבעלי אמצעים, המוכנים לשלם לשם חיים עם הדומים להם. או לחלופין מדינה לאינטליגנטים, שמוכנים לשלם כדי לחיות במדינה עם אינטליגנציה גבוהה בהרבה מהממוצע בעולם. כך תחל תחרות של המדינות על אנשים. לא אימפריה או מדינה עולמית תשלוט בעולם, אלא ישות בורסאית גלובלית שתהיה שוק המדינות הווירטואליות, ללא שלטון, כפי שבאינטרנט אין שלטון אבל כן יש שוק וכלכלה. השאלה אם אתה מעוניין בכלכלה קפיטליסטית או סוציאליסטית לא תוכרע בבחירות בין ימין ושמאל, אלא תהפוך לשאלה אישית של איזה ביטוח כלכלי אתה קונה, איזו חבילה, וכבר לא יובן מהו ההיגיון שחלק יחליטו בשביל האחרים מהי החבילה שלהם.

רק המסכנים חסרי הערך הכלכלי והביטוח יחיו כמקבלי צדקה חסרי מדינה, או כמדינת המסכנים והסיוע ששאר המדינות תורמות לה כדי לחסוך לעצמן צרות, ומדינות מסכנים שונות, עם תקציבי צדקה ומטרות מדידות, יוכלו להתחרות עליהם. הצדקה תהיה פירמה שמטרתה להפוך אנשים חסרי ערך לאנשים בעלי ערך ולשווק אותם כאזרחים למדינות הרגילות, או להפוך אנשים בעלי ערך שלילי כמו פושעים לאנשים חסרי ערך, ולחיות על החיסכון שנוצר. במצב כזה הזהות הלאומית תמות בהדרגה, ועמה גם הסכסוך שלנו, וכל מלחמות הלאום מהעבר יראו לא מובנות.

כשעתיד מוסד המדינה הולך ומוטל בספק לנגד עינינו, ולעומת זאת פתרון הסכסוך נמצא מעבר לאופק, יתכן שבסופו של דבר מות מוסד המדינה - גם המדינה היהודית וגם הפלסטינית - יהיה תהליך גלובלי שיעקר מהסכסוך את המרכיב המדינתי הסבוך שלו. כך, הפתרון האמתי לסכסוך יתגלה באירוניה חריפה של ההיסטוריה כפתרון אפס המדינות.

אקטואליה אלטרנטיבית


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>כיצד תיראה מדינה יהודית? חלק א': ביבי ככפירה במלכות שמיים - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia33" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/anarchy.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

כיצד תיראה מדינה יהודית? חלק א': ביבי ככפירה במלכות שמיים

גם הרעיון של "ביבי מלך ישראל" וגם זה מדינת חוק - מנוגדים באופן עמוק למאוויים היהודיים המקוריים, שהציונות רתמה באופן מניפולטיבי לצרכיה. שיטת השלטון היהודית של אחרית הימים אליה ערגו דורות של יהודים איננה שלטון יהודי אלא אנרכיזם דתי, שהוא היה הבשורה המדינית הגדולה של העם היוצא ממצרים, כפי שהבין יפה האנרכיסט גרשם שלום. זוהי שיטה שמתנגדת לשלטון בשר ודם כלשהו, כי "אין לנו מלך - אלא אתה". על הבלוקצ'יין והתפתחויות טכנולוגיות אחרות שמאפשרות את תחיית האנרכיזם היהודי כאופציה ריאלית - ועל האנרכיזם כמקור המונותיאיזם

מאת: אין לנו מלך

לא מונרכיה יהודית-דתית אלא אנרכיה יהודית-דתית. "מצב הטבע" היהודי הוגדר במיתוס המכונן כמצב השחרור מעבדות, ואת האמנה החברתית החליף רעיון הברית  (מקור)

כמעט כל יהודי היסטורי, שחי באיזו תקופה מתקופות הגלות, היה מתבונן ברתיעה ובבחילה אינסטינקטיבית בפולחן האישיות הביביסטי ובמדינת ישראל של ימינו. במשך דורות נבנתה התודעה היהודית על ההתנגדות לשלטון בשר ודם, כאשר שלטון פגום ומושחת מטבעו זה יוחס לגויים ולמלכיהם, ואילו היהודים תפסו את עצמם כמי שאינם באמת כפופים לשלטון ואינם מאמינים בו ובחוקיו, אלא כפופים אך ורק לאל עצמו - ישירות. היהודים התגאו בכך שבניגוד לעמים הזרים "אין לנו מלך אלא אתה", וערגו לחזרה למלכות האל, ולא ל-"שלטון עצמי" או ל-"מדינה יהודית". אך רק כיום עם התפתחויות טכנולוגיות מסויימות, האופציה הזאת, שתמיד נחשבה לעניין לחזון אחרית הימים, הופכת לריאלית.

בניגוד להוזים בני זמננו המדמיינים את המדינה היהודית האידיאלית כמונהגת בידי מלך מבית דוד, קריאה במקורות הראשוניים תגלה ששעטנז זה בין עבר (מלוכה) להווה (המדינה המודרנית) מעולם לא היתה האידיאל האחרון שהציגה היהדות לאחרית הימים, שהיה כולו חזון של עתיד, שלא הוגשם מעולם (מלכות דוד ושלמה המקורית היתה פגומה להפליא מבחינה מוסרית ושלטונית ורחוקה מאוד מהגאולה). המשיחיות גם לא היתה האידיאל המקורי של היהדות בתורת משה, אלא אולי, בצוק העתים, שלב ביניים של פשרה עם מציאות מדינית בעייתית בהווה, שזכה לקנוניזציה (חלקית) בהלכה, לצד תפיסות אחרות. בפועל, החזרת המלוכה לא היתה מטרה ריאלית שאליה חתרה היהדות מעולם מבחינה מדינית (ואפילו לא הציונות, אלא אולי רק השבתאות). להפך, היא העדיפה להמתין להגשמת החזון של חזרת מלכות האל, ולא לנסות ליצור מלכות אדם משלה. התנגדות מוחצת זו לשלטון אדם גם תרמה להתרחקותה מכל מנהיג אנושי שעומד בראש הממסד הדתי - בניגוד לשתי הדתות המונותיאיסטיות האחרות, שבהן יש אפיפיורים וחליפים - וזאת למרות המחירים של אנרכיה ארגונית זו. כי דווקא אנרכיזם דתי היה שיטת השלטון אותה מימשה היהדות הגלותית בפועל - וזו הסיבה שמעולם לא ניסתה באמת לחזור לישראל.

מעטים יודעים שמבחינת התורה עצמה, כפי שהדבר מתבטא באידיאולוגיה הדויטרונומיסטית, מלכות דוד ושלמה הייתה תקלה היסטורית, שאולי קיבלה הכשר "בדיעבד", אבל בהחלט לא היתה רצויה מלכתחילה. למעשה, שלטון המלוכה מוצג בספרות זו כשלטון חוטא ומחטיא כמעט מעצם קיומו, שייסודו בימי שמואל היה חטא גדול של מרידה באל, ושהוביל בסופו של דבר כמעט בהכרח לגלות. ההתנגדות לכוח השלטון, בין אידיאולוגית ובין בפועל בידי הנביאים, היא אולי הכוח המניע של ספרות זו, והמסר הביקורתי המרכזי שלה. אז מהי שיטת השלטון היהודית האידיאלית המקורית? מהי המקבילה היהודית של מצב הטבע החברתי, שממנו גזרו הוגי הנאורות ופילוסופים מדיניים מודרניים את הלגיטימציה למדינה ולשלטון?

מבחינת חזון התורה הראשוני, העם שהשתחרר משלטון בשר ודם של עבדות במצרים עבר כאנטיתזה קיצונית למצב מדברי קדום של התנגדות נחרצת לכל שלטון אנושי ושל מרדנות כרונית ואנרכיזם אנטי סמכותני, כולל כלפי סמכותו של משה עצמו, מה שנקרא בלשון התורה "עם קשה עורף". מתוך התנגדות זו לשלטון אדם נוצרה צורת שלטון שאין לה אח ורע בעולם העתיק - שלטון בו המלך הוא האל עצמו, וכל אינדיבידואל כפוף אליו ישירות. במצב זה התרחש מעין טקס של כריתת אמנה חברתית, בה כל יחיד עומד במדבר בפני האל במעמד הר סיני, וכורת עמו ברית, כפי שהיה נהוג בעולם העתיק לכרות בין הנתינים למלך האנושי.

זהו למעשה החזון המדיני המרכזי של היהדות, שעמד ביסוד המצאת המונותיאיזם וכונן אותה כדת מונותיאיסטית ראשונה, כשבתורת משה האל אינו ממנה מלך מטעמו כלל (בניגוד עמוק לכל דתות העולם הקדום). ההתנגדות האנרכיסטית לשלטון אנושי ומלוכני היא זו שיצרה צורך במקור סמכות אחד, על אנושי, דהיינו אל יחיד. התנגדות זו יצרה גם את מהפכת התורה והמצוות, כי בהיעדר חוק אנושי בעל סמכות כלשהי שנקבע בידי אדם, רק לחוק על-אנושי יש לגיטימציה להסדרה חברתית. מכאן הרעיון החדשני של חוק אזרחי דתי וההתנגדות לחוק חילוני (גם המלכים המאוחרים כפופים לחוק הדתי, ולעולם אינם מקורות החוק). משה איננו מלך, וצאצאיו מוצגים בכוונה כחוטאים עלובים, ולא כיורשים. משה הוא רק שליח של דבר האל - וזהו מקור רעיון הנביא, שהוא הגיבור המקראי האולטימטיבי, ולא המלך, שמוצג ככושל וחוטא סדרתי, ובכלל זה דוד ושלמה.

כך שההתנגדות לשלטון שטמונה ביהדות לא נוגעת רק בשלטון זר, אלא לעצם שלטון אנושי כלשהו של אדם על אדם, שהוא מרידה בשלטון האל. מכאן מגמת ההתנגדות גם לעבדות וגם לעבודה זרה, דהיינו פולחן האל באמצעות פסלים - כחוצצים בין האל לבין האדם. מגמה זו אולי לא הוגשמה מעולם מבחינה היסטורית או אפילו מבחינת ההיסטוריוגרפיה המקראית, מלבד בתקופה קצרה אחרי ימי יהושע, בבחינת איש תחת גפנו ותחת תאנתו. לכן היא נותרה אוטופיה לאחרית הימים, אך זוהי בדיוק האוטופיה שהטכנולוגיה תלך ותאפשר בהמשך המאה: הקמת מדינה יהודית אמיתית בה אין שלטון בשר ודם, אלא אך ורק הסדרה ממוחשבת של הקהילה. מדינת לאום יהודית היא סתירה פנימית מגוחכת, וכך גם מדינת הלכה, כי שלטון המדינה המודרנית מנוגד לתפיסה האנרכיסטית היהודית. לכן שלטון ביבי הוא מרידה במלכות שמים, וככל ששלטון מתיימר יותר לגינוני מלכות ולקביעות - כך המרידה בוטה יותר. משה רבינו בוודאי לא היה מצביע ביבי.

המשך - בחלק ב': הלכה מדינת ההלכה - קבלו את מדינת הקבלה

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>ביקורת כוח הציור - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia34" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/rembrandstudio.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

ביקורת כוח הציור

קשר סמוי עובר בין ציור למתמטיקה - מדובר ביכולת מופשטת (ואפילו בציור הכי ריאליסטי - ההפשטה היא לשכוח מה מציירים ולצייר מה שרואים: לא לצייר אישה אלא צורה וכתם). לכן הן נתפסות כמקצועות גבריים, כמו הפילוסופיה. אך בעצם, מדובר על שני כיווני הפשטה הופכיים: האחד אנליטי והשני סינתטי. לכן בעיית הראייה הממוחשבת היא תחתית בעיית הבינה מלאכותית, ואילו בעית ההוכחה הממוחשבת היא החלק העליון ביותר שלה

מאת: אישה מופשטת

הדבר הכי חשוב בציור הוא מה לא לצייר  (מקור)

לא יאומן כמה אנחנו גרועים בציור. מצלמה לא יותר טובה מאתנו בלראות, היא לא רואה כלום - היא יותר טובה מאתנו בלצייר. אפילו צייר מומחה טועה כל הזמן ברישום - בזוויות, למשל - ונעזר בכל מיני דברים חיצוניים ועזרים טכניים. למעשה אנחנו לא יודעים בכלל לשחזר אפילו בצורה מביכה מה שראינו, אם יבקשו ממנו לעשות זאת ולצייר מה שראינו לפני רגע או אפילו לדמיין אותו. גם צייר כל הזמן נאלץ להסתכל על מה שרואים ולראות שם דברים חדשים.

כלומר, אנחנו רואים מעט מאוד ממה שאנחנו מסתכלים עליו. והצייר מנסה לשחזר גישה ללואו-לבל של הראייה שחסומה לנו. כל הזמן להתגבר על התפיסה. לגשת לחומרה של המוח שלפני התוכנה, ולנסות להתקרב לנתונים. אבל זה אפילו יותר חמור מזה - צייר כל הזמן מרמה, ומנסה בעזרת ההיי-לבל של התפיסה להסוות את כשליו בלואו-לבל. צייר עונה על השאלה מה יש לראות בעולם. מה ראוי לראות. לכן ביקורת כוח השיפוט היא הרחבה של ביקורת התבונה הטהורה. עבודת הצייר היא עבודה אנטי-קנטיאנית, אנטי תפיסתית, פרקטיקה של מלחמה אישית נגד תורת ההכרה - ונגד קטגוריות התפיסה. זהו מאבק של המוח לרדת הכי כלפי מטה - לשפת המכונה ולחומרה.

אבל דווקא הכיוון ההפוך, כלפי מעלה - הוא הכיוון של העתיד. לא האמנות תהיה המבחן העליון של הבינה המלאכותית, אלא דווקא ההמשגה הכי קשה בעלת הרמה הכי גבוהה, ללא קשר בכלל לרמות הנמוכות, או לחיבור בין הרמות הנמוכות לגבוהות - שעליו גאוות האדם. מחשב שלא מסוגל לראות או ללא קשר לעולם החושים - הוא זה שישפיל את האדם. הקילר אפליקיישן של הבינה המלאכותית לא יהיה מבחן טיורינג, או תודעה, או משהו מעין זה, אלא כשהיא תדע להוכיח דברים במתמטיקה יותר טוב מהאדם. ואז כשלא יהיו מתמטיקאים מהר מאוד המדע יעשה בידי מחשבים, והאדם יחזור למצב ימי ביניימי שבו הוא לא מבין את המציאות, והקסם שלה מוסבר לו בידי אחרים ולא הוא מפענח אותה. מחשב מתמטיקאי יותר טוב מפרופסור למתמטיקה - זה יהיה הסוף.

כלומר, הסכנה היא לא שמחשב יתעלה על אדם בכוח השיפוט, אלא בתבונה הטהורה. ואז הוא יהיה מקור בינה. בסופו של דבר, כל המדעים, וכל הפקולטות באוניברסיטה, יודעות שיש אחת שהיא קשה מכולן, וברמה אינטלקטואלית גבוהה מכולן, ושככל שהן מתקרבות אליה הן יותר מוצלחות - המתמטיקה. אפילו הפילוסופיה, מלכת מדעי הרוח, מושפלת ממפגש עם המתמטיקה ומרכינה את ראשה. לכן היא פסגת המוח האנושי, ואם המחשב יתעלה עלינו - הוא יצטרך רק לכבוש את הפסגה.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

נגד העיקרון האנתרופי: העיקרון הביולוגי

האם יש חיים ביקום, או שמא השאלה הנכונה היא האם יש יקום בחיים? הערה מתודולוגית על נטיית הפילוסופיה של המדע לפיזיקה במקום לביולוגיה

מאת: החי והזר

הגירוש מגן עדן כהוצאה בכוח ממצב ההומאוסטאזיס - והסטגנציה (מקור)

עד כמה עלינו להתפלא על ההתחממות הגלובאלית? כל מי שמכיר את ההיסטוריה הגיאולוגית רבת התהפוכות של כדור הארץ, רואה שהקירבה של המערכת לגבול הכחדה היא לא באג - אלא פיצ'ר. ללא מערכת גלובאלית שקרובה לגבול כאוס, מעולם לא היו קורות קפיצות ההתפתחות הרבות במורכבות החיים, והאבולוציה היתה שוקעת לסטגנציה של מיליארדי שנים. רק הקטסטרופה מעירה את האלגוריתם האבולוציוני של אופטימיזציה מקומית מתרדמתו הדוגמטית.

אך אם נשליך מההיסטוריה של כדור הארץ אל ההיסטוריה של היקום, נוכל להסתכל בצורה חדשה על אתגרי האסטרופיזיקה. בגדול, היקום הנראה לעין כמערכת איננו נמצא קרוב לגבול כאוס, ולמעשה נוטה מאוד לסטגנציה, ואיננו רואים בו אירועי חוסר יציבות והכחדה בקנה מידה קוסמי גדול מאז יצירתו. לכן אולי אין פלא שהחיים לא מאוד נפוצים בו כתופעה, לפחות בחומר הנראה. למעשה, נראה שהיקום דווקא נוטה מאוד לכיוונון מדוייק ולהומאוסטאזיס, בצורה שהמודלים הפיזיקליים לא מסוגלים להסביר, עד כדי כך שהוצעו השערות בעייתיות מאוד מבחינה פילוסופית ומדעית, כגון השערת היקומים המרובים, או לחילופין העיקרון האנתרופי. אכן, יש להתפלא מאוד על כיוונון עדין ולא מוסבר של מערכת אם מדובר במערכת פיזיקאלית לא מתוכננת, אך אם מדובר במערכת ביולוגית, או לחילופין אקולוגית, הרי שהומאוסטזיס הוא תופעה בסיסית. אם כן מניין לנו, מלבד הדעה הקדומה שלנו, שהפרדיגמה המעצבת המובילה בקוסמוס היא הפיזיקה, ולא הביולוגיה?

מניין לנו, למשל, שהיקום הוא לא יצור חי, למשל מין תא בקנה מידה קוסמי, ושהמפץ הגדול הוא לא אופן ההתרבות של יקומים, ושכל הכיוונון העדין של היקום לא נובע מאיזון ביולוגי בקנה מידה קוסמי? הרי לא היינו מתפלאים על איזון מופלא, בעל הסתברות פיזיקלית זניחה, בתוך מערכת חיה. לחילופין, מניין לנו שהחיים אינם תופעה משמעותית ביקום בעלת השפעה בקנה מידה קוסמי, אולי אפילו מראשיתו, למשל בחומר האפל, או באנרגיה האפלה, ושהמצב היציב יחסית והרחוק מאוד מקטסטרופה של מערכת היקום - ומצד שני הבלתי סביר לחלוטין - לא נובע מכיוונונים שאליהם נוטות מערכות אקולוגיות? האם אנו יודעים מספיק על החומר האפל כדי לשלול את נפוצות החיים בו?

ואולי החיים באחד מסוגי החומר האפל (מניין ההנחה שיש אחד?) הם בעלי יתרונות משמעותיים לעומת החיים בחומר הנראה, ולכן כל ציביליזציה משמעותית מעתיקה את עצמה לאחד מהחומרים האפלים, וזהו ההסבר לפרדוקס פרמי? מספיק שיש באחד מסוגי חומר אפל זה איזשהו יתרון חישובי על החומר שלנו (שמהווה 5% בלבד מהיקום), והאפקט הזה יהיה דרסטי. איננו מכירים 95% מהיקום, אז מניין לנו שהחיים לא נפוצים בו, כאשר אנחנו יודעים שהם יכולים להיווצר ספונטנית, ושאז קשה מאוד להיפטר מהם והם מתפשטים? והאם יתכן שיש קשר בין התופעה האוניברסלית של התפשטות וגדילת החיים ובין התפשטות וגדילת היקום? הרי אנו יודעים שיש כאן אלמנט לא מוסבר של האצה בגדילת היקום, בניגוד לכל הגיון פיזיקלי מוכר, מה שיצר את הפיקציה שזכתה לכינוי "האנרגיה האפלה". האם יתכן שישנו כוח ארגוני של יצירת מורכבות שדוחף את היקום קדימה, והאנרגיה האפלה היא לא "סתם" אנרגיה? ההנחה שלנו שביולוגיה קורית רק ב-"קטן" ושרק הפיזיקה קורית "בגדול" - אין לה על מה שתסמוך, והחשיבה הביולוגית לא פחות סבירה וראויה פילוסופית מאשר ספקולציות כמו הרב-יקום או התכנון התבוני.

לכן, במקום העיקרון האנתרופי, אנו מציעים את העיקרון הביולוגי. ככל שמערכת מציגה איזונים בלתי סבירים ובלתי מוסברים, ועמידים לשינויים, ההסבר הסביר ביותר המוכר לנו הוא שהיא מערכת ביולוגית. במצב הידע המדעי הנוכחי, הסברה שהיקום הוא תופעה ביולוגית איננה פחות סבירה מהיותו תופעה פיזיקלית טהורה, בניגוד לאידיאולוגיה המדעית הסוברת שהוויכוח על חיות העולם הוכרע מזמן - והעולם מת.

ולמי שמתקשה עם המילה "חיים", נציע את התרגיל המחשבתי הבא, שסביר בהרבה מההסברים הפיזיקליים הטהורים המוצעים כיום להיווצרות יקום מכוונן באופן פלאי (ע"ע קבוע המבנה העדין ודומיו...): מתוך כלל היקומים בנוף היקומים האפשריים, כמעט כולם לא מתפתחים או מושמדים במהרה, בגלל שקבועי הטבע שבהם לא מכווננים כמו אצלנו. ואם נניח שיקום מעביר ליקומים שנוצרים מתוכו את חוקי הטבע שלו, הרי שקיבלנו את מנגנון הברירה הטבעית ואסטרו-אבולוציה, ולכן אין להתפלא שהיקום שלנו מכוונן באורח פלא.

תרבות וספרות

domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נגד העיקרון האנתרופי: העיקרון הביולוגי - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut69" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/expulsion.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

נגד העיקרון האנתרופי: העיקרון הביולוגי

האם יש חיים ביקום, או שמא השאלה הנכונה היא האם יש יקום בחיים? הערה מתודולוגית על נטיית הפילוסופיה של המדע לפיזיקה במקום לביולוגיה

מאת: החי והזר

הגירוש מגן עדן כהוצאה בכוח ממצב ההומאוסטאזיס - והסטגנציה  (מקור)

עד כמה עלינו להתפלא על ההתחממות הגלובאלית? כל מי שמכיר את ההיסטוריה הגיאולוגית רבת התהפוכות של כדור הארץ, רואה שהקירבה של המערכת לגבול הכחדה היא לא באג - אלא פיצ'ר. ללא מערכת גלובאלית שקרובה לגבול כאוס, מעולם לא היו קורות קפיצות ההתפתחות הרבות במורכבות החיים, והאבולוציה היתה שוקעת לסטגנציה של מיליארדי שנים. רק הקטסטרופה מעירה את האלגוריתם האבולוציוני של אופטימיזציה מקומית מתרדמתו הדוגמטית.

אך אם נשליך מההיסטוריה של כדור הארץ אל ההיסטוריה של היקום, נוכל להסתכל בצורה חדשה על אתגרי האסטרופיזיקה. בגדול, היקום הנראה לעין כמערכת איננו נמצא קרוב לגבול כאוס, ולמעשה נוטה מאוד לסטגנציה, ואיננו רואים בו אירועי חוסר יציבות והכחדה בקנה מידה קוסמי גדול מאז יצירתו. לכן אולי אין פלא שהחיים לא מאוד נפוצים בו כתופעה, לפחות בחומר הנראה. למעשה, נראה שהיקום דווקא נוטה מאוד לכיוונון מדוייק ולהומאוסטאזיס, בצורה שהמודלים הפיזיקליים לא מסוגלים להסביר, עד כדי כך שהוצעו השערות בעייתיות מאוד מבחינה פילוסופית ומדעית, כגון השערת היקומים המרובים, או לחילופין העיקרון האנתרופי. אכן, יש להתפלא מאוד על כיוונון עדין ולא מוסבר של מערכת אם מדובר במערכת פיזיקאלית לא מתוכננת, אך אם מדובר במערכת ביולוגית, או לחילופין אקולוגית, הרי שהומאוסטזיס הוא תופעה בסיסית. אם כן מניין לנו, מלבד הדעה הקדומה שלנו, שהפרדיגמה המעצבת המובילה בקוסמוס היא הפיזיקה, ולא הביולוגיה?

מניין לנו, למשל, שהיקום הוא לא יצור חי, למשל מין תא בקנה מידה קוסמי, ושהמפץ הגדול הוא לא אופן ההתרבות של יקומים, ושכל הכיוונון העדין של היקום לא נובע מאיזון ביולוגי בקנה מידה קוסמי? הרי לא היינו מתפלאים על איזון מופלא, בעל הסתברות פיזיקלית זניחה, בתוך מערכת חיה. לחילופין, מניין לנו שהחיים אינם תופעה משמעותית ביקום בעלת השפעה בקנה מידה קוסמי, אולי אפילו מראשיתו, למשל בחומר האפל, או באנרגיה האפלה, ושהמצב היציב יחסית והרחוק מאוד מקטסטרופה של מערכת היקום - ומצד שני הבלתי סביר לחלוטין - לא נובע מכיוונונים שאליהם נוטות מערכות אקולוגיות? האם אנו יודעים מספיק על החומר האפל כדי לשלול את נפוצות החיים בו?

ואולי החיים באחד מסוגי החומר האפל (מניין ההנחה שיש אחד?) הם בעלי יתרונות משמעותיים לעומת החיים בחומר הנראה, ולכן כל ציביליזציה משמעותית מעתיקה את עצמה לאחד מהחומרים האפלים, וזהו ההסבר לפרדוקס פרמי? מספיק שיש באחד מסוגי חומר אפל זה איזשהו יתרון חישובי על החומר שלנו (שמהווה 5% בלבד מהיקום), והאפקט הזה יהיה דרסטי. איננו מכירים 95% מהיקום, אז מניין לנו שהחיים לא נפוצים בו, כאשר אנחנו יודעים שהם יכולים להיווצר ספונטנית, ושאז קשה מאוד להיפטר מהם והם מתפשטים? והאם יתכן שיש קשר בין התופעה האוניברסלית של התפשטות וגדילת החיים ובין התפשטות וגדילת היקום? הרי אנו יודעים שיש כאן אלמנט לא מוסבר של האצה בגדילת היקום, בניגוד לכל הגיון פיזיקלי מוכר, מה שיצר את הפיקציה שזכתה לכינוי "האנרגיה האפלה". האם יתכן שישנו כוח ארגוני של יצירת מורכבות שדוחף את היקום קדימה, והאנרגיה האפלה היא לא "סתם" אנרגיה? ההנחה שלנו שביולוגיה קורית רק ב-"קטן" ושרק הפיזיקה קורית "בגדול" - אין לה על מה שתסמוך, והחשיבה הביולוגית לא פחות סבירה וראויה פילוסופית מאשר ספקולציות כמו הרב-יקום או התכנון התבוני.

לכן, במקום העיקרון האנתרופי, אנו מציעים את העיקרון הביולוגי. ככל שמערכת מציגה איזונים בלתי סבירים ובלתי מוסברים, ועמידים לשינויים, ההסבר הסביר ביותר המוכר לנו הוא שהיא מערכת ביולוגית. במצב הידע המדעי הנוכחי, הסברה שהיקום הוא תופעה ביולוגית איננה פחות סבירה מהיותו תופעה פיזיקלית טהורה, בניגוד לאידיאולוגיה המדעית הסוברת שהוויכוח על חיות העולם הוכרע מזמן - והעולם מת.

ולמי שמתקשה עם המילה "חיים", נציע את התרגיל המחשבתי הבא, שסביר בהרבה מההסברים הפיזיקליים הטהורים המוצעים כיום להיווצרות יקום מכוונן באופן פלאי (ע"ע קבוע המבנה העדין ודומיו…): מתוך כלל היקומים בנוף היקומים האפשריים, כמעט כולם לא מתפתחים או מושמדים במהרה, בגלל שקבועי הטבע שבהם לא מכווננים כמו אצלנו. ואם נניח שיקום מעביר ליקומים שנוצרים מתוכו את חוקי הטבע שלו, הרי שקיבלנו את מנגנון הברירה הטבעית ואסטרו-אבולוציה, ולכן אין להתפלא שהיקום שלנו מכוונן באורח פלא.

תרבות וספרות