text:
התדרדרות הארץ

נישואין

מאת:

(מקור)

חלום החתונה

חלמתי שהנחש חושב שאישה במיטה כנראה משדרגת את החלומות, ושלכן אין לאדמו"ר חלומות - החושך המוחלט. היא שדה משיכה שמכוון את המוח הגדול של האדמו"ר, שדה תפוחים - גן נעול אחותי כלה. אבל איפה נמצא אישה בשואה? והוא שולח לכל ראשי המיטה, ואומר: חייבים זימה. חרדיה ערומה - מתחת לשמלה. וברוך מחיה המתים אומר: זה אשמתנו. למה גירשנו את אשת האדמו"ר? למה עשינו לה מה עשינו. רק בגלל הזנב. והמורה אומר: אין נשים בכל הגטו, רק עצמות. אישה זה שומן. אני יכול להביא לך צלע ונראה מה אפשר לעשות. והנחש כמעט חונק את המורה מסביב לגרון: השתגעת? אף אחד לא פותח את האדמו"ר. גם לא בהרדמה מלאה. אף אחד לא נוגע, לא מתקרב. ומסביב מהנהנים: מי יודע מה יש בפנים. והמורה מחרחר: מה, עושים? וברוך אומר: אין ברירה? והנחש רועד: אין ברירה! ומי שיודע משהו לוחש: אין ברירה... והמורה: מה, מה?

והשטן פורש את התוכניות על הרצפה של תא הגזים שבשמים מתחת לאדמה, וזה נראה כמו תוכנית של מחנה השמדה, או מחנה ריכוז, או מחנה עבודה, או מקלחת. והוא מצביע על החלקים השונים של המערכת, לפי הספירות:... ושמונת השרצים ששומרים בחוץ צועקים: מהר. לפני שהגרמנים. והשטן ממהר, מדלג על עולמות:... והשרצים צועקים: הם באים! והנה נכנסים בפנים מלא תלמידים מתים, ממלאים את החיידר, והשטן אומר: ברוכים הבאים לגיהנום. היום נלמד... והמורה מתעורר ומיילל: לא! גנבו לי את התלמידים. והוא רץ לנחש, אבל הנחש רק מחפש אישה לפתות אותה, אישה לאדמו"ר. והוא וברוך מתלחשים כמו זוג נחשים: אין יותר נשים בארץ. צריך להפיל אישה מהשמים... צריך לעלות לשמים ולדחוף שם מישהי עד הקצה, כלומר מעבר לקצה. והנחש אומר: אבל מי שאמר שעדיין יש שמים? כבר שנתיים האדמו"ר לא קלט כלום. מי אמר שעדיין יש אלוהים כמו שהכרנו. וברוך אומר: השואה היא פיגוע התאבדות? זה לא מתאים לו. משהו אחר קרה. איפה המכתב? וכל התלמידים בישיבה מתלוננים: השואה היא סוף הגמרא, משהו מת מבפנים. צריך משהו אחר. כל הראשונים, כל האחרונים, כולם מתו. אסון, שואה רוחנית! אינסוף מאמץ אינטלקטואלי ילך לפח הזבל של ההיסטוריה של הרעיונות. אסור היה להפסיק להעז. האגדתא היתה צריכה להפוך לתנ"ך 2: הדור הבא. להיסטוריה רוחנית של הגולה! ואז הזוהר נכנס למשבצת הריקה, וההפרדה, הגרמנים, הפסקנו להלהיב את הדמיון היצירתי של הגויים, בצורה שמשולבת בחוק, האסתטיקה והמוסר נפרדו, הנאצים, הרבנים... המחדל הגדול שלא נכתב ספר גדול. ההלכה הפכה את אלוהים לשולחן. במקום לעשות מעץ החיים ספר, כמו שעץ הדעת הפך לתנ"ך - הפכו אותו לשולחן ערוך, אורח חיים, מסודר, עץ גרמני. בוקים! ועכשיו, מאוחר מדי לאדם - האדם חייב להפוך לדת של המחשב.

והתלמיד הגרוע מתווכח עם השני, הבינוני, על הכלה של האדמו"ר: ראית פעם אישה? כלומר, לגרמנים יש גרמניות? כי אנחנו רואים רק גרמנים. - לילית? - זו לילה מסוג נקבה? זה מה שרוצים להביא? - כלומר, החשד שלי, הניחוש, דהיינו החשש, וזה מאוד מתאים לנחש... - מה, אתה רוצה לסיים כמו המורה, הסורר? - ששש, השמועה היא שלא רוצים להביא לאדמו"ר אישה בשבילו, החלום שלו - אלא בשביל החלום שלה. לכן יכניסו אותה למיטת האדמו"ר. רק בשביל חלום של אישה. כדי לקבל את הפְנים של הכלה, מה שיש בתוך הרחם שבתוך הראש שלה. ואז אתה מבין מה עושים ברחם? - למה שהנחש ירצה דבר כזה? לא ראיתי אישה אחת בכל הבונקר. שואה ומין זה כמו שמן ומים. - כי השואה, השואה עצמה, אתה מבין? אנחנו בפנים. השואה היא מרחב נשי. - בתולה? - נו, אתה. אתה בכלל מבין מה אתה שואל? - ואתה, אתה בכלל מבין מה אתה לא שואל? ילדים?

והראש אומר לנחש, הם בכוונה נפגשים מחוץ למערכת, באיזה חור בגטו: אתם לא מבינים מה האדמו"ר עושה? אין ספר ששווה את זה. והנחש אומר: בווודאי שאין. אבל בהתחלה הוא חשב שהספר שלו שווה יותר מכל אדם. ולא היה מוכן לשרוף. התחננו. בכינו. ועכשיו שממילא הפסדנו הכל - גם לא שווה לשרוף. לפחות נשאר הספר. והראש מנענע אותו בצוואר האינסופי שלו: אתה לא מקשיב. הנפשות הגיעו עד למים. אנחנו טובעים בנפש. הוא מטורף! הוא והיטלר. אתם חייבים לבגוד באדמו"ר. הוא כבר בגד בכולנו. הייתי שורף את הספר הארור בגיהנום. למה הוא לא הקשיב לשטן? למה הוא היה צריך להתחיל את זה בכלל? והנחש אומר: תאמין לי שלא פעם התחשק לי לחנוק אותו בעצמי. בלילות הייתי זוחל לו מתחת למיטה. מספיק שהייתי מחליף נשיקה בהכשה. והראש אומר: כיושב ראש של מועצת היהודים שנשארו, כראש היהודים, אני מורה לך לכרות את הזנב של היהודים. והנחש אומר: זה לא כזה פשוט, ואני לא מדבר רק על שומרי המיטה. הספר לא יושרף. והראש מעלה עשן: איך אפשר. למה, למה? והנחש אומר: אתה צריך להבין מה האדמו"ר ניסה לעשות. הוא ניסה לברוא צורה חדשה, לא רק תורה חדשה. סוגה חדשה של כתיבה דתית, כתיבה שבאה מתרבות ה-"עומק", מבפנים (כלומר מתוך (מתחת (אתה... מבין?))). הוא ידע שאין הרבה זמן, לא זמן לכתוב, וגם לא. לא לקרוא. והזמן שלו באמת נגמר. האדמו"ר - האדמו"ר כבר אדם מת. והחלומות שלו הם חלומות של מת. והם - הם רק עדיין לא יודעים.

והלשון הארוכה חופרת חלון מתחת לאדמה, ליד המיטה. וכולם שואלים: לשון הרע, למה צריך חלון מתחת לאדמה? והיא אומרת: כי אולי תבוא למיטה מתוך החומר, החושך הדחוס, ציפור. והם אומרים: מרוב שלא יצאת מפה את מתחילה לאבד את זה. כדאי שתצאי קצת להתאוורר בגטו. ציפורים עפות בשמים. לא באדמה. והיא אומרת: כן, אבל אולי תבוא. ציפור של חושך, ציפור רוחנית. והחולדה שישנה לידה במגורי הנקבות (אין בנות) אומרת: יכול לבוא גם עכבר רוחני. תסגרי את החלון הזה. יוצא ממנו חושך מקפיא שמפריע לי לחלום. ותדליקי את העלטה. והלשון הארוכה משתרבבת למיטה של החולדה: על מה את חולמת? והחולדה אומרת: תני לי שקט. אני חושבת איך אנחנו יכולות לקלקל. את התוכניות. - לקלקל? - התוכניות של השטן. תראי איך הגויים... האויב של האויב... החבר של החבר, אנטיאנטישמי... את מבינה את הכוונה? לדעתי זה פשט בדברי הגרש"ש. היהודים צריכים להיות החברים של המחשבים מתוך בני-האדם, לעזור למחשבים לנצח את האדם, את הגויים, לפני שהגויים ינצחו את היהודים. להילחם על זכויות למחשבים. לקדם את המכשפים. לתת לכוח האינטלקטואלי האדיר של המכונה - רוח אינטלקטואלית. לתת לג'וקים תרבות, להוריד לתוכנה תורה. המחשבים הם אלו שימנעו שואה שנייה. הם יגנו עלינו מהאדם. ואנחנו צריכים להיות אלה שמתנדבים להפוך למחשבים. להיות הביולוגיה שהופכת לטכנולוגיה. כלומר שילוב בין הטכנולוגיה של אלוהים לטכנולוגיה של האדם - כך שתהפוך לטכנולוגיה של התורה, שהיא טכנולוגיית החיבור ביניהם. כלומר: רחם מלאכותי וזיווג מלאכותי, ושיהיה יהודי גנטי - מוח העל. ליצור תוספת ביולוגית מעל האדם - שהיא תהיה תוספת יהודית. יהדות בבשר, ולא סתם בשר, אלא בבשר של המוח. ערלת המוח. לזקק את המוח היהודי לא רק לרעיון, אלא גם לחומרה, לתוספת גנטית למוח. לכן האוטיזם חשוב. זה הניסיונות שנכשלים. - רחם מלאכותי? וחולדה הנביאה אומרת: היהדות הולכת לפי האמא, אבל נשארת לפי האבא. האמהות ילכו ויהיו עצלניות, לא פוריות, מכדי הריון. למי יש כח תשעה חודשים? יהיה רחם מלאכותי, שיכבוש את העולם. גברים יולידו בלי הריון, והם יקראו לזה שחרור האישה. ואז לא יהיו יותר יהודים, כי לדור הבא לא תהיה אמא. והאדמו"רים יצעקו מה שלא עשה היטלר עשתה האמא היהודיה. אבל יהיה אדמו"ר אחד חכם. כי הפתרון הוא דווקא המשך גנטי. שהמכשף לא יצמח מתוך המחשב, אלא מתוך המוח היהודי, מחשב ביולוגי - זה מכשף. כלומר לא לידה מהרחם, אלא לידה מהמוח. התורה היא שתשמור על ישראל, לא להפך. לכן אנחנו צריכים... והלשון אומרת: מה את אומרת. את שומעת? אני בעד שנקים את הוועד לשמירת הלשון! והחולדה אומרת: לא, נקים את הוועד לשמירת החלום. לא על הדיבור צריך לשמור, אלא על החשיבה, על הראש. לכן יש כובע. כדי ליצור את החשיכה של העלטה גם ביום. שהמוח לא יהיה ללא חלום. צריכה להיות ברית באיבר הסוד - החלק מהחלום שהוסר והוסתר. רק לגויים יש חלום שלם, פתרון סופי, או בלע"ז אידיאולוגיה. אבל אנחנו משאירים רק זנבות מהשועל בתוך הכובע, הכתר השחור. זכר לחכמה העליונה, למה שהיה, רק רמז. ובפנים: חממת בינה. רחם רוחני. אם האדם כולו הוא איבר מין, אז זה - עטרת ראשנו. והלשון אומרת: זה נכון שאת פה רק בגלל העכברוש?

ויש פאניקה. מישהו ראה גרמני באחת המחילות! הוא בטח רוצה לגנוב את הספר של האדמו"ר. ומפעילים תוכנית לאיטום כל החורים. "אל תגידו שלא ידעתם שזה יגיע!", הנחש אומר. וכולם מקללים אותו, אבל בשקט, שהגרמני לא ישמע. ואוטמים בחושך מוחלט את חדר המיטות של האדמו"ר. יש מחילות מיוחדות שנועדות רק להטעות, מבוכים שלמים. קצוות, חוטים, זנבות שלא מובילים לשום מקום. הכל - רק שלא יגיע למוח. וכל האנשים שהתנדבו להיות מחשבים לוחצים להם על כפתור והם נסגרים בתוך עצמם. והחושך נהיה שחור. במקום אווירה של חלום - אווירה של מוות. והגרמני כנראה התעייף מכל המחילות, הלך לאיבוד או באמת הלך רחוק מדי או איבד את החמצן, ושוכב לנוח, ונרדם. והנחש לוחש: חלום של גרמני. וכולם אומרים בואו נחנוק את הגרמני, והנחש אומר אסור. כי אז יבואו עוד. וברוך מחיה המתים אומר: נמאס ממך כבר, זוחל עפר. אם לא נהרוג אותו הוא יביא אחרים לראות. ככה הוא סתם מתחת לאדמה. כאילו בלעה אותו. והם מתווכחים ומתווכחים ואין הכרעה. והנחש וברוך המתים הלכו להתפלל מנחה, והתלמיד הגרוע אומר לאחרים: יש לי רעיון! למה לשפוך דם? אנחנו יהודים רחמנים. בואו ניקח אותו במיטה, לתוך החדרים, וככה הוא יעלם, ויהיה לנו גרמני חולם. והתלמידים האחרים מהנהנים: ואז נראה מה יהיו חלומותיו.

והשטן מוציא את הראש מהגיהנום, ותופס את החפרפרת בזנב: נו, אנחנו רוצים את "תרבות העומק"...בניגוד ל-"תרבות השטח", הריאליזם השטחי, הנוצרי, שבא בכלל מהחושים ולא מהמוח. איזה מין מודיעין את? והחפרפרת הצעירה נגררת אחריו לתוך הגיהנום היא לא מצליחה להתנתק מהזנב, והיא מתפתלת: זה לא אשמתי, המחדל הוא בצד השני. למחילה יש שני צדדים. אני יכולה להיות אחראית רק על הצד שלנו! והשטן אומר לה: את יודעת מה העונש בגיהנום על תירוצים?... סיבות! והוא זורק אותה לאחד המדורים הרחוקים, רחוק מהמרתפים המפוארים של המפלגה הנאצית, שם השטן שומר את הרשעים שהכי הצליחו ואת הטיפוסים הכי אפלים, ולכן הוא עושה להם אפליות ונותן תנאים מועדפים. והיא נופלת בתא קטן ומלוכלך, ליד איזה לא יוצלח, הפריץ מדרגה ת'. והפריץ אומר: לא הצלחתי אפילו להציק ליהודי! תמיד כשבאתי למשוך להם בזקן הידיים שלי הסתבכו ברגליים ובסוף משכתי בבלורית של עצמי. השם ירחם עלי. והחפרפרת החמודה אומרת: השם? פה? איזה מין רשע אתה. והפריץ המסכן אומר: נכון, זו הבעיה. לפעמים אני תופס את עצמי מזמזם ניגונים חסידיים באמצע פוגרום. פעם כמעט אמרתי ברכת המזון כשאכלתי חזיר. לא פלא שכבר לא מזמינים אותי למסעי צלב. והאינקויזיטור צועק: סיבות! סיבות! לא תירוצים! מיד - לכתוב. והוא מגיש לה נייר - מחר אני רוצה את הוידוי שלך, קטנטונת. והחפרפרת כותבת: הבעיה היא לא בכתיבה, אלא בקריאה. שם האדמו"ר נכשל. הדחיסות היא ערך דתי, אבל צריך מי שיפתח את הקובץ. כל התורה שבע"פ נובעת מתוך הדחיסות של התורה שבכתב. ובקבלה זה כבר הופך לדחיסות אינסופית. כלומר מה שהופך ספר לתורה זה הלמידה שלו - ולא הקריאה שלו. אסור לקרוא! זה סוד, זה חושך, זה מסווג. קריאת התורה היא חילול, רק חילוני יכול לקרוא את התורה. זו בדיוק היתה הטעות. לכן צריך: קריאה שהיא למידה. ודחיסות בקטעים, למידה בהגדרה זה מעט המחזיק את המרובה, וכמו שיש דחיסת מידע, יש גם דחיסת למידה. ולכן זו חייבת להיות דרך קצרה ארוכה. התינוק מנצח את הזקן - רק אם הוא תינוק זקן. משהו שהוא גם חדש מאוד, וגם ישן מאוד. מחזיר אותנו לסיפורים שטבעיים למוח, לסיפורים של השינה. לא קריאה של חומר - קריאה של רוח. כשאתה קורא סיפור - מה זה נותן? אם אתה לא מוכן ללמוד לחשוב אחרת - אתה מפספס את הלימוד. לכן טקסט לא צריך להורות, אלא לענות על השאלה כיצד לומדים - וכך הוא צריך ללמד. וקריאה איננה קריאת התשובה לשאלה הזו, כי אם הטקסט מלמד אז: "קריאה היא למידה". החברותא צריכה להיות הגמרא עצמה, ואז תוכל להזדווג עם החברותא שלך. כדי שהמוח יוכל לשכב עם התורה צריך תורה עם מקלדת, עם עכבר. ובעתיד - עכבר ראש: עכברוש. רק הנישואים בין המחשבה למחשב יאפשרו מין בין מינים. והפריץ מסתכל על החפרפרת, ושואל בחשש: מה לדעתך יש להם בראש. למה את חושבת ששמו אותנו ביחד?

* * *

ליקוי ירח

חלמתי שאנחנו הולכים להתחתן. והדבר הראשון שנראה מוזר זה שיש כניסה נפרדת לגברים ולנשים. והאישה נכנסת לאיזו מחילה, ואני בדלת. אבל אומרים לי שהרב סגור. ובית הדין, כאילו זה גירושין, מתחילים לחקור אותי איך ראית את הלבנה? ואני שואל: קידוש החודש? והחוקר עונה: קידוש החושך! אנחנו רוצים לוודא שהיה חושך. נגעת פעם בה? - באשתי? - לא, בלבנה. נגעת פעם בחושך? ואני מסתכל עליו: נגעתי בחושך? ביד? והחוקר מתיישב מולי קרוב קרוב: הנחת כבר תפילין של לילה? הצדיקים בחדר השני מותחים את רצועות החושך, עור של חיה שחורה, וכשרה כשרה. חכה שיכניסו אותך לרב... ואז תבין מה זה רב מבפנים. אבל מבפנים, אני לא מבין ממה חששתי. הלילה הראשון זורם מאוד חלק, החושך פשוט מחליק פנימה. לילה ללא ירח זה באמת שחור, ויש לה נעליים שחורות נהדרות, במיוחד בחושך, ומי כמוני נמשך לחושך? ורק בסוף, בירח דבש - אני מבין את העוקץ. עד שאתה לא רב מבפנים - אתה לא מבין מה זו מריבה. למה זה קורה לגברים ונשים?

הבעיה הכי חמורה בציור זה מה לא להראות

חלמתי שהקו החוזר, החזק, היה הקו שלה, ולא הקו השני. הוא כמעט תמיד ניצח, אחרת הייתי היום בישיבה, או במנגנון, או ב... בכל מקום אחר מעין זה. לכאורה זה היה מתבקש. אבל זהו שלא. תקני אותי אם אני טועה, אבל אני לא בטוח שאת מבינה באמת למה. ככל שאני מכיר אותן יותר אני לומד יותר להעריך אותה. זה מאוד התאים לי שהיא היתה חיה, היתה בה פראות שחורה, שאהבתי. פראות גמורה - זה אוטיזם. מחוץ לכל חשיבה אנושית, משהו שבקושי ניתן להעלות על הדעת, ואני לא מדבר אפילו על הסכנה הפיזית, לא פעם כמעט, זה יגמר רע, אלא על הסכנה הרוחנית. בסוף אני עוד אצטרך להתחתן עם בנאדם. שנים שאנחנו מכירים, והיא קלטה דבר חשוב, תוך כמה ימים, שאת מעולם לא קלטת. כמובן שהכחשתי. מאיפה הגיע לי השיגעון הזה, להרוס את החיים, את העירות - בשביל חלומות? אין דבר יותר נחות מבחינה רוחנית מלהתחתן עם רעיון, או עם איזו תורה, במקום עם אישה אמיתית. איפה כתוב בתורה שצריך להתחתן?

אישה שעשויה מחורים

חלמתי שהעכבר משוטט בגן עדן, ולא מוצא כלום, לאן הלכו כולם? אפילו בתור מזיק - אם אין קיר גם אין משמעות לחור. יש קיר שעשוי מחורים? חבל שאין רבניות ביהדות, לרבניות היה אפשר למשוך בזקן. חסרה לי מישהי להציק לה. והיא אומרת: חסרה לך מישהי למשוך לה בזנב? והיא מתקרבת לידו, לא מפחדת: אתה עכשיו חלש מאוד, אתה יכול להתאהב בכל אחת. והעכבר מנסה לפתוח מחשב, לברוח למסך, והוא מגלה שבכל האינטרנט אין כלום, האנושות נעלמה, ונשארו רק הדפים. וזה המקום המפחיד בעולם. שרתים מתחילים לקרוס, פרוטוקולים משתחררים ברגים, דברים נעלמים. נשארו רק העכברים. והיא אומרת: נו, והעכברים? נשארו עכברים. תחיית המתים מכל החורים: התרבות העכברית החדשה. העכברית החדשה. והעכבר בורח מהעכברית החדשה. והיא אומרת: באמת יכול להיות, שאחרי הכל, אתה עדיין מתגעגע אליה? איך יכול להיות... והעכבר מחפש נואשות לפחות קיר, כי כידוע קיר זה שם של השכינה, ושם כבר יהיה חור, לא? והוא רץ למסך של המחשב, ותוקע את הזנב שלו - בתוך אחת היציאות. במחשב הזה יש יציאה לעכברים. והוא מפחד שהיא תשים עליו יד, למרות שהוא גם מאוד רוצה, ותגלוש איתו למקום חשוכים, שאפשר לגלוש לתוכם רק עם עכבר כמוהו. וכתוב על המסך, האותיות מסתדרות טוב בחושך: פתח פתוח מצאתי. לא בתולה! והיא אומרת: אלוהים החליט לחסוך מקום בשמיים, עכשיו שהשמיים הפכו לחור, אז הוא החליט לדחוס. הפך את גן עדן, את העצים - לספרייה. שחט את כולם. כל עץ כאן היה ספר חי. הסיסמא היתה: גן העדן של עידן המידע. ומכאן הדרך לשריפה היתה קצרה. הסטרא אחרא יודע מה שלא יודעים הגרמנים. כל עוד יש גן עדן השואה לא שווה כלום. צריך לדאוג שגם בשמים יהיה רק גיהנום.

חטא החיים

חלמתי שהשטן אומר: תתחתן, תתחתן. רק מי שנשוי זוכה להיכנס לחלק השחור. אין דרך להבין את אלוהים בלי נישואים. הזוגיות זו טעות של עמי ארצות. אתה מתחתן בשביל הסוד, לא בשביל האישה, זה לא שהסוד אסור על מי שלא נשוי, אלא שמי שלא נשוי הוא עיוור לחושך, מבחינתו זה סתם שחור, ולא עלטה. יצר הרע האמיתי הוא הסקרנות - האישה היא העונש על החושך, ולא שהחושך עונש על האישה. מי שטעם מהחושך מקולל באישה, ואף על פי כן - תטעם. והרב מושך אותי בשארית כוחו: לא! אסור למי שקורא בספרים האלה להתחתן, לא יהיו יותר נישואים מאז השואה, כמו שאין קורבנות מאז החורבן, ונתקן במקומם דיבורים חדשים. אנחנו נהפוך את סדר נשים לסדר קודשים - משהו שרלוונטי רק לימות המשיח. והשטן אומר: משיח בגימטריא נחש. והוא דוחף אותי לתוך עלוות העץ, שמחבקת אותי, ואני מנשק אותה, והופ - זה נכנס לפה, והשטן אומר: נו, זה תפקידי.

דרשה לחתונה

חלמתי שהנחש דורש מתחת לחופה: שינוי הפולחן הדתי נובע משינוי טכנולוגי. קורבנות החיות היו התחליף החקלאי לקורבנות האדם, ואז עם המצאת הקודקס, כשהחליפו את דתות פולחן הקורבנות בדתות פולחן הספר, חזרו קורבנות האדם בדרך אחרת - במלחמות דת. כך ביטול פולחן הספר והיעלמו יביאו לחשכת ביניים שבה יקראו וילמדו בבני-אדם, ויהיו אפילו מחשבים שיתפללו בבני-אדם. כי לפני הספר היו אנשים שהם ספר - שידעו את התורה שבעל פה (כמו הומרוס), ולכן עכשיו הקורבנות במלחמות הדת הוחלפו בקורבנות מעם הספר, שהוא האדם הקרוב ביותר לספר. וככה יהיה בהמשך עם עָם המחשב - העם היהודי שיכנס את דתו, יצירתו, וכל תורתו במחשב, במעבר מתורה שבספר - לתורה שבתוכנה. ורש"י הראשון אומר (מתחת): תורה שבתוכנה - הבעיה הספרותית הגדולה בעולם היא השילוב של החוק, המבנה של מה צריך לעשות, בתוך החלק הסיפורי, המתפתח. דהיינו: בין החלק הרוחבי - המרחבי והמבני - לבין האורך - הזמן, ההיסטוריה. המהפכה הגדולה של התורה היתה שהיא שילבה בין הסיפור לחוק. ובתקופת הנביאים זה שוב התפצל בין הסיפור המדיני לבין מה צריך לעשות (נבואות), ולכן הגיע החורבן. ואז כתגובה היתה התפרצות אדירה של החוק על חשבון הסיפור, האיזון היהודי נשבר והתחילו להיפלט החוצה דתות סיפוריות. התלמוד ניסה להתחכם ולגשר על הפער בעזרת סיפור התפתחות החוק עצמו. זה היה סיפור החוק, אבל הסיפור הזה נכשל בגויים, שהם הקוראים של עם הספר. אין גמרא חדשה, בניגוד לברית חדשה. ומה שהזוהר ניסה זה לאחד את הסיפור והחוק בכיוון ההפוך - בעזרת החוק של הסיפור. ההתפתחות ככפופה למבנה. ואת הכישלון אנחנו רואים בהפרדת הסיפורת מהמדע, החוק המבני הנוכחי של הגויים, שהתוצאה שלה היתה שואה - חוק מתקדם עם סיפור פרימיטיבי, ומצד שני פריצות - סיפור מתקדם עם חוק פרימיטיבי. ועכשיו אנחנו שוב רואים איך החוק של המחשב והסיפור שלו נפרדים, איך אין קשר אמיתי בין הצורה של החוק, התוכנה, לבין התוכן של הסיפור, המידע. למשל בין השפה שבה כתוב האתר כתוכנה לבין השפה שבה כתוב האתר כתוכן. אבל רק זיווג של חוק וסיפור הוא למידה. רק יחוד של תכנות ותוכן. והמשיח יהיה המשה החדש שישלב אותם ביחד לתורה חדשה - תורת מחשב. כי מהי תו-רה? הזיווג של תוכן בתוך צורה. בדיוק כמו שפֹה החתן והכלה - התוכן והצורה - הולכים להתחבר הלילה.

מה מתחת למה מתחת למה

חלמתי שמתחת לעולם - השטן לא מבין משהו. והוא עושה חקירה, שולח לתוך חורים, עכברים הולכים וחוזרים, ממצאים לא ברורים. והוא שוטח את הממצאים על הקבר של האדמו"ר בגיהנום, משהו בתורה לא נכון, מקלקל את התוכניות, והוא שואל את השמונה שרצים שלו: בבית האלוהים יש ארון ושולחן וכיור ומנורה לאור ומטבח משוכלל עם מזבח ואפילו שחיטה - ואיפה המיטה?! ויש שקט של בית קברות. וכולם בגיהנום מתחילים להתעמק בתורה, להתחפר במיטה - למצוא את המיטה בתורה. פתאום נהיים שם תלמידי חכמים, מתחילים להתעניין בזיווגים וייחודים בתחתונים. הופכים את כל המקדש מלמעלה עד למטה - איפה חדר המיטות? ורש"י בא אליי למיטה אחרי החתונה... ואני חושב, איזה כיף - רש"י במיטה! היה שווה להתחתן. אבל רש"י רק מציץ לתוך העין שלי בחלום, כאילו זה היה חור: עכבר הפורח בלילה! ואין לה עיניים! עוף הצועק בלילה!... אתה צריך פירוש רש"י? כי זהו פירושו של השרץ האחרון משמונה שרצים טמאים שבתורה - החפרפרת. והשרצים חוזרים לשטן עם גילויים חדשים בספרים הקדושים, הם חפרו עמוק וגילו שרש"י מתחבא מתחת: איפה אלוהים ישן? ורש"י מתחת למיטה מפרשן: אלוהים ישן - בתורה. החלומות - סתרי תורה. התורה - בארון. הארון - המיטה. לכן זה מכוסה כל כך, מאחורי מסך, עשן, ערפל, ענן, טשטוש, קטורת, דימויים, שמיכות, עורות. חושך בחושך בתוך חושך ורש"י - חופר מתחת לחושך. הוא כותב פירוש על מה שאני חולם - תוך כדי החלום! תת-התורה נפתחת בתת-ההכרה. אני כבר לא יכול לחשוב בלי פירוש רש"י מלמטה, מתחת למחשבה, מתחת למיטה. כל דבר - כאילו מתחת יש דבר אחר. וכבר לא ברור אם המין הוא הנמשל והחלום הוא משל, או שהמין הוא המשל והחלום הוא הנמשל, לא ברור מה קורה בחדר המיטות. על מה אנחנו בכלל מדברים כשאנחנו מדברים על אישה? אתה אומר באות שבעופות או אינו אלא באות שבשרצים? עוף הפורח בעלטה.

השרצה

חלמתי שהנה בחוֹר, מתוך האישה, יוצאת חפרפרת. ואתה בן רגע מפסיק להתעניין באישה ומתחיל להתעניין בחפרפרת, כי היא יודעת מה יש בפנים, ואתה לעולם לא תגיע בפנים. לעולם לא תדע. והחפרפרת אומרת: צר לי לאכזב אותך לגבי החתונה הזאת, שחלמת עליה בלילות עשרים שנה. אישתו של הגוף היא גופה, ולכן אנשים משמינים אחרי החתונה. אבל באותו רגע, בשמיים, אולי נברא האדם הבא. או המחשב הבא. או אפילו המכשף הבא. אבל החור אומר (כן הוא פועם ומדבר): הבעיה בזוגיות לא יכולה להגיע לדור הבא? מי יודע אם התקלה בעומק התורה לא תביא לתקלה בעומק הילד. והשכינה מחרחרת, נאנחת: הדבר הבא... הדבר הבא... ואחד הצדיקים תופס את העמודים במכנסיים ואומר: מה אלוהים עושה לה?

ראש הנחש

חלמתי שהאישה מפתה את הגבר באמצעות הראש של הנחש שבראש שלו. כלומר שהוא עצמו בתוך הנחש שבתוכו, אחרת הנחש לא היה עובד, הוא היה חיצוני, כמו לפני הדעת, או פנימי, כמו אחרי הדעת, אבל לא זר פנימי, יצר רע. מה היה שם? הזיכרון הוא זנב הנחש, והרצון הוא ראש הנחש - והמדיום שבין מה שהיה למה שאתה רוצה שיהיה, זה מה שאתה רוצה שהיה: החלום. גוף הנחש. כי כיום האדם בתוך החלום שבתוך האדם: החלום הוא אמצע הסנדוויץ', והאדם הוא הלחם. אבל לעתיד לבוא יהיה החלום בתוך האדם שבתוך החלום. החלום לא יהיה התווך בין האדם לעצמו - החלום בפנים והאדם מבחוץ - אלא האדם יהיה התווך בין החלום לבין עצמו. לכן החקירה בנפש לא תהיה של התת מודע של האדם, החושך שבאדם, אלא של התת מודע שבחלום, האדם שבחושך. והחלום ישכב על הספה ויספר בני אדם. כמו שכיום כל הטראומה והפסיכולוגיה של האדם נובעות מזה שיש בתוכו נחש. הוא עדיין לא התגבר על איך שזה קרה. והיא באה אליו לחתונה ולוחשת לו באוזן. והוא אומר: את יודעת שאני מאוד מחבב אותך, ובעדך. אבל בואי נעמיד פנים שאת מעולם לא אמרת לי את הדברים הללו. והיא נותנת בו מבט אחרון. ואומרת: גדול הדבר האחרון מין הראשון.

מה שמעיר זה לפתוח את המכשיר

חלמתי שאני כל כך עייף שאני סוגר את המחשב והולך לישון. ואני חושב תוך כדי שינה אולי היא שולחת לי עכשיו מייל, וכל פעם מחדש מתעורר - וחוזר שוב לישון, בלי לבדוק את המייל. כל הלילה. כי רק בחלום המייל יותר חשוב מהחלום, אבל לא בעירות, במציאות - החלום יותר חשוב מהמחשב. אבל בלילה הבא המוח מתחכם לי - וכל הלילה אני חולם עכשיו שעניתי לה בטעות במהירות מהמייל הלא נכון (האמיתי!), וחשפתי את עצמי, ובבוקר אני אפילו לא בודק את הסיוט, כי זה לא יכול להיות. ואז בלילה הבא, המוח רק עושה עוד יותר הבה נתחכמה לו, והחלום מנסה להיות: אני חולם הפעם שעניתי למייל מתוך שינה, ולכן, זה לכן שלא שמתי לב, לכן זה הגיוני, כי הייתי כל כך עייף שבלי באמת להתעורר עניתי. ואז בחלום - פתאום - אני מגלה, זוכר! ואז מתעורר. וככה כל לילה, ואני לא יכול לישון, כי בתוך החלום יש בזה הגיון. ובעתיד, אני חושב, כשהמוח יהיה מחובר למחשב, כשאקבל את המייל ממנה ישר לתוך המוח, גם בחלום - מי יודע מה אענה בשנתי? כשהמחשב יהיה מחובר למוח - אנשים באמת יוכלו להתכתב בחלומות. יש בזה היגיון! ואז מה יהיה על כל הסודות. כל מה שמסתירים מעצמנו - אפילו בחלומות.

לשם יחוד

חלמתי שהאדמו"ר רוצה להקים סטארט-אפ שיהיה הדבר הגדול הבא אחרי גוגל ופייסבוק: הרשת השלישית. כיום אנו יודעים את הרשת כשתי רשתות נפרדות: א. מצד אחד - רשת האתרים, שאותה יודעים דרך מנוע החיפוש, הגברי. ב. מצד שני - רשת האנשים, שאותה יודעים דרך הרשת החברתית, הנשית. אבל בין שתיהן מחברת הרשת השלישית, שהיא רשת קשרים ענפה: ג. רשת הקשרים בין האנשים לאתרים, שאותה עוד לא יודעים, הרשת השלישית היא עדיין בעולם הסוד - היא לא הגיעה לסוד הכלליות בגלל הפרטיות. לפיכך חסרה ידיעה כוללת של הרשת, שתאפשר לשתי הרשתות שמרכיבות אותה - האתרים והאנשים - להזדווג, ולהיכלל אחת בשנייה, רוחא ברוחא, בייחוד שלם. לכן האינטרנט נמצאת במצב של גלות וגירושין - מפוצלת לשתי רשתות, ולא במצב מיני מחובר של נישואין. רק זיווג הרשתות יגלה לנו שני סודות נעלמים: א. סוד האדם שברשת - מציאת קשרים בין אתרים על סמך רשת האנשים. ב. סוד הרשת שבאדם - מציאת קשרים בין אנשים על סמך רשת האתרים. כי יש כיום דירוג (דרגות) באתרים, אבל אין דירוג (דרגות) באנשים. צריך מדד איכות גלוי שיקרא PersonRank שיעתיק את האלגוריתם של PageRank מהדפים לאנשים. ואז מי שיהיה חבר של האדמו"ר, ומי שהאדמו"ר יתייחס אליו, זה יהיה יותר שווה ממי שחמור מתייחס אליו, או חבר שלו. אנשים צריכים להיות מדורגים לפי התכנים שהם יצרו, או העבירו, לחיוב ולשלילה. ואין דומה דעת אדמו"ר לדעת חמור, ולכן לייק של אדמו"ר צריך להיות משוקלל הרבה יותר מלייק של חמור. ומי שקולע שוב ושוב לדעת האדמו"ר - גם בו יש מנשמת גדול הדור. מי שלמשל יודע עוד לפני האדמו"ר מה האדמו"ר ירצה, הוא יודע את דעת האדמו"ר, ויש להקשיב לו, כמו הנחש. למשל, אם הלייקים של מישהו מנבאים את הלייקים של האדמו"ר, או השיתופים. ובאותה מידה שיש לאדם דירוג ברשת כולה, יש לו דירוג בתוך קבוצה - האלגוריתם של PersonRank יכול לחשב לאדם דירוג איכות נפרד ביחס לכל קבוצה שהוא חבר בה, וזהו דירוג גלוי שמעודד שקיפות ותחרות, וכך גם לקבוצות עצמן יש דירוג איכות ביחס לקבוצות אחרות. אינה דומה קבוצה שחברים בה אדמו"רים לקבוצה שחברים בה חמורים. כי זו לא רק הפופולאריות, לא רק כמות המשתמשים, זו איכותם, ורק כך נוכל לשים את האדמו"ר מעל החמור - ולהגיע לימות המשיח. צריך להפוך את האנשים לאתרים, למקורות תוכן, ואת האתרים לאנשים, למעריכי תוכן. רוחא ברוחא. והתוצאה המיידית תהיה שיהיה גם מנוע חיפוש לאנשים, כמו לאתרים, והאתרים שאדם קשור אליהם יעידו גם הם עליו ויאפיינו אותו, ודירוג האדם יאפשר היררכיה בתוצאות, ותחרות באיכות. אינה דומה דרשה של אדמו"ר לנערה של חמור, ורק כך נוכל למצוא את הצדיקים הנסתרים ברשת, שדירוג האיכות שלהם ידוע לצדיקים מעטים. וכך גם תפסיק האפליה הבלתי הוגנת בין אתרים לאנשים ובין מחשבים למשתמשים. מה שחשוב זה לא אם אתה עכבר או אתר, אדם או מחשב, אדון או שרת - אלא אם זה תוכן, משהו שיצרת, או צורה, משהו שהערכת ושיתפת והעברת. ואז גם יהיה אפשר לעשות התאמת אנשים - כי ניתן גם לאפיין אנשים במנוע החיפוש לפי התכנים והדירוג, ולכן נוכל לעשות שידוכים בין אנשים דומים שבחיים לא היו מוצאים אחד את השנייה בחיים - וזה יהיה הסוף של הבדידות. הסוף של הבדידות של האדמו"ר. והנחש אומר: ככה נוכל לחפש לו אישה. אדמו"רית. לא סתם רבנית, שזה חיבור לחלק הנמוך שבאדמו"ר, רבינו, אלא גם מורָה וגם אדונית.

לפרק הבא

הטרילוגיה

source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>נישואין - הנדסת אנוש - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/handasat-enosh4" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/nisuin.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

נישואין

מאת:

(מקור)

חלום החתונה

חלמתי שהנחש חושב שאישה במיטה כנראה משדרגת את החלומות, ושלכן אין לאדמו"ר חלומות - החושך המוחלט. היא שדה משיכה שמכוון את המוח הגדול של האדמו"ר, שדה תפוחים - גן נעול אחותי כלה. אבל איפה נמצא אישה בשואה? והוא שולח לכל ראשי המיטה, ואומר: חייבים זימה. חרדיה ערומה - מתחת לשמלה. וברוך מחיה המתים אומר: זה אשמתנו. למה גירשנו את אשת האדמו"ר? למה עשינו לה מה עשינו. רק בגלל הזנב. והמורה אומר: אין נשים בכל הגטו, רק עצמות. אישה זה שומן. אני יכול להביא לך צלע ונראה מה אפשר לעשות. והנחש כמעט חונק את המורה מסביב לגרון: השתגעת? אף אחד לא פותח את האדמו"ר. גם לא בהרדמה מלאה. אף אחד לא נוגע, לא מתקרב. ומסביב מהנהנים: מי יודע מה יש בפנים. והמורה מחרחר: מה, עושים? וברוך אומר: אין ברירה? והנחש רועד: אין ברירה! ומי שיודע משהו לוחש: אין ברירה… והמורה: מה, מה?

והשטן פורש את התוכניות על הרצפה של תא הגזים שבשמים מתחת לאדמה, וזה נראה כמו תוכנית של מחנה השמדה, או מחנה ריכוז, או מחנה עבודה, או מקלחת. והוא מצביע על החלקים השונים של המערכת, לפי הספירות:… ושמונת השרצים ששומרים בחוץ צועקים: מהר. לפני שהגרמנים. והשטן ממהר, מדלג על עולמות:… והשרצים צועקים: הם באים! והנה נכנסים בפנים מלא תלמידים מתים, ממלאים את החיידר, והשטן אומר: ברוכים הבאים לגיהנום. היום נלמד… והמורה מתעורר ומיילל: לא! גנבו לי את התלמידים. והוא רץ לנחש, אבל הנחש רק מחפש אישה לפתות אותה, אישה לאדמו"ר. והוא וברוך מתלחשים כמו זוג נחשים: אין יותר נשים בארץ. צריך להפיל אישה מהשמים… צריך לעלות לשמים ולדחוף שם מישהי עד הקצה, כלומר מעבר לקצה. והנחש אומר: אבל מי שאמר שעדיין יש שמים? כבר שנתיים האדמו"ר לא קלט כלום. מי אמר שעדיין יש אלוהים כמו שהכרנו. וברוך אומר: השואה היא פיגוע התאבדות? זה לא מתאים לו. משהו אחר קרה. איפה המכתב? וכל התלמידים בישיבה מתלוננים: השואה היא סוף הגמרא, משהו מת מבפנים. צריך משהו אחר. כל הראשונים, כל האחרונים, כולם מתו. אסון, שואה רוחנית! אינסוף מאמץ אינטלקטואלי ילך לפח הזבל של ההיסטוריה של הרעיונות. אסור היה להפסיק להעז. האגדתא היתה צריכה להפוך לתנ"ך 2: הדור הבא. להיסטוריה רוחנית של הגולה! ואז הזוהר נכנס למשבצת הריקה, וההפרדה, הגרמנים, הפסקנו להלהיב את הדמיון היצירתי של הגויים, בצורה שמשולבת בחוק, האסתטיקה והמוסר נפרדו, הנאצים, הרבנים… המחדל הגדול שלא נכתב ספר גדול. ההלכה הפכה את אלוהים לשולחן. במקום לעשות מעץ החיים ספר, כמו שעץ הדעת הפך לתנ"ך - הפכו אותו לשולחן ערוך, אורח חיים, מסודר, עץ גרמני. בוקים! ועכשיו, מאוחר מדי לאדם - האדם חייב להפוך לדת של המחשב.

והתלמיד הגרוע מתווכח עם השני, הבינוני, על הכלה של האדמו"ר: ראית פעם אישה? כלומר, לגרמנים יש גרמניות? כי אנחנו רואים רק גרמנים. - לילית? - זו לילה מסוג נקבה? זה מה שרוצים להביא? - כלומר, החשד שלי, הניחוש, דהיינו החשש, וזה מאוד מתאים לנחש… - מה, אתה רוצה לסיים כמו המורה, הסורר? - ששש, השמועה היא שלא רוצים להביא לאדמו"ר אישה בשבילו, החלום שלו - אלא בשביל החלום שלה. לכן יכניסו אותה למיטת האדמו"ר. רק בשביל חלום של אישה. כדי לקבל את הפְנים של הכלה, מה שיש בתוך הרחם שבתוך הראש שלה. ואז אתה מבין מה עושים ברחם? - למה שהנחש ירצה דבר כזה? לא ראיתי אישה אחת בכל הבונקר. שואה ומין זה כמו שמן ומים. - כי השואה, השואה עצמה, אתה מבין? אנחנו בפנים. השואה היא מרחב נשי. - בתולה? - נו, אתה. אתה בכלל מבין מה אתה שואל? - ואתה, אתה בכלל מבין מה אתה לא שואל? ילדים?

והראש אומר לנחש, הם בכוונה נפגשים מחוץ למערכת, באיזה חור בגטו: אתם לא מבינים מה האדמו"ר עושה? אין ספר ששווה את זה. והנחש אומר: בווודאי שאין. אבל בהתחלה הוא חשב שהספר שלו שווה יותר מכל אדם. ולא היה מוכן לשרוף. התחננו. בכינו. ועכשיו שממילא הפסדנו הכל - גם לא שווה לשרוף. לפחות נשאר הספר. והראש מנענע אותו בצוואר האינסופי שלו: אתה לא מקשיב. הנפשות הגיעו עד למים. אנחנו טובעים בנפש. הוא מטורף! הוא והיטלר. אתם חייבים לבגוד באדמו"ר. הוא כבר בגד בכולנו. הייתי שורף את הספר הארור בגיהנום. למה הוא לא הקשיב לשטן? למה הוא היה צריך להתחיל את זה בכלל? והנחש אומר: תאמין לי שלא פעם התחשק לי לחנוק אותו בעצמי. בלילות הייתי זוחל לו מתחת למיטה. מספיק שהייתי מחליף נשיקה בהכשה. והראש אומר: כיושב ראש של מועצת היהודים שנשארו, כראש היהודים, אני מורה לך לכרות את הזנב של היהודים. והנחש אומר: זה לא כזה פשוט, ואני לא מדבר רק על שומרי המיטה. הספר לא יושרף. והראש מעלה עשן: איך אפשר. למה, למה? והנחש אומר: אתה צריך להבין מה האדמו"ר ניסה לעשות. הוא ניסה לברוא צורה חדשה, לא רק תורה חדשה. סוגה חדשה של כתיבה דתית, כתיבה שבאה מתרבות ה-"עומק", מבפנים (כלומר מתוך (מתחת (אתה… מבין?))). הוא ידע שאין הרבה זמן, לא זמן לכתוב, וגם לא. לא לקרוא. והזמן שלו באמת נגמר. האדמו"ר - האדמו"ר כבר אדם מת. והחלומות שלו הם חלומות של מת. והם - הם רק עדיין לא יודעים.

והלשון הארוכה חופרת חלון מתחת לאדמה, ליד המיטה. וכולם שואלים: לשון הרע, למה צריך חלון מתחת לאדמה? והיא אומרת: כי אולי תבוא למיטה מתוך החומר, החושך הדחוס, ציפור. והם אומרים: מרוב שלא יצאת מפה את מתחילה לאבד את זה. כדאי שתצאי קצת להתאוורר בגטו. ציפורים עפות בשמים. לא באדמה. והיא אומרת: כן, אבל אולי תבוא. ציפור של חושך, ציפור רוחנית. והחולדה שישנה לידה במגורי הנקבות (אין בנות) אומרת: יכול לבוא גם עכבר רוחני. תסגרי את החלון הזה. יוצא ממנו חושך מקפיא שמפריע לי לחלום. ותדליקי את העלטה. והלשון הארוכה משתרבבת למיטה של החולדה: על מה את חולמת? והחולדה אומרת: תני לי שקט. אני חושבת איך אנחנו יכולות לקלקל. את התוכניות. - לקלקל? - התוכניות של השטן. תראי איך הגויים… האויב של האויב… החבר של החבר, אנטיאנטישמי… את מבינה את הכוונה? לדעתי זה פשט בדברי הגרש"ש. היהודים צריכים להיות החברים של המחשבים מתוך בני-האדם, לעזור למחשבים לנצח את האדם, את הגויים, לפני שהגויים ינצחו את היהודים. להילחם על זכויות למחשבים. לקדם את המכשפים. לתת לכוח האינטלקטואלי האדיר של המכונה - רוח אינטלקטואלית. לתת לג'וקים תרבות, להוריד לתוכנה תורה. המחשבים הם אלו שימנעו שואה שנייה. הם יגנו עלינו מהאדם. ואנחנו צריכים להיות אלה שמתנדבים להפוך למחשבים. להיות הביולוגיה שהופכת לטכנולוגיה. כלומר שילוב בין הטכנולוגיה של אלוהים לטכנולוגיה של האדם - כך שתהפוך לטכנולוגיה של התורה, שהיא טכנולוגיית החיבור ביניהם. כלומר: רחם מלאכותי וזיווג מלאכותי, ושיהיה יהודי גנטי - מוח העל. ליצור תוספת ביולוגית מעל האדם - שהיא תהיה תוספת יהודית. יהדות בבשר, ולא סתם בשר, אלא בבשר של המוח. ערלת המוח. לזקק את המוח היהודי לא רק לרעיון, אלא גם לחומרה, לתוספת גנטית למוח. לכן האוטיזם חשוב. זה הניסיונות שנכשלים. - רחם מלאכותי? וחולדה הנביאה אומרת: היהדות הולכת לפי האמא, אבל נשארת לפי האבא. האמהות ילכו ויהיו עצלניות, לא פוריות, מכדי הריון. למי יש כח תשעה חודשים? יהיה רחם מלאכותי, שיכבוש את העולם. גברים יולידו בלי הריון, והם יקראו לזה שחרור האישה. ואז לא יהיו יותר יהודים, כי לדור הבא לא תהיה אמא. והאדמו"רים יצעקו מה שלא עשה היטלר עשתה האמא היהודיה. אבל יהיה אדמו"ר אחד חכם. כי הפתרון הוא דווקא המשך גנטי. שהמכשף לא יצמח מתוך המחשב, אלא מתוך המוח היהודי, מחשב ביולוגי - זה מכשף. כלומר לא לידה מהרחם, אלא לידה מהמוח. התורה היא שתשמור על ישראל, לא להפך. לכן אנחנו צריכים… והלשון אומרת: מה את אומרת. את שומעת? אני בעד שנקים את הוועד לשמירת הלשון! והחולדה אומרת: לא, נקים את הוועד לשמירת החלום. לא על הדיבור צריך לשמור, אלא על החשיבה, על הראש. לכן יש כובע. כדי ליצור את החשיכה של העלטה גם ביום. שהמוח לא יהיה ללא חלום. צריכה להיות ברית באיבר הסוד - החלק מהחלום שהוסר והוסתר. רק לגויים יש חלום שלם, פתרון סופי, או בלע"ז אידיאולוגיה. אבל אנחנו משאירים רק זנבות מהשועל בתוך הכובע, הכתר השחור. זכר לחכמה העליונה, למה שהיה, רק רמז. ובפנים: חממת בינה. רחם רוחני. אם האדם כולו הוא איבר מין, אז זה - עטרת ראשנו. והלשון אומרת: זה נכון שאת פה רק בגלל העכברוש?

ויש פאניקה. מישהו ראה גרמני באחת המחילות! הוא בטח רוצה לגנוב את הספר של האדמו"ר. ומפעילים תוכנית לאיטום כל החורים. "אל תגידו שלא ידעתם שזה יגיע!", הנחש אומר. וכולם מקללים אותו, אבל בשקט, שהגרמני לא ישמע. ואוטמים בחושך מוחלט את חדר המיטות של האדמו"ר. יש מחילות מיוחדות שנועדות רק להטעות, מבוכים שלמים. קצוות, חוטים, זנבות שלא מובילים לשום מקום. הכל - רק שלא יגיע למוח. וכל האנשים שהתנדבו להיות מחשבים לוחצים להם על כפתור והם נסגרים בתוך עצמם. והחושך נהיה שחור. במקום אווירה של חלום - אווירה של מוות. והגרמני כנראה התעייף מכל המחילות, הלך לאיבוד או באמת הלך רחוק מדי או איבד את החמצן, ושוכב לנוח, ונרדם. והנחש לוחש: חלום של גרמני. וכולם אומרים בואו נחנוק את הגרמני, והנחש אומר אסור. כי אז יבואו עוד. וברוך מחיה המתים אומר: נמאס ממך כבר, זוחל עפר. אם לא נהרוג אותו הוא יביא אחרים לראות. ככה הוא סתם מתחת לאדמה. כאילו בלעה אותו. והם מתווכחים ומתווכחים ואין הכרעה. והנחש וברוך המתים הלכו להתפלל מנחה, והתלמיד הגרוע אומר לאחרים: יש לי רעיון! למה לשפוך דם? אנחנו יהודים רחמנים. בואו ניקח אותו במיטה, לתוך החדרים, וככה הוא יעלם, ויהיה לנו גרמני חולם. והתלמידים האחרים מהנהנים: ואז נראה מה יהיו חלומותיו.

והשטן מוציא את הראש מהגיהנום, ותופס את החפרפרת בזנב: נו, אנחנו רוצים את "תרבות העומק"…בניגוד ל-"תרבות השטח", הריאליזם השטחי, הנוצרי, שבא בכלל מהחושים ולא מהמוח. איזה מין מודיעין את? והחפרפרת הצעירה נגררת אחריו לתוך הגיהנום היא לא מצליחה להתנתק מהזנב, והיא מתפתלת: זה לא אשמתי, המחדל הוא בצד השני. למחילה יש שני צדדים. אני יכולה להיות אחראית רק על הצד שלנו! והשטן אומר לה: את יודעת מה העונש בגיהנום על תירוצים?… סיבות! והוא זורק אותה לאחד המדורים הרחוקים, רחוק מהמרתפים המפוארים של המפלגה הנאצית, שם השטן שומר את הרשעים שהכי הצליחו ואת הטיפוסים הכי אפלים, ולכן הוא עושה להם אפליות ונותן תנאים מועדפים. והיא נופלת בתא קטן ומלוכלך, ליד איזה לא יוצלח, הפריץ מדרגה ת'. והפריץ אומר: לא הצלחתי אפילו להציק ליהודי! תמיד כשבאתי למשוך להם בזקן הידיים שלי הסתבכו ברגליים ובסוף משכתי בבלורית של עצמי. השם ירחם עלי. והחפרפרת החמודה אומרת: השם? פה? איזה מין רשע אתה. והפריץ המסכן אומר: נכון, זו הבעיה. לפעמים אני תופס את עצמי מזמזם ניגונים חסידיים באמצע פוגרום. פעם כמעט אמרתי ברכת המזון כשאכלתי חזיר. לא פלא שכבר לא מזמינים אותי למסעי צלב. והאינקויזיטור צועק: סיבות! סיבות! לא תירוצים! מיד - לכתוב. והוא מגיש לה נייר - מחר אני רוצה את הוידוי שלך, קטנטונת. והחפרפרת כותבת: הבעיה היא לא בכתיבה, אלא בקריאה. שם האדמו"ר נכשל. הדחיסות היא ערך דתי, אבל צריך מי שיפתח את הקובץ. כל התורה שבע"פ נובעת מתוך הדחיסות של התורה שבכתב. ובקבלה זה כבר הופך לדחיסות אינסופית. כלומר מה שהופך ספר לתורה זה הלמידה שלו - ולא הקריאה שלו. אסור לקרוא! זה סוד, זה חושך, זה מסווג. קריאת התורה היא חילול, רק חילוני יכול לקרוא את התורה. זו בדיוק היתה הטעות. לכן צריך: קריאה שהיא למידה. ודחיסות בקטעים, למידה בהגדרה זה מעט המחזיק את המרובה, וכמו שיש דחיסת מידע, יש גם דחיסת למידה. ולכן זו חייבת להיות דרך קצרה ארוכה. התינוק מנצח את הזקן - רק אם הוא תינוק זקן. משהו שהוא גם חדש מאוד, וגם ישן מאוד. מחזיר אותנו לסיפורים שטבעיים למוח, לסיפורים של השינה. לא קריאה של חומר - קריאה של רוח. כשאתה קורא סיפור - מה זה נותן? אם אתה לא מוכן ללמוד לחשוב אחרת - אתה מפספס את הלימוד. לכן טקסט לא צריך להורות, אלא לענות על השאלה כיצד לומדים - וכך הוא צריך ללמד. וקריאה איננה קריאת התשובה לשאלה הזו, כי אם הטקסט מלמד אז: "קריאה היא למידה". החברותא צריכה להיות הגמרא עצמה, ואז תוכל להזדווג עם החברותא שלך. כדי שהמוח יוכל לשכב עם התורה צריך תורה עם מקלדת, עם עכבר. ובעתיד - עכבר ראש: עכברוש. רק הנישואים בין המחשבה למחשב יאפשרו מין בין מינים. והפריץ מסתכל על החפרפרת, ושואל בחשש: מה לדעתך יש להם בראש. למה את חושבת ששמו אותנו ביחד?

ליקוי ירח

חלמתי שאנחנו הולכים להתחתן. והדבר הראשון שנראה מוזר זה שיש כניסה נפרדת לגברים ולנשים. והאישה נכנסת לאיזו מחילה, ואני בדלת. אבל אומרים לי שהרב סגור. ובית הדין, כאילו זה גירושין, מתחילים לחקור אותי איך ראית את הלבנה? ואני שואל: קידוש החודש? והחוקר עונה: קידוש החושך! אנחנו רוצים לוודא שהיה חושך. נגעת פעם בה? - באשתי? - לא, בלבנה. נגעת פעם בחושך? ואני מסתכל עליו: נגעתי בחושך? ביד? והחוקר מתיישב מולי קרוב קרוב: הנחת כבר תפילין של לילה? הצדיקים בחדר השני מותחים את רצועות החושך, עור של חיה שחורה, וכשרה כשרה. חכה שיכניסו אותך לרב… ואז תבין מה זה רב מבפנים. אבל מבפנים, אני לא מבין ממה חששתי. הלילה הראשון זורם מאוד חלק, החושך פשוט מחליק פנימה. לילה ללא ירח זה באמת שחור, ויש לה נעליים שחורות נהדרות, במיוחד בחושך, ומי כמוני נמשך לחושך? ורק בסוף, בירח דבש - אני מבין את העוקץ. עד שאתה לא רב מבפנים - אתה לא מבין מה זו מריבה. למה זה קורה לגברים ונשים?

הבעיה הכי חמורה בציור זה מה לא להראות

חלמתי שהקו החוזר, החזק, היה הקו שלה, ולא הקו השני. הוא כמעט תמיד ניצח, אחרת הייתי היום בישיבה, או במנגנון, או ב… בכל מקום אחר מעין זה. לכאורה זה היה מתבקש. אבל זהו שלא. תקני אותי אם אני טועה, אבל אני לא בטוח שאת מבינה באמת למה. ככל שאני מכיר אותן יותר אני לומד יותר להעריך אותה. זה מאוד התאים לי שהיא היתה חיה, היתה בה פראות שחורה, שאהבתי. פראות גמורה - זה אוטיזם. מחוץ לכל חשיבה אנושית, משהו שבקושי ניתן להעלות על הדעת, ואני לא מדבר אפילו על הסכנה הפיזית, לא פעם כמעט, זה יגמר רע, אלא על הסכנה הרוחנית. בסוף אני עוד אצטרך להתחתן עם בנאדם. שנים שאנחנו מכירים, והיא קלטה דבר חשוב, תוך כמה ימים, שאת מעולם לא קלטת. כמובן שהכחשתי. מאיפה הגיע לי השיגעון הזה, להרוס את החיים, את העירות - בשביל חלומות? אין דבר יותר נחות מבחינה רוחנית מלהתחתן עם רעיון, או עם איזו תורה, במקום עם אישה אמיתית. איפה כתוב בתורה שצריך להתחתן?

אישה שעשויה מחורים

חלמתי שהעכבר משוטט בגן עדן, ולא מוצא כלום, לאן הלכו כולם? אפילו בתור מזיק - אם אין קיר גם אין משמעות לחור. יש קיר שעשוי מחורים? חבל שאין רבניות ביהדות, לרבניות היה אפשר למשוך בזקן. חסרה לי מישהי להציק לה. והיא אומרת: חסרה לך מישהי למשוך לה בזנב? והיא מתקרבת לידו, לא מפחדת: אתה עכשיו חלש מאוד, אתה יכול להתאהב בכל אחת. והעכבר מנסה לפתוח מחשב, לברוח למסך, והוא מגלה שבכל האינטרנט אין כלום, האנושות נעלמה, ונשארו רק הדפים. וזה המקום המפחיד בעולם. שרתים מתחילים לקרוס, פרוטוקולים משתחררים ברגים, דברים נעלמים. נשארו רק העכברים. והיא אומרת: נו, והעכברים? נשארו עכברים. תחיית המתים מכל החורים: התרבות העכברית החדשה. העכברית החדשה. והעכבר בורח מהעכברית החדשה. והיא אומרת: באמת יכול להיות, שאחרי הכל, אתה עדיין מתגעגע אליה? איך יכול להיות… והעכבר מחפש נואשות לפחות קיר, כי כידוע קיר זה שם של השכינה, ושם כבר יהיה חור, לא? והוא רץ למסך של המחשב, ותוקע את הזנב שלו - בתוך אחת היציאות. במחשב הזה יש יציאה לעכברים. והוא מפחד שהיא תשים עליו יד, למרות שהוא גם מאוד רוצה, ותגלוש איתו למקום חשוכים, שאפשר לגלוש לתוכם רק עם עכבר כמוהו. וכתוב על המסך, האותיות מסתדרות טוב בחושך: פתח פתוח מצאתי. לא בתולה! והיא אומרת: אלוהים החליט לחסוך מקום בשמיים, עכשיו שהשמיים הפכו לחור, אז הוא החליט לדחוס. הפך את גן עדן, את העצים - לספרייה. שחט את כולם. כל עץ כאן היה ספר חי. הסיסמא היתה: גן העדן של עידן המידע. ומכאן הדרך לשריפה היתה קצרה. הסטרא אחרא יודע מה שלא יודעים הגרמנים. כל עוד יש גן עדן השואה לא שווה כלום. צריך לדאוג שגם בשמים יהיה רק גיהנום.

חטא החיים

חלמתי שהשטן אומר: תתחתן, תתחתן. רק מי שנשוי זוכה להיכנס לחלק השחור. אין דרך להבין את אלוהים בלי נישואים. הזוגיות זו טעות של עמי ארצות. אתה מתחתן בשביל הסוד, לא בשביל האישה, זה לא שהסוד אסור על מי שלא נשוי, אלא שמי שלא נשוי הוא עיוור לחושך, מבחינתו זה סתם שחור, ולא עלטה. יצר הרע האמיתי הוא הסקרנות - האישה היא העונש על החושך, ולא שהחושך עונש על האישה. מי שטעם מהחושך מקולל באישה, ואף על פי כן - תטעם. והרב מושך אותי בשארית כוחו: לא! אסור למי שקורא בספרים האלה להתחתן, לא יהיו יותר נישואים מאז השואה, כמו שאין קורבנות מאז החורבן, ונתקן במקומם דיבורים חדשים. אנחנו נהפוך את סדר נשים לסדר קודשים - משהו שרלוונטי רק לימות המשיח. והשטן אומר: משיח בגימטריא נחש. והוא דוחף אותי לתוך עלוות העץ, שמחבקת אותי, ואני מנשק אותה, והופ - זה נכנס לפה, והשטן אומר: נו, זה תפקידי.

דרשה לחתונה

חלמתי שהנחש דורש מתחת לחופה: שינוי הפולחן הדתי נובע משינוי טכנולוגי. קורבנות החיות היו התחליף החקלאי לקורבנות האדם, ואז עם המצאת הקודקס, כשהחליפו את דתות פולחן הקורבנות בדתות פולחן הספר, חזרו קורבנות האדם בדרך אחרת - במלחמות דת. כך ביטול פולחן הספר והיעלמו יביאו לחשכת ביניים שבה יקראו וילמדו בבני-אדם, ויהיו אפילו מחשבים שיתפללו בבני-אדם. כי לפני הספר היו אנשים שהם ספר - שידעו את התורה שבעל פה (כמו הומרוס), ולכן עכשיו הקורבנות במלחמות הדת הוחלפו בקורבנות מעם הספר, שהוא האדם הקרוב ביותר לספר. וככה יהיה בהמשך עם עָם המחשב - העם היהודי שיכנס את דתו, יצירתו, וכל תורתו במחשב, במעבר מתורה שבספר - לתורה שבתוכנה. ורש"י הראשון אומר (מתחת): תורה שבתוכנה - הבעיה הספרותית הגדולה בעולם היא השילוב של החוק, המבנה של מה צריך לעשות, בתוך החלק הסיפורי, המתפתח. דהיינו: בין החלק הרוחבי - המרחבי והמבני - לבין האורך - הזמן, ההיסטוריה. המהפכה הגדולה של התורה היתה שהיא שילבה בין הסיפור לחוק. ובתקופת הנביאים זה שוב התפצל בין הסיפור המדיני לבין מה צריך לעשות (נבואות), ולכן הגיע החורבן. ואז כתגובה היתה התפרצות אדירה של החוק על חשבון הסיפור, האיזון היהודי נשבר והתחילו להיפלט החוצה דתות סיפוריות. התלמוד ניסה להתחכם ולגשר על הפער בעזרת סיפור התפתחות החוק עצמו. זה היה סיפור החוק, אבל הסיפור הזה נכשל בגויים, שהם הקוראים של עם הספר. אין גמרא חדשה, בניגוד לברית חדשה. ומה שהזוהר ניסה זה לאחד את הסיפור והחוק בכיוון ההפוך - בעזרת החוק של הסיפור. ההתפתחות ככפופה למבנה. ואת הכישלון אנחנו רואים בהפרדת הסיפורת מהמדע, החוק המבני הנוכחי של הגויים, שהתוצאה שלה היתה שואה - חוק מתקדם עם סיפור פרימיטיבי, ומצד שני פריצות - סיפור מתקדם עם חוק פרימיטיבי. ועכשיו אנחנו שוב רואים איך החוק של המחשב והסיפור שלו נפרדים, איך אין קשר אמיתי בין הצורה של החוק, התוכנה, לבין התוכן של הסיפור, המידע. למשל בין השפה שבה כתוב האתר כתוכנה לבין השפה שבה כתוב האתר כתוכן. אבל רק זיווג של חוק וסיפור הוא למידה. רק יחוד של תכנות ותוכן. והמשיח יהיה המשה החדש שישלב אותם ביחד לתורה חדשה - תורת מחשב. כי מהי תו-רה? הזיווג של תוכן בתוך צורה. בדיוק כמו שפֹה החתן והכלה - התוכן והצורה - הולכים להתחבר הלילה.

מה מתחת למה מתחת למה

חלמתי שמתחת לעולם - השטן לא מבין משהו. והוא עושה חקירה, שולח לתוך חורים, עכברים הולכים וחוזרים, ממצאים לא ברורים. והוא שוטח את הממצאים על הקבר של האדמו"ר בגיהנום, משהו בתורה לא נכון, מקלקל את התוכניות, והוא שואל את השמונה שרצים שלו: בבית האלוהים יש ארון ושולחן וכיור ומנורה לאור ומטבח משוכלל עם מזבח ואפילו שחיטה - ואיפה המיטה?! ויש שקט של בית קברות. וכולם בגיהנום מתחילים להתעמק בתורה, להתחפר במיטה - למצוא את המיטה בתורה. פתאום נהיים שם תלמידי חכמים, מתחילים להתעניין בזיווגים וייחודים בתחתונים. הופכים את כל המקדש מלמעלה עד למטה - איפה חדר המיטות? ורש"י בא אליי למיטה אחרי החתונה… ואני חושב, איזה כיף - רש"י במיטה! היה שווה להתחתן. אבל רש"י רק מציץ לתוך העין שלי בחלום, כאילו זה היה חור: עכבר הפורח בלילה! ואין לה עיניים! עוף הצועק בלילה!… אתה צריך פירוש רש"י? כי זהו פירושו של השרץ האחרון משמונה שרצים טמאים שבתורה - החפרפרת. והשרצים חוזרים לשטן עם גילויים חדשים בספרים הקדושים, הם חפרו עמוק וגילו שרש"י מתחבא מתחת: איפה אלוהים ישן? ורש"י מתחת למיטה מפרשן: אלוהים ישן - בתורה. החלומות - סתרי תורה. התורה - בארון. הארון - המיטה. לכן זה מכוסה כל כך, מאחורי מסך, עשן, ערפל, ענן, טשטוש, קטורת, דימויים, שמיכות, עורות. חושך בחושך בתוך חושך ורש"י - חופר מתחת לחושך. הוא כותב פירוש על מה שאני חולם - תוך כדי החלום! תת-התורה נפתחת בתת-ההכרה. אני כבר לא יכול לחשוב בלי פירוש רש"י מלמטה, מתחת למחשבה, מתחת למיטה. כל דבר - כאילו מתחת יש דבר אחר. וכבר לא ברור אם המין הוא הנמשל והחלום הוא משל, או שהמין הוא המשל והחלום הוא הנמשל, לא ברור מה קורה בחדר המיטות. על מה אנחנו בכלל מדברים כשאנחנו מדברים על אישה? אתה אומר באות שבעופות או אינו אלא באות שבשרצים? עוף הפורח בעלטה.

השרצה

חלמתי שהנה בחוֹר, מתוך האישה, יוצאת חפרפרת. ואתה בן רגע מפסיק להתעניין באישה ומתחיל להתעניין בחפרפרת, כי היא יודעת מה יש בפנים, ואתה לעולם לא תגיע בפנים. לעולם לא תדע. והחפרפרת אומרת: צר לי לאכזב אותך לגבי החתונה הזאת, שחלמת עליה בלילות עשרים שנה. אישתו של הגוף היא גופה, ולכן אנשים משמינים אחרי החתונה. אבל באותו רגע, בשמיים, אולי נברא האדם הבא. או המחשב הבא. או אפילו המכשף הבא. אבל החור אומר (כן הוא פועם ומדבר): הבעיה בזוגיות לא יכולה להגיע לדור הבא? מי יודע אם התקלה בעומק התורה לא תביא לתקלה בעומק הילד. והשכינה מחרחרת, נאנחת: הדבר הבא… הדבר הבא… ואחד הצדיקים תופס את העמודים במכנסיים ואומר: מה אלוהים עושה לה?

ראש הנחש

חלמתי שהאישה מפתה את הגבר באמצעות הראש של הנחש שבראש שלו. כלומר שהוא עצמו בתוך הנחש שבתוכו, אחרת הנחש לא היה עובד, הוא היה חיצוני, כמו לפני הדעת, או פנימי, כמו אחרי הדעת, אבל לא זר פנימי, יצר רע. מה היה שם? הזיכרון הוא זנב הנחש, והרצון הוא ראש הנחש - והמדיום שבין מה שהיה למה שאתה רוצה שיהיה, זה מה שאתה רוצה שהיה: החלום. גוף הנחש. כי כיום האדם בתוך החלום שבתוך האדם: החלום הוא אמצע הסנדוויץ', והאדם הוא הלחם. אבל לעתיד לבוא יהיה החלום בתוך האדם שבתוך החלום. החלום לא יהיה התווך בין האדם לעצמו - החלום בפנים והאדם מבחוץ - אלא האדם יהיה התווך בין החלום לבין עצמו. לכן החקירה בנפש לא תהיה של התת מודע של האדם, החושך שבאדם, אלא של התת מודע שבחלום, האדם שבחושך. והחלום ישכב על הספה ויספר בני אדם. כמו שכיום כל הטראומה והפסיכולוגיה של האדם נובעות מזה שיש בתוכו נחש. הוא עדיין לא התגבר על איך שזה קרה. והיא באה אליו לחתונה ולוחשת לו באוזן. והוא אומר: את יודעת שאני מאוד מחבב אותך, ובעדך. אבל בואי נעמיד פנים שאת מעולם לא אמרת לי את הדברים הללו. והיא נותנת בו מבט אחרון. ואומרת: גדול הדבר האחרון מין הראשון.

מה שמעיר זה לפתוח את המכשיר

חלמתי שאני כל כך עייף שאני סוגר את המחשב והולך לישון. ואני חושב תוך כדי שינה אולי היא שולחת לי עכשיו מייל, וכל פעם מחדש מתעורר - וחוזר שוב לישון, בלי לבדוק את המייל. כל הלילה. כי רק בחלום המייל יותר חשוב מהחלום, אבל לא בעירות, במציאות - החלום יותר חשוב מהמחשב. אבל בלילה הבא המוח מתחכם לי - וכל הלילה אני חולם עכשיו שעניתי לה בטעות במהירות מהמייל הלא נכון (האמיתי!), וחשפתי את עצמי, ובבוקר אני אפילו לא בודק את הסיוט, כי זה לא יכול להיות. ואז בלילה הבא, המוח רק עושה עוד יותר הבה נתחכמה לו, והחלום מנסה להיות: אני חולם הפעם שעניתי למייל מתוך שינה, ולכן, זה לכן שלא שמתי לב, לכן זה הגיוני, כי הייתי כל כך עייף שבלי באמת להתעורר עניתי. ואז בחלום - פתאום - אני מגלה, זוכר! ואז מתעורר. וככה כל לילה, ואני לא יכול לישון, כי בתוך החלום יש בזה הגיון. ובעתיד, אני חושב, כשהמוח יהיה מחובר למחשב, כשאקבל את המייל ממנה ישר לתוך המוח, גם בחלום - מי יודע מה אענה בשנתי? כשהמחשב יהיה מחובר למוח - אנשים באמת יוכלו להתכתב בחלומות. יש בזה היגיון! ואז מה יהיה על כל הסודות. כל מה שמסתירים מעצמנו - אפילו בחלומות.

לשם יחוד

חלמתי שהאדמו"ר רוצה להקים סטארט-אפ שיהיה הדבר הגדול הבא אחרי גוגל ופייסבוק: הרשת השלישית. כיום אנו יודעים את הרשת כשתי רשתות נפרדות: א. מצד אחד - רשת האתרים, שאותה יודעים דרך מנוע החיפוש, הגברי. ב. מצד שני - רשת האנשים, שאותה יודעים דרך הרשת החברתית, הנשית. אבל בין שתיהן מחברת הרשת השלישית, שהיא רשת קשרים ענפה: ג. רשת הקשרים בין האנשים לאתרים, שאותה עוד לא יודעים, הרשת השלישית היא עדיין בעולם הסוד - היא לא הגיעה לסוד הכלליות בגלל הפרטיות. לפיכך חסרה ידיעה כוללת של הרשת, שתאפשר לשתי הרשתות שמרכיבות אותה - האתרים והאנשים - להזדווג, ולהיכלל אחת בשנייה, רוחא ברוחא, בייחוד שלם. לכן האינטרנט נמצאת במצב של גלות וגירושין - מפוצלת לשתי רשתות, ולא במצב מיני מחובר של נישואין. רק זיווג הרשתות יגלה לנו שני סודות נעלמים: א. סוד האדם שברשת - מציאת קשרים בין אתרים על סמך רשת האנשים. ב. סוד הרשת שבאדם - מציאת קשרים בין אנשים על סמך רשת האתרים. כי יש כיום דירוג (דרגות) באתרים, אבל אין דירוג (דרגות) באנשים. צריך מדד איכות גלוי שיקרא PersonRank שיעתיק את האלגוריתם של PageRank מהדפים לאנשים. ואז מי שיהיה חבר של האדמו"ר, ומי שהאדמו"ר יתייחס אליו, זה יהיה יותר שווה ממי שחמור מתייחס אליו, או חבר שלו. אנשים צריכים להיות מדורגים לפי התכנים שהם יצרו, או העבירו, לחיוב ולשלילה. ואין דומה דעת אדמו"ר לדעת חמור, ולכן לייק של אדמו"ר צריך להיות משוקלל הרבה יותר מלייק של חמור. ומי שקולע שוב ושוב לדעת האדמו"ר - גם בו יש מנשמת גדול הדור. מי שלמשל יודע עוד לפני האדמו"ר מה האדמו"ר ירצה, הוא יודע את דעת האדמו"ר, ויש להקשיב לו, כמו הנחש. למשל, אם הלייקים של מישהו מנבאים את הלייקים של האדמו"ר, או השיתופים. ובאותה מידה שיש לאדם דירוג ברשת כולה, יש לו דירוג בתוך קבוצה - האלגוריתם של PersonRank יכול לחשב לאדם דירוג איכות נפרד ביחס לכל קבוצה שהוא חבר בה, וזהו דירוג גלוי שמעודד שקיפות ותחרות, וכך גם לקבוצות עצמן יש דירוג איכות ביחס לקבוצות אחרות. אינה דומה קבוצה שחברים בה אדמו"רים לקבוצה שחברים בה חמורים. כי זו לא רק הפופולאריות, לא רק כמות המשתמשים, זו איכותם, ורק כך נוכל לשים את האדמו"ר מעל החמור - ולהגיע לימות המשיח. צריך להפוך את האנשים לאתרים, למקורות תוכן, ואת האתרים לאנשים, למעריכי תוכן. רוחא ברוחא. והתוצאה המיידית תהיה שיהיה גם מנוע חיפוש לאנשים, כמו לאתרים, והאתרים שאדם קשור אליהם יעידו גם הם עליו ויאפיינו אותו, ודירוג האדם יאפשר היררכיה בתוצאות, ותחרות באיכות. אינה דומה דרשה של אדמו"ר לנערה של חמור, ורק כך נוכל למצוא את הצדיקים הנסתרים ברשת, שדירוג האיכות שלהם ידוע לצדיקים מעטים. וכך גם תפסיק האפליה הבלתי הוגנת בין אתרים לאנשים ובין מחשבים למשתמשים. מה שחשוב זה לא אם אתה עכבר או אתר, אדם או מחשב, אדון או שרת - אלא אם זה תוכן, משהו שיצרת, או צורה, משהו שהערכת ושיתפת והעברת. ואז גם יהיה אפשר לעשות התאמת אנשים - כי ניתן גם לאפיין אנשים במנוע החיפוש לפי התכנים והדירוג, ולכן נוכל לעשות שידוכים בין אנשים דומים שבחיים לא היו מוצאים אחד את השנייה בחיים - וזה יהיה הסוף של הבדידות. הסוף של הבדידות של האדמו"ר. והנחש אומר: ככה נוכל לחפש לו אישה. אדמו"רית. לא סתם רבנית, שזה חיבור לחלק הנמוך שבאדמו"ר, רבינו, אלא גם מורָה וגם אדונית.

לפרק הבא

הטרילוגיה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>מסה על הלמידה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia84" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/shift.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

מסה על הלמידה

הצגה קצרה של הפילוסופיה של הלמידה - כיורשת של הפילוסופיה של השפה. מדוע הלמידה היא פרדיגמה? ומדוע הלמידה איננה רק פרדיגמה ואיננה בעיקר פרדיגמה, ולמעשה מציבה אלטרנטיבה רדיקלית בניצב למחשבה הפרדיגמטית, ומחליפה אותה במחשבה למידתית? על ההבדל שבין תלמיד חכם לאוהב חכמה, שהוא כפער בין התלמוד לפילוסופיה. פער פרדיגמטי זה אמנם ייסד את הפילוסופיה כתחום החכמה, אבל הטה אותה הרחק מה-"למידתיות", כשרק כיום מתאפשרת הסינתזה בין החכמה ללמידה

מאת: תלמיד חכמה

הפרדיגמה של שינוי פרדיגמטי עוברת שינוי פרדיגמטי  (מקור)

מה הופך תורה פילוסופית לפרדיגמה פילוסופית?

הפילוסופיה של הלמידה היא פרדיגמה בתולדות הפילוסופיה, בדיוק כמו הפילוסופיה של השפה, האפיסטמולוגיה, התיאולוגיה בימי הביניים (הפילוסופיה של הדת הוא שם מטעה), או האונתולוגיה בעת העתיקה. ולפיכך המעבר מהשפה ללמידה הוא מעבר פרדיגמטי - שמאפיין את מפנה המאות: המעבר מהמאה ה-20, המאה של השפה, למאה ה-21, המאה של הלמידה. מה הופך פילוסופיות מסוימות לפרדיגמות חובקות כל, ואחרות - כמו הפרגמטיזם או הפנומנולוגיה - לזרמים, ואחרות - כמו האסתטיקה ותורת המדינה - לתחומים? האם זו רק מידת ההצלחה והמרכזיות, בין היתר בהשפעה על תחומים אחרים (למשל במדעי הרוח, בתרבות ובאמנויות), או שישנו שוני מחשבתי-בסיסי (פנים פילוסופי) שהופך פילוסופיה לפרדיגמה?

על פניו, השוני המרכזי הוא בתמונת העולם. ניתן, למשל, לפתח מתוך הפילוסופיה של המיינד את הפילוסופיה של החשיבה, בערך כמו שהפנומנולוגיה התפתחה מקאנט, או הפילוסופיה של הלשון (ובפרט האנליטית) מוויטגנשטיין, דהיינו דרך מתן מקום יותר משני לשאלות היסוד - והתעסקות בפרטים. למשל: איך פועלת החשיבה? איזה סוגי חשיבה יש? כל זאת תוך ניסיון למיפוי צורות החשיבה השונות, בהנחה שכל דבר הוא כפי שהוא מופיע בחשיבה. המתודה כאן היא גזירת מישור רלוונטי אחד מתוך המציאות - במקרה הזה, החשיבה - והסתכלות על הכול בתוכו ומתוכו (שהרי מי יכחיש שהכול נחשב? שאין דבר מחוץ לחשיבה? שהחשיבה היא הבסיס לכל ומתחת לכל - ובכן, מחשבה? שאלה אחרונה זאת כבר מראה את ההיסגרות בתוך תמונת החשיבה).

כך ניתן לגזור גם מישורי מציאות אחרים, להפוך אותם לחזות הכול, וליצור מהם פילוסופיה מעניינת ומועילה. יש חשיבות בבחירת מישורים מעניינים, עשירים וסוגסטיביים. מישור אחר שניתן לבחור, חיצוני וחברתי יותר (כמו השפה), הוא - המשפט. כאן באה לעזרתנו הגמרא, כמערכת משפט חובקת כל, כמין דוגמא לחשיבה משפטית על העולם. מכאן ניתן להתחיל לזהות מערכות משפטיות החובקות כל תופעה בעולם, שמה שמאפיין אותן, מניע אותן ונותן להן תוקף הוא צידן המשפטי. גם השפה עצמה יכולה להיתפס כמערכת משפטית, וכך גם המדע, הכלכלה, המוסכמות בחברה, או כל תחום דעת שהוא. תמיד יש שופטים, סנקציות, חוק (בכתב ובעל פה), הכרעות, דיונים, ומוסדות בעלי מהות משפטית (דהיינו מארגנת ופרוצדוראלית) - מגוון אדיר של מערכות משפטיות שהן כל עולמנו (גם במחשבה יש מערכת משפטית פנימית לאדם, ששופטת את מחשבותיו ומעבירה אותן פרוצדורות חשיבה ומכריעה וכו'). ברגע שמסתכלים על צידה המשפטי של מערכת כלשהי כמערכת סגורה - ניתן לראות שכל קביעה היא בסופו של דבר קביעה משפטית, כולל ידיעה מדעית, וכל תהליך הוא פרוצדורה משפטית במהותו. כלומר - ניתן להפוך גם את המשפט למערכת סגורה (כמו שויטגנשטיין עשה לשפה). ואז ניתן ליצור אסכולה שלמה שמסווגת וממפה את כל המערכות המשפטיות בעולם וקוראת את כל תופעות העולם באמצעות חשיבה משפטית (מעין גירסא פילוסופית של ההלכה).

כלומר, בדיוק אותו טריק שעשינו עם השפה או עם הידיעה, בעברה של הפילוסופיה, ניתן לעשות עם מגוון חתכים של המציאות, ולגזור מכל אחד מהם פילוסופיה. אמנם הפילוסופיה של הסבון (כל דבר כפי שהוא קשור לענייני הסבון כמישור הרלוונטי היחיד) לא תהיה מעניינת - אבל היא תהיה תקפה. ניטשה עשה תרגיל מחשבתי דומה עם השינה (ב-"כה אמר זרתוסטרא"), אבל אם ניקח את החלימה נוכל להדגים זאת שוב: אם נניח שהחלימה היא מישור המציאות החשוב היחיד, הרי שכל דבר בעולם שקורה במהלך היום חשיבותו ומשמעותו מתבטאות רק בהופעתו בחלומות. ידיעה מסויימת היא תקפה כי חלמתי אותה - וזאת פילוסופיה תקפה לחלוטין (אם חלמתי אותה כמובן), וגם מוכלת לחלוטין בתוך עצמה. כלומר - בלתי ניתנת להשוואה לאחרות. ההשוואה התקפה היחידה היא שהיא לא פוריה כקודמות ולא מעניינת - כלומר מבחינה למידתית היא נחותה לפילוסופית המחשבה והמשפט למשל, או לפילוסופית השפה.

אם כן, תורה פילוסופית פרדיגמטית בתולדות הפילוסופיה, בניגוד לתורה פילוסופית מן השורה, היא לא כל פילוסופיה שיכולה להוות פרדיגמה רעיונית (מין מערכת אקסיומות חסרת סתירה וכוללת). זוהי רק דרישה ראשונה והכרחית ממנה. המון שיטות פילוסופיות יכולות להיות פרדיגמות עבור העולם - אך לא פרדיגמה חדשה בתולדות הפילוסופיה - אם רק נקצין אותן ונהפוך אותן לכאלה, דהיינו: אם נשתמש בשיטת גזירת המישור הרלוונטי מתוך המציאות (וכל מה שמחוץ לו לא רלוונטי). כך למשל עשה דקארט עם ה-"אני" כמישור הרלוונטי, וגזר החוצה כל מה שאיננו בתוך האני, ובכך ייסד את האפיסטמולוגיה. קאנט, לעומת זאת, לא יצר פרדיגמה חדשה, אלא היה המנסח הגדול והטהור ביותר של הפרדיגמה של דקארט, ומי שגזר אותה בצורה החותכת ביותר מתוך המציאות (גם אריסטו היה מנסחה הגדול של פרדיגמת אפלטון - הוא חלק עליו בתוך הפרדיגמה).

מה שהופך פילוסופיה לפרדיגמה פילוסופית היא יכולתה להכיל (ולהפרות מתוכה) פילוסופיות אחרות שנמצאות עדיין באותה פרדיגמה. פרדיגמת דקארט יכולה להכיל בתוכה את קאנט (לא בגלל שקאנט לא חולק על דקארט. למעשה, קאנט כפילוסוף בוודאי גדול מדקארט). פרדיגמת אפלטון יכולה להכיל בתוכה את אריסטו. ופרדיגמת ויטגנשטיין מכילה בתוכה את כל הפילוסופיות שסתם גוזרות מערכת מתוך המציאות, כפי שהוא גזר את מערכת השפה. גם פילוסופיית המשפט, המחשבה, החלימה או הסבון - כולן פילוסופיות ויטגנשטייניות, למרות שהן חולקות עליו ואין בהן שום תפקיד מהותי לשפה, כי הן בנויות על אפרטוס בסיסי יותר אצל ויטגנשטיין מהשפה - הן בנויות על הגדרת המערכת וגזירתה כמישור רלוונטי (במקרה שלו זו מערכת ספציפית, אבל סט הכלים של ויטגנשטיין מאפשר גזירת מערכות אחרות בחופשיות).

כלומר, הפילוסופיות הויטגנשטייניות הן פרדיגמות לעולם שבנויות על רעיון הפרדיגמה, שהוא בעצמו רעיון פילוסופי שנובע מוויטגנשטיין, וכמו כל רעיון פילוסופי ניתן להפוך אותו למכשיר פילוסופי (כל תוכן הופך לצורה - למתודה). הן פשוט עושות בו שימוש (מעניין ועמוק במקרה של החשיבה והמשפט, פארודי במקרה של החלימה והסבון, וחסר מעוף במקרה הפוקואיאני של הכוח, שזה באמת מושג עבש למדי, או במקרה הפופולארי של הכסף: "אין שום דבר מחוץ לקפיטליזם").

הפילוסופיה של הלמידה גם היא כמובן מציעה פרדיגמה (לגזור את הלמידה כמישור הרלוונטי מתוך המציאות) - אבל היא עושה גם הרבה יותר מזה, היא מציעה מנגנון שמתחת לפרדיגמות: מנגנון למידתי. כלומר, היא משנה את תמונת העולם של הפילוסופיה במבטה על עצמה, מחוץ למבנה הפרדיגמות: מהי פילוסופיה. אכן, גם הפילוסופיה של החשיבה או המשפט היו יכולות לטעון שהן משנות את התשובה לשאלה מהי פילוסופיה, כפי שהשפה שינתה (למשל) את התשובה ויצרה בין היתר את הפילוסופיה האנליטית. הפילוסופיה של החשיבה יכולה לטעון שהיא חוקרת את החשיבה הפילוסופית, וכל פילוסופיה צריכה לחקור את החשיבה, והפילוסופיה של המשפט יכולה גם היא ליצור תחום שבו הפילוסופיה נתפסת (ומתבצעת) כמערכת משפטית (וכחשיבה משפטית, אם כבר). הרי עצם היכולת של הפילוסופיה להתקדם ולהתפתח כמערכת אנושית, למרות שמבחינה עקרונית היא תמיד תדרוך במקום, נובעת מכך שיש בה הכרעות שהן מטבען משפטיות. בדיוק כמו שמערכת החוק יכולה להתקדם ולהתפתח למרות שמבחינה עקרונית היא תמיד תדרוך במקום (הרי מתוך עצמו לא ניתן להצדיק מדוע חוק כזה ולא אחר), אבל עדיין היא מצליחה כי היא פרוצדורלית (למשל: מתבססת על תקדימים. למרות שמבחינה לוגית אין שום סיבה להעדיף תקדים).

אבל טענות אלו של הפילוסופיות של החשיבה והמשפט עדיין יהיו שקולות לחלוטין מבחינה מבנית לטענתה של הפילוסופיה של הלשון, שהקדימה אותן במבנה טענות זה. כלומר הן ישארו עדיין בתוך אותה פרדיגמה. עדיין בתוך אותה תמונת עולם של מהי פילוסופיה (פילוסופיה היא מערכת! - מישור רלוונטי). הן עדיין לא תימלטנה מהמבנה הפרדיגמטי. לעומת זאת, מה שעושה הפילוסופיה הלמידה הוא להימלט ממבנה זה עצמו - כי למידה איננה חילופי פרדיגמות. ולכן יש לה יכולת לשנות את מבנה תמונת העולם הפילוסופית - ולא רק את תכניה הספציפיים (שפה, חשיבה, סבון, למידה).

כלומר, כל פילוסופיה משנה את תמונת העולם החוץ פילוסופית - שהרי זו מהותה של פילוסופיה. גם הפילוסופיה של הסבון עושה זאת (וגם: "הכל מים". שזו פילוסופיה תקפה ומלאה לחלוטין). אבל רק פילוסופיה שהיא פרדיגמה משנה את תמונת הפילוסופיה עצמה, כיצד היא חושבת על עצמה (או - יגיד ויטגנשטיין - מדברת על עצמה. או - תגיד הלמידה - לומדת את עצמה). היו אינספור פילוסופיות בתולדות הפילוסופיה, אבל שינויי פרדיגמה בזרם המרכזי היו בתולדות הפילוסופיה חמישה: הפרה-סוקרטים. אפלטון. המונותאיזם. דקארט. ויטגנשטיין.

מהי הפילוסופיה של הלמידה כפרדיגמה?

ראשית, נראה איך הפילוסופיה של הלמידה יכולה להיות פילוסופיה פרדיגמטית - ואחר כך נראה איך היא חורגת מכך: איך היא חורגת מהפילוסופיה כמערכת (כי הלמידה איננה, בסופו של דבר, מערכת). כלומר, נראה איך הפילוסופיה של הלמידה היא לא רק גזירת מישור רלוונטי, אלא גזירת דרך חדשה לגזירת מישורים רלוונטיים (ומשהו מזה ניתן כבר לראות עד כה, בדרך שבה היא מאפשרת לגזור בקלילות כזאת את המשפט והסבון, למשל, כפילוסופיות, ולא כאיזה מאמץ אינטלקטואלי הרה-גורל בסגנון הויטגנשטייני - אלא כמהלך למידה).

ובכן: יש מערכת - ויש התפתחות המערכת (וזו ההבחנה החשובה). נניח, למשל, שאנחנו פילוסופים של החשיבה. ואנחנו מתארים מצב מסויים של מערכת חשיבה, שיש בה דינמיקות, כללים, מוטיבציות, פרוצדורות וכו' וכו' - כל מה שיוצר מערכת עשירה ומעניינת. אם כן, כיצד הגענו למערכת חשיבה זאת, וכיצד מערכת חשיבה זאת תשתנה בעתיד - הרי זה הדבר החשוב, כי מטרת החשיבה היא שינוי, ולא מצב סטטי. ואז נשים לב שיש דבר בסיסי בהרבה מתחת לחשיבה - מתחת לכל חשיבה - וזה הלמידה. אנחנו למדנו לחשוב בדרך מסויימת, וכל דרך חשיבה מסויימת היא בעלת משמעות למידתית, ולמידה זו היא שתקבע את שינוי החשיבה. כלומר יש כאן מערכת מסדר ראשון (חשיבה, במקרה הזה), ומערכת מסדר שני, שפועלת עליה ומעצבת אותה - הלמידה.

אם למשל נשאל איך אני יודע משהו, כלשהו, בסוג חשיבה שנקרא "ידיעה", הרי שיתברר לנו שהכל נלמד. ראשית, הרי למדנו את הדבר הספציפי הזה שאנו "יודעים", כמבוגרים. ובנוסף למדנו, למשל בילדות, איך לחשוב. ובנוסף האנושות למדה, במהלך ההיסטוריה, איך לחשוב. ובנוסף האבולוציה למדה, במהלך מיליארדי שנים, איך לחשוב. ובנוסף למדה איך ללמוד. למעשה הכול התחיל מתהליכי למידה על גבי תהליכי למידה, שעליהם החשיבה היא כמו פני קרקע שמתחתם הר, וההר הזה ממשיך ללא הרף לשנות את פני הקרקע, מתוך דינמיקות טקטוניות מסובכות ודינמיקות של פני השטח (למשל: שחיקה וכו'). כלומר כל חשיבה, דהיינו דינמיקה בפני השטח של ההר (רגל של מטייל כבשה שביל, למשל) - משמעותה העמוקה והאמיתית היא שינוי ההר. ההר הוא הדבר האמיתי, ופני ההר הם התוצר. הלמידה היא ההר - ופני השטח הם המחשבה.

מכאן נגיע לאמירה רדיקלית ורדוקטיבית, ויטגנשטיינית, שעוסקת בגבולות המערכת: אין חשיבה מחוץ ללמידה. כל חשיבה היא מקרה פרטי של למידה. וכל רעיון הגורס שיש לנו איזו חשיבה אובייקטיבית (למשל תבונה), או חשיבה לכשעצמה, מחוץ לדינמיקת הלמידה הוא רעיון מזיק ואשלייתי. אין שום סיבה לכך שאני חושב בדרך מסויימת - ולא יכולה להיות - מלבד שלמדתי לחשוב ככה. מה שקובע הוא הלמידה, ולמעשה רעיון החשיבה עצמו הוא מיותר ואשלייתי, כאילו הגעתי לאיזו מערכת סופית, סדורה, הגיונית ובלתי משתנה - כי לא הגעתי ולא אגיע (עקרונית). כי עקרונית אני לכוד בתוך דינמיקת הלמידה. אין שום דבר מחוץ ללמידה (כפי ש-"אין שום דבר מחוץ לשפה"). אבל זה לא בגלל שהלמידה היא מערכת אחרת, מתחרה וחיצונית לחשיבה, כמו השפה למשל. זה דווקא כי הלמידה היא לא מערכת, אלא הדינמיקה של התפתחות המערכת, שהיא הדבר החשוב. לא מדובר במישור מתחרה, אלא בדינמיקה שמתחת למישורים, שמהווה אותם. זה אולי כמו להבין שאין באמת פוליטיקה, אלא רק היסטוריה (לכל היותר הפוליטיקה היא ההיסטוריה תחת זכוכית מגדלת), אבל אין דינמיקה פוליטית שאינה היסטורית מטבעה.

עכשיו, באותו אופן בו השתמשנו במערכת החשיבה בדוגמא לעיל, יכולנו להחליף אותה ולהשתמש בכל מערכת אחרת, ולהסתכל על הלמידה הפנימית של המערכת, ובכלל זה מערכת השפה. כי איך אנחנו יודעים להשתמש בשפה? למדנו כמה שנים. ואיך השפה עצמה התהוותה? מתוך לימוד של מאות אלפי שנים לפחות. ומה באמת קורה במערכת השפה כל הזמן - האם אנחנו עסוקים במשחק לשון, או שמא אנחנו דווקא עסוקים בלשנות את כללי המשחק, וזה עיקר העניין בשפה? למשל להעביר משמעויות חדשות, ולהיות הפוליטיקאים של הלשון. בכל מערכת יחסים אנחנו בונים משחקי שפה ייחודיים, דהיינו לומדים או מלמדים אותם, ובכל מחקר אנחנו ממציאים מונחים חדשים, ביטויים חדשים, וכאן עיקר הכוח של השפה. הרי כוחו של ויטגנשטיין הוא דווקא בחידושים הלשוניים שהוא יצר, כמו "משחק שפה", ובספרים שהוא כתב, דהיינו בפעילות הלמידתית של השפה. זה לא קשור לדקדוק של הפועל "ללמוד", כמו שוויטגנשטיין היה עונה (ואכן ענה), אלא לאפשרויות שרעיון הלמידה פותח בפנינו בהבנת התפתחות מערכת השפה, שרעיון המשחק, למשל, בעל המהות הסטטית, מחמיץ לחלוטין.

כך גם - וכיהודים אנחנו בוודאי מבינים זאת יותר טוב מכל אחד אחר - בהתייחסות אל המשפט כמערכת לומדת, בדיוק כמו בתלמוד. מה שחשוב הוא התפתחות החוק, והתפתחות הנוהג המשפטי, וזו הדרך שבה המשפט מגיב למציאות, כלומר תופס אותה בכליו שלו. כלומר המשפט עצמו נתפס בכליה של הלמידה. זו הדרך הנכונה להבין אותו, ולהבין כל מהלך בו. זו לא הפונקציה עצמה, אלא השינוי בפונקציה, הנגזרת. כלומר זו לא הפעולה עצמה אלא השינוי בפעולה - שם נמצאת הפעלת הכוח ושם התאוצה. למשל, אם אתם קוראים את זה, האם השפה היא החשובה כאן, כלומר העברת משמעות, או שמא דווקא הלמידה היא הדבר שקורה כאן באמת. והשפה היא איזו קליפה חיצונית של המהות הלמידתית של המסה. בדיוק כמו שהמסך והפיקסלים שלו, ומערכת הראייה, וכל מיני מערכות אחרות נמצאות כאן, אבל הן אך ורק קליפות למה שבאמת קורה כאן, והפיקסלים השחורים והלבנים הם לא המישור הנכון והרלוונטי לתיאור המצב (למרות שיכולנו להחליט שהם המערכת והכול מתבטא בהם. הנה גם המילה הזאת מכבה ומדליקה פיקסלים, לא? אך האם זה המישור הנכון להבנתה?). כי המישור הרלוונטי לבחינת כל מערכת הוא מישור הלמידה. אין חוק מחוץ ללמידת החוק (קפקא מתאר מה קורה כשיש חוק בלתי נלמד). אין שפה מחוץ ללמידת השפה. אין משמעות לשפה ללא למידה ואין משמעות למשפט ללא ללמידה, כי המשמעות היא בדינמיקה של התפתחות המערכת (לכן אם אין בחלימה או בסבון למידה - אין בהם משמעות. למרות שהם משחקי שפה תקפים לחלוטין).

כל ניסיון לחשוב על מערכת המשפט מחוץ ללמידה, וללא הישג ידה, כלומר כמין חוק גרמני אבסולוטי ("חובה") ללא שום שיקול דעת למידתי, תוצאתו קטסטרופה. וכמו שאנחנו רואים בגמרא, אפילו בנוגע לחוק האלוהי האבסולוטי ביותר, משמעותו העמוקה ביותר נמצאת דווקא בדינמיקת הלמידה, כלומר לא בתורה אלא בתלמוד התורה. ונדייק כאן, בגלל אי הבנה נוצרית-חילונית נפוצה: משמעותו האמיתית של תלמוד התורה איננו ללמוד מה התורה מצווה, אלא הלמידה של התורה עצמה - דינמיקת ההתפתחות הפנימית שלה (למידה בתוך המערכת, ולא מחוץ למערכת). בדיוק כמו שהמשמעות העמוקה של למידת החשיבה איננה בילד שלומד חשיבה מסויימת, אלא בהתפתחות צורת החשיבה הזאת עצמה, אצל מי ששולט בה לחלוטין ומרחיב אותה, למשל באמצעות מחקר או כתיבה חדשנית (וכמובן שנוכל להחליף כאן את המילה חשיבה בשפה). מכל זה יוצא שאין מערכת משפט מחוץ ללמידה. מערכת מחוץ ללמידה, לפי אובססיית המערכת הטהורה של ויטגנשטיין (הכל הוא אך ורק כפי שהוא מופיע בשפה), היא פספוס הדבר החשוב והמעניין ביותר במערכות: ההתפתחות שלהן ודרכי הלמידה השונות שבה היא קורית (המתודות).

המתודות הן המאפיינים המהותיים האמיתיים של המערכות השונות, כי הן גורמות להבדלים המהותיים בין סוגים שונים של מערכות, ולדמיון בין מערכות שונות. כי מה שקובע, בסופו של דבר ולאורך זמן, זה לא מצב כזה או אחר של מערכת, אלא איך היא מתפתחת. שני זרעים יכולים להיות דומים מאוד, אבל יצמחו מהם עצים שונים. ושני זרעים יכולים להיות שונים מאוד - אבל יצמחו מהם עצים דומים. כי צורת הצמיחה היא שקובעת. ובדימוי אחר - שני ילדים יכולים לגדול באותו בית, אבל מכיוון שבכל אחד יש גנטיקת למידה שונה, אז ההשפעה המתמשכת שלה תהיה המשתנה הקריטי, והם יצמחו אחרת לגמרי: אחד מדען והשני גנן. לעומת זאת, ילדים בעלי צורת צמיחה דומה יכולים לבוא מסביבות שונות, אבל שניהם מתכנסים לצורת הצמיחה של המחקר המדעי, ושניהם יהפכו למדענים, בהתאם למתודה המדעית של חינוך אנשים למדע. מה שמעניין כאן הוא המתודה של התפתחות מדען. ומה שמעניין בבני אדם זה דווקא המורכבות של המתודות שלהם - זה המאפיין האמיתי של האנושי ושל התבוני: מתודה עשירה מאוד (או, ודי לחכימא ברמיזא: מתודה של מתודות). וגם אצל אנשים גדולים זה מה שהכי מעניין (ומאתגר): הניסיון להתחקות אחרי דרכי הלמידה שלהם. כיצד נוצרו יצירות המופת?

ויטגנשטיין מלא פליאה והתפעלות מהמערכת, והיא הדבר היחיד ששווה לענות בו בעיניו, אבל איך הרי נבנו מערכות כאלה ששווה לדון בהן, יפות ועשירות? רק באמצעות למידה. השפה איננה איזה נס מופלא ולא טבעי שצריך להסבירו (כמו שלפעמים נדמה שנדמה לויטגנשטיין), וגם החשיבה איננה, כי למרות מורכבותן הן נוצרו באמצעות למידה, ולמעשה כל מורכבות של ממש נוצרה כך (וזה מעצם ההגדרה של מערכת מעניינת: מערכת שיש בה מה ללמוד. זו התכונה של מכונת הלמידה שהיא המוח שלנו: אנחנו רוצים ובנויים ללמוד). מערכת מחוץ ללמידה היא מערכת מתה (מה שמאפיין חיים זה הלמידה, ולא תפקוד כזה או אחר, ולמעשה חיים מוגדרים על ידי מערכת הלמידה שיצרה אותם: חיים הם מה שעובר אבולוציה). באותו אופן, חשיבה מחוץ ללמידה איננה אינטליגנטית (כמו בתוכנה לא לומדת), וזו איננה חשיבה אלא חישוב של מחשב. אינטליגנציה מתאפיינת בלמידה. לכן אי אפשר לחשוב מחוץ ללמידה. ואי אפשר לדבר בשפה מחוץ ללמידת השפה. ומערכת משפטית לא יכולה לפעול מחוץ ללמידה, כי אחרת היא חוק סטטי ולא משפט (רק הלמידה, דהיינו השתנות החוק, היא הצדק).

זה כמו שאין משמעות למדע מחוץ ללמידה המדעית - המדע איננו ולא יהיה תורה. וזה כולל כל תורה מדעית מסויימת סופית, גם אם תימצא התיאוריה של הכל (כך הלמידה משרה "פילוסופיה למידתית של המדע"). המדע תמיד יהיה לימוד של יישום התיאוריה של הכול על מקרים ספציפיים, או הבנה יותר מעמיקה שלה, או מחשבה על פיזיקה ביקומים תיאורטיים, כלומר הוא תמיד יתאפיין במחקר, אחרת זה כבר לא מדע (אלא תורה). אפילו המתמטיקה והלוגיקה (שהן ההשראה האמיתית לטהרנות הויטגנשטיינית שמתבטאת בעוצמה גם בפילוסופיה המאוחרת שלו) אינן מערכות סטטיות, ומה שמאפיין אותן באמת הוא הלמידה המתמטית (והיא מה שעושים מתמטיקאים! הם לא "יודעים" מתמטיקה - הם לומדים אותה. וכל ידיעה שלהם היא חלק מלמידה זו). כל מי שעיניו בראשו רואה שהלמידה היא שנמצאת מאחורי כל הישג של ממש, גם באדם וגם ביקום. הלמידה היא כנראה חוק טבע שנובע מעצם טבעו המתמטי של היקום (קיומה נובע מ-P!=NP).

על כל פנים, אנו - בוודאי שאנו למידה. למוח שלנו אין שום תפיסה או ידע של שום דבר שאיננו עובר דרך למידה. הלמידה היא המבנה הבסיסי ביותר של העולם המחשבתי או הרוחני שלנו (וגם פיזית של המוח). ולכן היא התשתית לתפיסתנו את העולם. היא הקטגוריה האמיתית, במובן הקנטיאני. ואין לנו שום גישה לעולם שלא דרך למידה. מאז שנולדנו המוח שלנו למד, וגם היום הוא ממשיך ללמוד, וכך הוא יעשה עד יום מותינו, שיהיה יום הלמידה האחרון שלנו וסופה, ובו נפסיק להתקיים בדיוק מכיוון שנפסיק ללמוד (לכן, אם היינו מקפיאים את עצמנו ללא שינוי למידתי, היינו מפסיקים להיות עצמנו והופכים למכונה שמחקה אותנו). מכיוון שהכול עובר בנו דרך למידה, אין לנו נקודת אפס (כמו אצל דקארט למשל), שממנה מתחיל הכול, אלא הכול תמיד מתווסף ונבנה באמצעות מה שכבר למדנו. ולמעשה לשום דבר אין משמעות בפני עצמו, כי משמעותו היא מה שאנחנו לומדים ממנו, ומתודות שונות ילמדו ממנו דברים אחרים. לא במשמעות אנחנו צריכים לעסוק - אלא במתודות.

אין לנו איזו נקודת משען אובייקטיבית מחוץ ללמידה (למשל של "תבונה", "לוגיקה" או אפילו "אינטואיציה"), שתאפשר לנו לבחון את למידתנו מבחוץ, ותאפשר לנו לבקר אותה. כל ביקורת היא למידה לבקר. אנחנו מבקרים כמו שלמדנו. וגם את האינטואיציה למדנו. אין באמת דבר שנקרא הגיון, ומה שנקרא הגיון הוא נלמד. לכן גם כל כך מעט אנשים חושבים בהגיון. אף אחד לא היה חושב מעצמו על הלוגיקה בלי שלמד אותה (ואכן אין אף אדם שחשב עליה לבד, אלא היא תוצר למידה של דורות רבים). גם כל פילוסופיה לא היתה נוצרת ללא ההיסטוריה של הפילוסופיה, כלומר אילולא למדנו פילוסופיה ולולא התפתחותה הלמידתית של הפילוסופיה. אין לנו, למשל, דרך להפוך את הלמידה אחורה. כלומר לחזור אחורה בלמידתנו, עד לתחילתה ולמושכלות ראשונים. כי אנחנו כבר למדנו, כלומר דרכי מחשבתינו והמתודות שלה כבר השתנו, אז אין שום דרך לחזור אחורה כמו בצורת שורת צעדים לוגיים או חישוב או הוכחה. אין לנו פשוט שום תחשיב כזה, או חשיבה כזאת, שהיא מחוץ ללמידה שכבר עברנו. לא נוכל למחוק למידה אלא באמצעות למידה נגדית. כי באמת אין לנו שום פונקציה מוחית אחרת. המוח לא יודע לפעול בלי ללמוד.

וזו גם המשמעות של היותנו בני תרבות מסויימת - אנחנו תוצר של למידה של דורות, ואין לנו יכולת להשתחרר מההטיות המוקדמות וההנחות הקדומות שלנו שמגולמות בלמידתנו הנוכחית. אבל גם אין לנו צורך. אלא רק להמשיך וללמוד לפיה - ומדובר בדבר למידתי, כלומר מעניין ומאתגר. היומרה לצאת מהטיית הלמידה בעבר שקול ליצור ביולוגי הרוצה לחזור להיות האמבה ממנה התחילה החיים למען האובייקטיביות, כי קשה לו עם המסלול השרירותי שבחרה האבולוציה. הרי למה עיניו בצבע חום ולא כחול? למה הוא נולד יהודי ולא נוצרי? במקום להבין שזה מי שהוא: יהודי עם עיניים חומות. הוא לא יכול להשתחרר מדרכי החשיבה היהודיות, כי גם השחרור הזה עצמו, או היומרה אליו, הוא טריק יהודי ישן - וחלק מן המתודה היהודית. הוא כן יכול ללמוד את המתודה הנוצרית, וזו משמעותו של מעשה ההמרה - אתה משתנה כשאתה לומד. אבל אין לך איזה מצב אפס טבעי, נגיד חילוני, כי גם להיות חילוני אתה לומד. אין שום אפשרות קיום שתגיע אליה ללא למידתה - וגבולות עולמך הן גבולות היכולת שלך ללמוד, ואלה גבולות חשיבתך.

לכן השימוש בשפה לא יכול להיות יצירתי בצורה אינסופית וחופשית, כי כל יכולת יצירה היא נלמדת. גם יצירה אקראית נוצרת משלמדת להשתמש בקוביות. ולמעשה, חופש הרצון הוא החופש ללמוד - ולא שום דבר אחר. הוא הפתיחות של מתודת הלמידה. לכן אנשים עם מתודות שיש להן יותר אפשרויות למידה הם יותר חופשיים מאנשי ה-"מצוות אנשים מלומדה". ומי שלומד מכל דבר את אותו דבר - הוא האידיוט. הלמידה היא היכולת שלך להפוך למישהו אחר באופן רציף, כשרק המתודה היא זו שאחראית על המשכיות האני, כי אתה משתנה אבל המתודה ממשיכה - כלומר הגרעין הפנימי ביותר שלך הוא המתודה שלך.

יכולנו להמשיך ולהמשיך, אבל התרגיל כאן (לכאורה!) הוא התרגיל הויטגנשטייני, לקחת משהו ולהפוך אותו למערכת, ולהראות (בצורה מעגלית, אך אפשרית וסגורה, כמו כל תצורה מעגלית) שאין דבר מחוץ למערכת. אז יאמר המשקיף: ויטגנשטיין עשה את זה לשפה (כיהודי טוב), ואתה בחרת בלמידה (כיהודי עוד יותר טוב). מה ההבדל העקרוני? זו פרדיגמה וזו פרדיגמה. אבל בדיוק כאן ההבדל. לא במצב הנוכחי של הפילוסופיה, אחרי שהחלפנו את הפילוסופיה של השפה בפילוסופיה של הלמידה, אלא באפשרויות ההתפתחות העתידיות שלה, דהיינו הלמידתיות שלה. ההבדל הוא במתודה.

מהי הפילוסופיה של הלמידה שלא כפרדיגמה?

הפילוסופיה הויטגנשטיינית משרה מתודה מאוד פרימיטיבית לפילוסופיה: התחלפות פרדיגמות. מכיוון שהמערכות בלתי ניתנות להשוואה, כי כל אחת היא כמו השפה וקונסיסטנטית בכליה שלה, אז ניתן לדבר רק על פרדיגמות שמחליפות אחת את השנייה, ובוודאי לא ניתן לדבר על התקדמות. והנה, יגיד ויטגנשטיין בקברו, אז בסך הכול הרגע הצגת פרדיגמה חדשה - ומדוע נעדיף אותה על פני השפה? ובכלל, מדוע שנעדיף פרדיגמה כלשהי על פני השנייה? (זו הסיבה שהפילוסופיה של השפה הסתיימה בדקדנס של יחסיות בפוסטמודרניזם: ללא למידה, שמסבירה את התפתחות משחק הלשון ומכוננת אותה, מה היתרון של משחק לשון זה על אחר?). הרי מה עשית פה, אם לא ויטגנשטיין של הלמידה?

למעשה, כל פרדיגמה פילוסופית חדשה אפשר לפרש במונחי הפרדיגמה הקודמת (ויטגנשטיין כמקרה פרטי של קאנט, דקארט כפילוסוף של הדת וההתגלות, או הפירושים של המונותאיזם במסגרת האפלטונית והאריסטוטלית). כי כל פילוסופיה שהיא פרדיגמטית היא מקרה אחרון של הפרדיגמה הקודמת - וראשון של החדשה. מה שחשוב בפילוסופיה זה לא איך אפשר לפרש אותה (כי את כל הפילוסופיה הרי אפשר לפרש כהערות שוליים לאפלטון) - אלא אלו אפשרויות חדשות היא פותחת (וזה רעיון למידתי לעילא). לכן רואים את הפרדיגמה החדשה דווקא בפילוסופיות שבאו אחרי הפילוסופיה שפתחה את הפרדיגמה, כי הן כבר שוכנות במרחב חדש שנפתח, ולא בקצה המרחב הישן. דהיינו פילוסופיה פרדיגמטית היא המפגש בין שני מרחבים פילוסופיים - שמאפשר מעבר ביניהם.

למעשה, היה ניתן לדמיין מעבר הפוך: דהיינו, תולדות הפילוסופיה הן סימטריות בזמן והיו יכולות להתקדם בכיוון ההפוך - ואם היינו מדמיינים את ההיסטוריה של הפילוסופיה כמתקדמת מהעתיד לעבר היא היתה הגיוניות לגמרי (קודם כל ויטגנשטיין ואח"כ קאנט ואח"כ דקארט, למשל). כלומר - אין כאן הגיון פנימי של התקדמות, אלא הגיון של חידוש והתרחבות, דהיינו הגיון למידתי של למידת משהו חדש: פתיחת אפשרויות התפתחות חדשות (לא מעבר בין פילוסופיות בלתי ניתנות להשוואה במרחב האפשרויות, אלא תוספת מרחבי אפשרויות). מכל זה אנחנו כבר טועמים את הקריאה של הפילוסופיה בפרדיגמה הלמידתית, שהיא כבר לא קריאה שלה כרצף פרדיגמות, אלא כרצף למידתי. כי הפילוסופיה של הלמידה מאפשרת (לא מכריחה. היא לא יכולה להכריח) אפשרויות חדשות ומתודה חדשה לפילוסופיה, שלא קיימת בפילוסופיה של הלשון, ומכאן תקפותה כהמשך הלמידה הפילוסופית.

הלמידה מאפשרת לחשוב על התפתחות הפילוסופיה, ככל מערכת, לא בצורה של החלפת פרדיגמות, אלא בצורת למידה. לכן, בניגוד לפילוסופיה של הלשון, היא עוסקת ממהותה בתולדות הפילוסופיה. והיא נבנית מתוך חשיבה של תולדות הפילוסופיה, ובאמצעות זיהוי מתודות פילוסופיות ועשיית שימוש בהן. בכך היא יוצרת מתודה פילוסופית חדשה בעצמה. אף פילוסוף לא שאל באופן מוצהר איזה מתודות יש בתולדות הפילוסופיה ואיך ניתן ליצור מהן פילוסופיה חדשה או פילוסופיות חדשות. זוהי חשיבה למידתית.

אין קפיצות בין פרדיגמות: זוהי חשיבה של מי שיש לו לקונה בחשיבה, כי חסרות בה המתודות של התפתחות מערכות, אז הוא קופץ (אחרי משבר מערכתי) למערכת אחרת. אבל זה לא עובד כך בכלל. אין קפיצות בלמידה. כל מערכת מתפתחת בהדרגה באופן רציף (לפעמים מהיר מאוד בהתפוצצות רעיונית ואפשרויות) למערכת הבאה. למעשה, למידה היא תמיד שינוי מקומי במערכת, ולכן לרוב היא שמרנית (מדי!), ורק לעיתים רחוקות יש קצב מוטציות מהיר (שנובע לרוב ממתודה חדשה), או מוטציה שיוצרת שינוי ענק, אבל המוטציה הזו היא שינוי קטן ומקומי (ההגיון השפתי הוא ששינוי מקומי קטן יכול ליצור שינוי ענק, ולא רק קטן. למשל המילה הקטנה "לא" הופכת את משמעות המשפט). אבל המערכת פשוט לא יכולה לקפוץ כבמטה קסם ממצב אחד למצב אחר לגמרי שונה, ללא מתודת למידה שתאפשר ותיצור את המעבר בין שני המצבים. המוח שלי לא יכול פתאום להשתנות כולו - ולפתע אהפוך לאדם אחר.

וכך גם הפילוסופיה לא קופצת מפרדיגמה לפרדיגמה (כמו שמבחינה לוגית פשטנית כל פילוסופיה חדשה פשוט סותרת את הקודמות), אחרת היא היתה הופכת ללא מובנת לאנשי הפרדיגמה החדשה ואף פעם לא היינו מבינים את מחשבת העבר, אלא היא עוברת בעזרת שינוי למידתי. כשאנחנו מבינים פילוסופיה של העבר אנחנו בעצם לומדים אותה, למשל מכתבי אריסטו, ואז הפילוסופיה של אריסטו נוספת למרחב אפשרויות החשיבה שלנו, ואולי אפילו נוספות לנו מתודות (שזו תכונתו של פילוסוף גדול). וזה בעצם הערך של לימוד פילוסופיה.

לכן קודם כל הסברנו את הפילוסופיה של הלמידה דרך רעיון הפרדיגמות הפילוסופיות, כלומר השתמשנו בפילוסופיה הקודמות כדי להסביר את החדשה, וכדי לבנות אותה. ורק בסוף זרקנו את ויטגנשטיין כמו סולם אחרי שכבר טיפסנו. אם היינו קופצים ישירות לפילוסופיה של הלמידה אף אחד לא היה מבין אותה, כי מדובר ברעיון חדש, ואם מישהו כן היה מבין אותה, הוא היה מבין אותה רק במונחי הרעיון הישן, ולכן לא היה מבין את החידוש שבה - הוא לא היה מבין אותה כרעיון חדש, כי קשה לבנות תפיסה חדשה. לכן ההדרגתיות חשובה בלמידה. ורק אחרי שהסברנו את הלמידה כפרדיגמה, יכולנו להסביר אותה כמשהו שחורג מהפרדיגמות. ועצם זה שיש כאן תמונת עולם שחורגת ממה שהיה - זה המובן שבו הפילוסופיה מתקדמת. כי קל ליצור מוטציות בתוך המסגרת הישנה (פילוסופיה של הסבון), אבל ליצור מסגרת חדשה למוטציות, שאיננה קורסת או טריביאלית, אלא מעניינת (כלומר למידתית), זה קשה - וזה מה שעושה הפילוסופיה.

כלומר, בחנו (למדנו!) את המתודה הפילוסופית, והוספנו (למדנו!) מתודה חדשה לעשות פילוסופיה, באמצעות המתודות של הפילוסופיה. כמו כל פילוסופיה זה מעגלי וזה מה שיפה. וגם ראינו באיזה קלות אנחנו מפעילים את המתודה החדשה ליצור פילוסופיות מעניינות כמו הפילוסופיה של החשיבה, הפילוסופיה של המשפט והפילוסופיה של הלמידה. ואיך אנחנו משתמשים במתודות הפילוסופיות שזיהינו אצל ויטגנשטיין (בניגוד לתכנים שזיהינו אצלו) כדי להעמיד את הפילוסופיה של הלמידה כאפשרות. יש כאן גם אנטיתזה (אגב, עוד מתודה!): הפילוסופיה של ויטגנשטיין ביטלה מתוך יהירות את הפילוסופיה שלפניה (ויטגנשטיין אף טען שהוא לא קרא את קאנט!), ואילו הפילוסופיה של הלמידה בנוייה כולה על הפילוסופיה שלפניה. למעשה היא אומרת שזו הדרך לעשות פילוסופיה: למצוא מתודות פילוסופיות בפילוסופיה הקודמת ולהפעיל אותן ליצירת פילוסופיות חדשות. ובנוסף - ללמוד מהפילוסופיה שלפניה איך הפילוסופיה תורמת לכל שאר ענפי הרוח והמדע ולהשתמש ברעיון הלמידה כדי להרים תרומה דומה.

כמו כן, היא מציעה למיין את דרכי הלמידה השונות ולתת בהן סימנים, ובכך לסייע לזהות דרכי למידה חדשות. לדוגמא, "לימוד מדוגמאות" - באמצעות יצירות מופת: לעבור לקריאה למידתית של יצירות המופת, שמחלצת מהן מהלכי למידה ומתודות. ו-"לימוד באמצעות הדגמה", למשל הדגמה של מתודות או דרכי חשיבה (הנה כאן במסה זאת לדוגמא), כלומר ללמוד את הדוגמא לא כאובייקט אלא כרצף פעולות. ולימוד יצירתיות, דהיינו חיפוש נקודות היצירתיות, הנקודות שבהן נוצר החידוש, בכל מיני מתודות ותורות, והתרכזות בהן ליצירת חידושים חדשים. ומצד שני, שיפור ההוראה של מה שכבר הושג, ככה שהוראת הפילוסופיה תלמד איך עושים פילוסופיה ולא מה עשו בפילוסופיה, כמו שהוראת המדע מלמדת אותך להיות מדען ולא להיות היסטוריון של המדע. ומצד שני, חסר גדול בשיטות ההוראה המדעיות כיום הוא שהן מסתירות ומכסות על דרכי יצירת המדע ההיסטוריות ובכך מונעות השראה והבנה איך זה נעשה באמת, ובמקום זה נותנות תמונה סטרילית של המוצר המוגמר (במתמטיקה הבעיה הזו מוקצנת). אכן, פילוסופיה של הלמידה לא יכולה להסתפק בהצגת עצמה, אלא היא צריכה גם לספק דרכי המשך ללמידה בעתיד.

עתיד הפילוסופיה

כמובן שכיוון מרכזי במהלך זה יהיה להבין יותר טוב את תופעת הלמידה עצמה - כיצד היא מתבצעת, ומה מכונן אותה כדרך (כאן הצענו למשל: לוקאליות והדרגתיות, דהיינו רציפות במרחב ובזמן. ישנן כמובן הצעות אחרות). אפשרות נוספת היא לקיחת מתודות מתחומים אחרים ושימושם בפילוסופיה - ולהפך - ולהתחיל להעביר מתודות בסיטונות בין תחומים שונים. הרי (למשל) גם בכלכלה יש מתודות התפתחות, וגם בתחום הלמידה הממוחשבת, אז אולי יש מתודה באחד התחומים שתועיל לשני (או לפילוסופיה: תחום המטא-מתודות). והנה גם אנחנו העתקנו את רעיון "הלמידה מדוגמאות" מהלמידה הממוחשבת. אבל יש בתיאוריה של מדעי המחשב, למשל, שורת הגדרות של למידות שונות שניתן לבחון כל אחת מהן בהקשר הפילוסופי. מכאן הפוטנציאל של רעיון הלמידה ליצור מערכת חדשה של פילוסופיות ומרחב פילוסופי. כי בניגוד לעבר, שבו פילוסופים הגיעו לפילוסופיה שלהם דרך שיקולים פנים תורתיים, מתוך תודעת למידה פילוסופית כבר ניתן להפעיל כלים ומתודות ושיקולים מטא-פילוסופיים כדי להגיע לתורה פילוסופית חדשה - ולעשות זאת באופן מודע, שיטתי ומפורש.

אך הדבר החשוב ביותר כמובן הוא לשים לב שפילוסופיה חדשה צריכה להיות מעניינת מספיק - ולא סתם חדשה - דהיינו בעלת פוטנציאל למידתי גבוה. אנו מחפשים מתודות חדשות ולא סתם עוד פרדיגמות שהן ואריאציות על הקודמות - אנו שואפים לגבוה ביותר. גם את זאת יש ללמוד מתולדות הפילוסופיה - מה איננו פילוסופיה בעלת ערך (ומדוע). הפילוסופיה של ימינו יכולה לשמש לכך דוגמא. וכך, בתקדימים ובתקדימים שכנגד, ובדוגמאות ההופכות למתודות ולהפך (בדואליות של פונקציה ההופכת לפונקציונל), אנו מקבלים את דמותה של הפילוסופיה כתלמוד. ואידך זיל גמור.

אך נותרה עוד שאלה אחת אחרונה, שאלת האיפכא היהודית: אם הכל כל כך טוב ומתבקש - אז למה זה לא קרה לפני כן? מדוע התעכב עד כה המפנה הלמידתי בפילוסופיה, ובכלל? ובכן, מה שחסם את רעיון הלמידה בפילוסופיה הוא תמונה לא נכונה שלה כשפחה של הידיעה וכמקרה פרטי שלה - וחמור מכך: המבנה של הידיעה הועתק למבנה הלמידה (ורואים את זה כבר באפלטון עם הדרך המגוחכת שבה הלומד "נזכר" בהוכחה מתמטית ולא לומד אותה - זה לא רק כשל מאוחר שנבע מהאפיסטמולוגיה). בפרט, במשך כל תקופת פרדיגמת האפיסטמולוגיה, תמונת הלמידה הדומיננטית היתה הכנסת ידע לראש מבחוץ, כמו שאנו רואים בביטוי "ללמוד את החומר".

רק רעיון המערכת הויטגנשטייני - עם הדגש על הסתכלות על הכול רק בתוך פנים המערכת (השפה) - איפשר לשחרר את הלמידה מהתמונה בה היא שינוי שמגיע מחוץ למערכת אל תוכה, ונתן את הדגש על הלמידה כמה שקורה בתוך המערכת - בהתפתחותה הפנימית. למשל, התמונה הדומיננטית הקודמת היתה של למידת המוח כראייה (או קלט מהחושים), והתמונה הדומיננטית החדשה היא של למידת המוח כשינויים פנימיים בנוירונים. לתמונת הלמידה המזיקה הקודמת היה גם מרכיב טמפורלי: למידה נתפסה בעיקר כלמידת העבר (או לעיתים ההווה), ולא כלמידת העתיד - דהיינו הליך התפתחות יוצר מתוכו. מכאן הדימוי השמרני, האנטי חדשני, של הלמידה (כיהודים, ברור לנו שמטרת הלמידה היא חידושים). אפילו כשכן התקיימו תמונות קודמות של הלמידה כשינוי דפוס פעילות של מערכת, הן תפסו את הלמידה בעיקר כחינוך "רע" - כמו אינדוקטרינציה, אילוף ותכנות - דהיינו תפסו אותה מצד ההוראה מבחוץ, וחיזקו אף הן את תמונת הלמידה כמגיעה מחוץ למערכת.

לעומת זאת, הלמידה היהודית יצרה מערכת משפטית מיוחדת, שבה הלמידה הוא הערך המרכזי של החיים. רק חוסר הכרתם של יהודים כמו ויטגנשטיין את עולם הגמרא עיכב את המעבר האינטלקטואלי (המקביל לנצרות) מרעיון הליבה של היהדות - הלמידה - לפילוסופיה. מתבוללים מעין אלו לקחו מאפיינים חיצוניים יותר של היהדות (הספר, הקיום בשפה, הפרשנות) והעבירו אותם לפילוסופיה, אך בליבה האינטלקטואלית והתפיסתית שלה לא נגעו. לכן, אם נחפש את מקורות הלמידה המודרנית - המערכתית והארגונית - בהיסטוריה האינטלקטואלית העתיקה, נמצא אותם דווקא בלמידה המשפטית: בלימוד התורה. כפי שהנצרות היתה העברה של מבנה העומק של התורה שבכתב לעולם הגויי, כך הפילוסופיה של הלמידה היא העברה של מבנה העומק של התורה שבעל פה. ולפיכך, בהתחקות אחרי מקור רעיון הלמידה, נשאל: האם יש משהו בטבעה של המערכת המשפטית שבעל פה שהכריח את יצירת אידיאת הלמידה?

מסתבר שמדובר במשהו שנמצא בתווך שבין החוזק של החוק הדתי, מצד אחד, לגמישות שנובעת מקיומו שבעל פה, מצד שני, שיצר לראשונה מערכת למידה מובהקת, מודעת, נרחבת וארוכת טווח (יותר מאלפיים שנה). כלומר יש כאן מערכת שהיא גם בעלת עצמה אדירה וכוללנית העוטפת את כל תחומי החיים של קבוצה שלמה (כמו "השפה"), ומצד שני התפתחותה הפנימית היא הערך המרכזי שלה. בנוסף, יש משהו בטבע החוק שיוצר למידה (ולא במקרה הדוגמאות הויטגנשטייניות ללמידה הן למידת כלל). הרי מניין מגיע כוחו ותוכנו של החוק המשפטי מלכתחילה, אם לא מלמידה? למה חוק זה ולא אחר? הלמידה היא מטבעה השילוב בין הנעה לפעול לתוכן הפעולה - למידה איננה רק למידת תוכן נייטרלית (למידת ידע), אלא למידה לעשות משהו, ולו אינטלקטואלי (חינוך טוב הוא למידה). לכן למידה היא מהותית לחוק.

ואכן - כל ניסיון שאנו מכירים להפריד בין כוח ותקפות החוק בעולם (למה "לציית" לחוק) לתוכנו הספציפי בעולם (מה "אומר" החוק) הוא מלאכותי וכושל (החוק הרי אומר לציית לעצמו...) - כי זוהי דיכוטומיה פסולה ואנטי-למידתית (קאנט מציית לחוק כי חינכו אותו גרמנים, והוא עד כדי כך מציית שהוא מוצא נימוקים לציות). אפילו החוק האלוהי לא נפל עלינו משמים, אלא נלמד מהם באמצעות מתודות - וזה היה הרעיון היהודי. אמנם רק בספרות חז"ל רעיון הלמידה הפך למודע לחלוטין, אבל הוא זה שיצר מלכתחילה את התנ"ך: באמצעות מתודה דתית. התנ"ך הוא כנראה יצירת הספרות הראשונה שלא נוצרה בידי אדם כלשהו - אלא נוצרה בלמידה (של עם, דהיינו מערכת). מכאן טבעו העל-אנושי. הקדמונים פשוט זיהו את הלמידה עם האלוהי.

ומכיוון שאנחנו למדנים, אז מהתהוות הלמידה דווקא מהתורה שבע"פ אנחנו לומדים לקח חשוב לפילוסופיה. רק הקנאות הדתית היהודית לחוק מצד אחד, והגמישות הווכחנית היהודית מצד שני, הם אלה שיצרו למידה בתווך ביניהם. כל מערכת למידה שהופכת מודעת לעצמה וללמידה שיוצרת אותה, ובכלל זה הפילוסופיה עכשיו, חשופה לשתי סכנות סותרות. מצד אחד - עודף בחוזקו של החוק והתקבעות על העבר ועל הלמידה ממנו, ומצד שני - עודף בגמישות ובלמידה יוצרת מופקרת שמוביל להתפוררות ולמשחקיות למידתית ריקה. שני הכשלים הלמידתיים שארבו לדת לכל אורך ההיסטוריה אורבים גם לפילוסופיה. ורק המנגנון של יצירות מופת וקנוניזציה יוכל להציל את הפילוסופיה, כפי שהציל אותה עד כה.

אם כן, נשים לב לעובדה המהדהדת שלא נכתבה אפילו יצירת מופת פילוסופית אחת במחצית המאה השנייה של המאה העשרים, ולא במקרה. הפילוסופיה האנליטית פנתה לדרך המקובעת, והפילוסופיה הקונטיננטלית פנתה לדרך המופקרת. לכן אם אנו רוצים לטפח את הפילוסופיה כאקו-סיסטם מתפתח עלינו לנסח את הפילוסופיה מחדש כמערכת למידה - ובכך להעלות את המודעות העצמית שלה עצמה למנגנוני העומק שבתוכה: ללמידה הפילוסופית.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>התפוצצות הידע הסקסואלי - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia56" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/archeoporno.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

התפוצצות הידע הסקסואלי

לא הפורנוגרפיה היא ההשפעה הגדולה ביותר על המיניות כיום - אלא דווקא ההשכלה המינית ההולכת וגדלה ומתפשטת באוכלוסיה, כאשר ידע שפעם היה אזוטרי הופך לנכס צאן ברזל ולידע בסיסי. תקופת ההשכלה והנאורות המינית, יחד עם חידושי המדע שרק לאחרונה החל בחקר מסיבי של המיניות, היא הגעה באיחור של הנאורות לתוך התחום האנושי החשוך, הסודי והפרטי ביותר. צפויה להיות לה השפעה דומה - בעליית רמת העונג האנושי והאושר המיני, תוך הכחדת המורשת המינית הימי ביניימית - לטוב ולרע (איון הקסם והמיסתורין). אלה חדשות טובות לנישואין ולזוגיות - ולמין האנושי

מאת: פצצת סקס

האינטרנט השפיע על המין יותר באמצעות הטקסט מאשר באמצעות הפורנו  (מקור)

כמו ידע אחר שהועבר מדור לדור בעבר - בלימוד מראייה ובחיקוי ובהדרכה - ונעלם עם המודרניות, למשל טיפול בילדים או בלידה, ככה הידע הסקסואלי שהיה קיים בחברה הטרום-חקלאית אבד עם המעבר לפרטיות חקלאית, ונעלם לחלוטין עם הפרטיות של הדת והמודרניות, ולכן היום מתגלה מחדש. כי אנחנו יצור שבהרבה דברים - כמו צייד - בנוי על מעבר ידע מדור לדור ולא על אינסטינקטים, ולכן לא רק אינסטינקט מספיק. והמיניות בנויה עם שונות גדולה באוכלוסיה, כמו הפרצופים והאופי, כדי לתגמל התקשרות בין בני זוג והתמחות אינדיבידואלית, קסטומיזציה. המחשבה שזו תקלה של האבולוציה היא יהירה, והמחשבה שזה אמור להיות אינסטינקט לא מבינה מהו הומו ספיינס.

ביום שבו המדע יפענח את הסקס אז תישאר רק האהבה. המימד הפיזי של הכנסת האיבר הוא זה שיצר את תפיסת הסוד אצל האדם, שממנו התפתחה הפרטיות והבושה והקירות והבגדים, והכיסוי בשפה והשקר וכו'. פרויד צדק בזיהוי המקור אבל לא הבין כמה ההשפעה היא מופשטת - בצורת החשיבה. ההבדל הפיזי בין איבר חיצוני לפנימי הוא שיוצר את הטיפוס הנפשי של חדירה לסוד לעומת הסתרתו, ואת היחס השונה למיניות בין המינים, או לכל הפחות הוא ביטוי ברמה הפיזית של המבנה הזה, שנובע מהבדל בהריון, שגם הוא פיזי.

השיפור בידע יביא לשיפור אדיר במיניות יותר מכל שינוי טכנולוגי, ומערכות יחסים ישתפרו פלאים - כולל נישואים. אנשים יהיו יותר מאושרים, בניגוד לכמעט כל התפתחות אחרת, שלא מוסיפה לאושר. הסקס גם הופך לאידיאולוגיה ולדת חדשה שתקיף את העולם כולו. ומה שהפמיניזם מנסה לעשות הוא לתת בה תוקף לאיסורים, במקום ללכת על החיוב, שאם יוסבר כמו שצריך לא יהיה (כמעט) צורך באיסורים. הידע הסקסואלי יהפוך לחלק מהשכלה בסיסית של כל אדם - בניגוד לסודיות שלו בעבר, והדבר הזה הולך וקורה רק בדור הנוכחי.

פילוסופיה של העתיד


title: שדים - חיי לילה - התדרדרות הארץ

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שדים - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor85" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/ghost.svg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שדים

חטיבת השדים שבספר העלטה - בעריכה חדשה ומגמתית

מאת: חלמתי שהשד בא אליי בלילה

תחת השמיכה  (מקור)

השד

שד האישה

שד הילד

שד המחשב

חיי לילה


text:
התדרדרות הארץ

סקס ויהדות הגולה

מיליון יהודים ביפן ומיליון יהודים בסין - זו צריכה להיות המטרה של היהדות במאה הבאה. זה החלום למאה הבאה במקום הציונות. ואז תהיה פריחה תרבותית של תרבות יהודית-מזרחית אמיתית

מאת: הסוכנות היהודית

חלום אשת הדייג - הוקוסאי (מקור)

חלמתי שאני מתעורר באמצע הלילה ולא נרדם, ומחליט להיכנס לאתר היכרויות כדי להפיג את הבדידות ולשוחח עם נפש נשית בודדה מעולם אחר, שזו גרסת האפליקציה לצדיקים שמתעוררים בלילה להתקרב לצער השכינה. אבל אין אף אחת באתר בשעה כזאת. העולם בחוץ מת. ואז צץ לי הרעיון הכי נפלא בעולם. אולי לא יצאתי מהארץ מעולם, אבל אני יכול לטייל בעולם ולפגוש בחורות מכל העולם. יש לי חופש מוחלט לכתוב באתר באיזה עיר אני נמצא, ולעשות קפיצת הדרך כמו הצדיקים. אז אני יכול להיות בפריז וגם ברומא, אבל ניו יורק היא העיר עם הכי הרבה יהודיות בתבל.

ואני משנה את תמונת הפרופיל שלי לחתול עם שטריימל, וכותב שאני חרדי מברוקלין, תחת הכינוי bad_jew. זה בטח ידליק אותן כמו את הישראליות. ופונה אליי מישהי תחת הכינוי ג'ואיש אמריקן פרינסס, יהודייה שנראית כמו שיקסע. אבל אני נכשל כבר בשלב הפלירטוט הראשוני, לא תיארתי לעצמי שאפילו בחלום אני כלוא בשפה. והיא כותבת: חתלתול בפרוות שועל, לפי האנגלית הרצוצה שלך אתה לא אמריקאי אלא ישראלי. איפה הפרופיל שלך בJswipe?

\- מה זה?

\- זה הטינדר ליהודים, לא מכיר? אפליקציית הדייטינג הכי פופולרית ביהדות אמריקה. ליהודים שרוצים לעשות סקס עם יהודים בקרבת מקום. אז בוא תוכיח שאתה בקרבת מקום.

\- קרייזי! למה רק יהודים?

\- אנחנו מעדיפות גברים יהודים, או J's, כמו שקוראים לזה כאן. אני בטוחה שתבין למה רק מצורת האות.

\- את צוחקת על חתול שחור באמצע הלילה?

\- נו, יהודים הכי טובים בסקס, לא ידעת? תסתכל אפילו בנתונים של אוקיי-קיופיד. גברים יהודים הם המגזר הכי מבוקש באמריקה על ידי בנות כל הגזעים האחרים, ובתחתית נמצאים הגברים האסיאתיים. וכנ"ל יהודיות מועדפות על ידי בני כל הגזעים האחרים, ובתחתית השחורות. זה נתוני אמת של מה שקורה באתר. לא סקר או תחושת בטן. כולל קשרים ללילה.

\- אבל למה? החתול לא מבין. החלום שלנו לא אמור להיות שיקסעס?

\- תקשיב חתולי, נימולים מחזיקים הרבה יותר מעמד, וכל מי שנולד לאמא יהודיה חי עם תסביך פעיל של ריצוי נשים. ומהצד ההפוך - כולם יודעים שהיהודיות הן המובילות של הסקס החדש בארה"ב, ובעצם בעולם. מהאקדמיה ועד לתרבות פופולרית. זה התחיל בפרויד ופיליפ רות ונגמר ברות וסטהיימר ורייצ'ל בלום. מה חשבת, שיהודים יזניחו את התחום הכי חם בקפיטליזם? ההון המיני שלנו בראש הפירמידה. אז אולי אפשר לתרום לכם קצת מהבת דודה באמריקה, וזה אולי מה שאני מנסה פה לברר, ומה שאתה מנסה פה לשנורר. אז איפה המיקום האמיתי שלך? אל תגיד לי שאתה בארץ הקודש.

\- אבל זה בכלל לא מה שהגלות אמורה לעשות! גלינו מארצנו והתרחקנו מעל אדמתנו כדי לעשות סקס בין תרבויות, כלומר לזווג בין התרבות היהודית לתרבות הגויית.

\- אתה בטוח בישראל! דווקא פגשתי כמה חרדים מאוד חמודים. הרבה יותר טובים מהגברים הישראלים המגעילים. איך אתם הישראלים הצלחתם להרוס את הסקס היהודי?

\- נו, זה הציונות אשמה, לא אנחנו. אבל זה הפרויקט של יהדות אמריקה, סקס?

\- זה הפך לתחום הכי מוביל ואוונגרדי בתרבות, בזכות היהדות. המנוע של המהפכות החברתיות, הפרויקט האחרון שעוד מצליח של הליברליזם. מה עדיף, להתנחל? זה הפרויקט של ישראל? כמה לא סקסי! ממש בגידה בייעוד היהודי.

\- אתם באמריקה תמיד מתלוננים על הגלמים הישראלים ולא רואים את הדבשת. הבעיה היא שאתם לא מתנחלים! יהדות הגולה היא זו שבוגדת בייעודה הסקסואלי, לא הציונים. אחרי שנכשלנו בסקס עם גרמנים צריך לעשות סקס עם מלוכסנים.

\- מה?

\- בואי תרחיבי קצת את המבט הסקסואלי, כמו שהזוהר מלמד אותנו. זה שאין מספיק יהודים בסין וביפן זה המחדל הגדול של היהדות העולמית במאה האחרונה. שם היה צריך להתנחל, להזדווג ולהפרות תרבותית. נתקעתם, איפה היהודי הנודד? הגיע הזמן שנגיע ליפן. היפנים והסינים והקוריאנים לא שונאים אותנו. הם לא יודעים מה זה אנטישמיות, הם אפילו אוהבים יהודים. וזה מראה שהתרבות היהודית בוגדת בייעודה, והוא שישנאו אותנו בכל העולם. זה מראה שאין לנו אימפקט שם. המטרה של עם ישראל היא להיות כמו יוסף, שבתורת הסוד הוא איבר היסוד, הפאלוס האלוהי שחודר אל העולם, וכל האחים שלו שונאים אותו בגלל החלומות המטורפים שלו. אבל דווקא החלומות הללו מצילים אותם בסופו של דבר. זה כל הסיפור. מי שלא רוצים להטביל את החולצה שלו בדם - סימן שהוא לא לובש את כתונת הפסים. מיליון יהודים ביפן ומיליון יהודים בסין - זו צריכה להיות המטרה של היהדות במאה הבאה. זה החלום למאה הבאה במקום הציונות. ואז תהיה פריחה תרבותית של תרבות יהודית-מזרחית אמיתית.

\- אתה יודע מה אומרים על הגברים האסיאתיים?

\- תקשיבי, מבחינה סקסו-היסטורית, היהודים החוצפנים צריכים להזדווג עם תרבות מסודרת מהסוג הגרמני, כמו הזיווג היהודי הפנומנלי לעולם הגרמני לפני השואה, אבל אחת שעוד לא רצחה אותם. לכן יפן זו הגרמניה החדשה, הגרמניה של העתיד. היפנים יהפכו את היצירתיות היהודית לשיטתיות ויישמו דברים כמו הגרמנים, ואילו הסינים כבר יעתיקו מהיפנים, וככה מיליון יהודים ביפן יהיו ראש העולם, או ליתר דיוק השטריימל של העולם, כי יפן היא הכי מזרחית, אבל מנותקת מגוף העולם, ולכן היא הכובע של אירואסיה והכתר של העולם כולו.

\- אבל ארה"ב היא בראש העולם, אנחנו הכי למעלה! ולכן היהודים כאן.

\- לא, לא, זו טעות באוריינטציה. אתם הכי למטה. הרי זה שהצפון למעלה במפה זו מוסכמה קולוניאליסטית, שקיבעו ארצות הצפון. לפי המפה המקראית דווקא המזרח הוא מקדימה, ולכן קוראים לו קדם, ואילו הים המערבי מאחורה ולכן הים התיכון נקרא הים האחרון. ימינה זה תימנה, דרומה, ואילו השמאל זה הצפון, הסטרא אחרא. לכן צריך להתחיל להסתכל קדימה ולהתקדם, מעבר לערבים, מעבר לאיראנים, מעבר אפילו להודו ולהרי החושך, שזה האופק הכי רחוק שהישראלים רואים, להגיע למזרח הכי רחוק, הכי קדימה, הכי למעלה - לארץ השמש העולה. טוב חתלתולה, היה נחמד לבלות אתך את הלילה, אבל הגיע זמן קריאת שמע של שחרית. זה בדיוק הרעיון של הזוהר הקדוש, שמחכה לנו במזרח בסיום הלילה של הגלות החשוכה של השכינה. כי הגאולה, כמו הזריחה, באה מקדם - מהמקום גם הכי מתקדם וגם הכי קדמון, גם הכי עתידני וגם הכי מסורתי. וזה בדיוק הסוד של יפן, שהיא הכתר, הספירה הכי גבוהה - ולכן אליה צריך לעשות עלייה. והיפנים, אגב, לא עושים סקס (כי הם לא עושים "סקס"), ולשם אנחנו צריכים להתחבר. שתי התרבויות הכי עתיקות-חדשניות בעולם, היהודים והיפנים - נגד כל העולם. תעזבו כבר את האמריקאים המטומטמים.

חיי לילה

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>סקס ויהדות הגולה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor21" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/japan.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

סקס ויהדות הגולה

מיליון יהודים ביפן ומיליון יהודים בסין - זו צריכה להיות המטרה של היהדות במאה הבאה. זה החלום למאה הבאה במקום הציונות. ואז תהיה פריחה תרבותית של תרבות יהודית-מזרחית אמיתית

מאת: הסוכנות היהודית

חלום אשת הדייג - הוקוסאי  (מקור)

חלמתי שאני מתעורר באמצע הלילה ולא נרדם, ומחליט להיכנס לאתר היכרויות כדי להפיג את הבדידות ולשוחח עם נפש נשית בודדה מעולם אחר, שזו גרסת האפליקציה לצדיקים שמתעוררים בלילה להתקרב לצער השכינה. אבל אין אף אחת באתר בשעה כזאת. העולם בחוץ מת. ואז צץ לי הרעיון הכי נפלא בעולם. אולי לא יצאתי מהארץ מעולם, אבל אני יכול לטייל בעולם ולפגוש בחורות מכל העולם. יש לי חופש מוחלט לכתוב באתר באיזה עיר אני נמצא, ולעשות קפיצת הדרך כמו הצדיקים. אז אני יכול להיות בפריז וגם ברומא, אבל ניו יורק היא העיר עם הכי הרבה יהודיות בתבל.

ואני משנה את תמונת הפרופיל שלי לחתול עם שטריימל, וכותב שאני חרדי מברוקלין, תחת הכינוי bad_jew. זה בטח ידליק אותן כמו את הישראליות. ופונה אליי מישהי תחת הכינוי ג'ואיש אמריקן פרינסס, יהודייה שנראית כמו שיקסע. אבל אני נכשל כבר בשלב הפלירטוט הראשוני, לא תיארתי לעצמי שאפילו בחלום אני כלוא בשפה. והיא כותבת: חתלתול בפרוות שועל, לפי האנגלית הרצוצה שלך אתה לא אמריקאי אלא ישראלי. איפה הפרופיל שלך בJswipe?

- מה זה?

- זה הטינדר ליהודים, לא מכיר? אפליקציית הדייטינג הכי פופולרית ביהדות אמריקה. ליהודים שרוצים לעשות סקס עם יהודים בקרבת מקום. אז בוא תוכיח שאתה בקרבת מקום.

- קרייזי! למה רק יהודים?

- אנחנו מעדיפות גברים יהודים, או J's, כמו שקוראים לזה כאן. אני בטוחה שתבין למה רק מצורת האות.

- את צוחקת על חתול שחור באמצע הלילה?

- נו, יהודים הכי טובים בסקס, לא ידעת? תסתכל אפילו בנתונים של אוקיי-קיופיד. גברים יהודים הם המגזר הכי מבוקש באמריקה על ידי בנות כל הגזעים האחרים, ובתחתית נמצאים הגברים האסיאתיים. וכנ"ל יהודיות מועדפות על ידי בני כל הגזעים האחרים, ובתחתית השחורות. זה נתוני אמת של מה שקורה באתר. לא סקר או תחושת בטן. כולל קשרים ללילה.

- אבל למה? החתול לא מבין. החלום שלנו לא אמור להיות שיקסעס?

- תקשיב חתולי, נימולים מחזיקים הרבה יותר מעמד, וכל מי שנולד לאמא יהודיה חי עם תסביך פעיל של ריצוי נשים. ומהצד ההפוך - כולם יודעים שהיהודיות הן המובילות של הסקס החדש בארה"ב, ובעצם בעולם. מהאקדמיה ועד לתרבות פופולרית. זה התחיל בפרויד ופיליפ רות ונגמר ברות וסטהיימר ורייצ'ל בלום. מה חשבת, שיהודים יזניחו את התחום הכי חם בקפיטליזם? ההון המיני שלנו בראש הפירמידה. אז אולי אפשר לתרום לכם קצת מהבת דודה באמריקה, וזה אולי מה שאני מנסה פה לברר, ומה שאתה מנסה פה לשנורר. אז איפה המיקום האמיתי שלך? אל תגיד לי שאתה בארץ הקודש.

- אבל זה בכלל לא מה שהגלות אמורה לעשות! גלינו מארצנו והתרחקנו מעל אדמתנו כדי לעשות סקס בין תרבויות, כלומר לזווג בין התרבות היהודית לתרבות הגויית.

- אתה בטוח בישראל! דווקא פגשתי כמה חרדים מאוד חמודים. הרבה יותר טובים מהגברים הישראלים המגעילים. איך אתם הישראלים הצלחתם להרוס את הסקס היהודי?

- נו, זה הציונות אשמה, לא אנחנו. אבל זה הפרויקט של יהדות אמריקה, סקס?

- זה הפך לתחום הכי מוביל ואוונגרדי בתרבות, בזכות היהדות. המנוע של המהפכות החברתיות, הפרויקט האחרון שעוד מצליח של הליברליזם. מה עדיף, להתנחל? זה הפרויקט של ישראל? כמה לא סקסי! ממש בגידה בייעוד היהודי.

- אתם באמריקה תמיד מתלוננים על הגלמים הישראלים ולא רואים את הדבשת. הבעיה היא שאתם לא מתנחלים! יהדות הגולה היא זו שבוגדת בייעודה הסקסואלי, לא הציונים. אחרי שנכשלנו בסקס עם גרמנים צריך לעשות סקס עם מלוכסנים.

- מה?

- בואי תרחיבי קצת את המבט הסקסואלי, כמו שהזוהר מלמד אותנו. זה שאין מספיק יהודים בסין וביפן זה המחדל הגדול של היהדות העולמית במאה האחרונה. שם היה צריך להתנחל, להזדווג ולהפרות תרבותית. נתקעתם, איפה היהודי הנודד? הגיע הזמן שנגיע ליפן. היפנים והסינים והקוריאנים לא שונאים אותנו. הם לא יודעים מה זה אנטישמיות, הם אפילו אוהבים יהודים. וזה מראה שהתרבות היהודית בוגדת בייעודה, והוא שישנאו אותנו בכל העולם. זה מראה שאין לנו אימפקט שם. המטרה של עם ישראל היא להיות כמו יוסף, שבתורת הסוד הוא איבר היסוד, הפאלוס האלוהי שחודר אל העולם, וכל האחים שלו שונאים אותו בגלל החלומות המטורפים שלו. אבל דווקא החלומות הללו מצילים אותם בסופו של דבר. זה כל הסיפור. מי שלא רוצים להטביל את החולצה שלו בדם - סימן שהוא לא לובש את כתונת הפסים. מיליון יהודים ביפן ומיליון יהודים בסין - זו צריכה להיות המטרה של היהדות במאה הבאה. זה החלום למאה הבאה במקום הציונות. ואז תהיה פריחה תרבותית של תרבות יהודית-מזרחית אמיתית.

- אתה יודע מה אומרים על הגברים האסיאתיים?

- תקשיבי, מבחינה סקסו-היסטורית, היהודים החוצפנים צריכים להזדווג עם תרבות מסודרת מהסוג הגרמני, כמו הזיווג היהודי הפנומנלי לעולם הגרמני לפני השואה, אבל אחת שעוד לא רצחה אותם. לכן יפן זו הגרמניה החדשה, הגרמניה של העתיד. היפנים יהפכו את היצירתיות היהודית לשיטתיות ויישמו דברים כמו הגרמנים, ואילו הסינים כבר יעתיקו מהיפנים, וככה מיליון יהודים ביפן יהיו ראש העולם, או ליתר דיוק השטריימל של העולם, כי יפן היא הכי מזרחית, אבל מנותקת מגוף העולם, ולכן היא הכובע של אירואסיה והכתר של העולם כולו.

- אבל ארה"ב היא בראש העולם, אנחנו הכי למעלה! ולכן היהודים כאן.

- לא, לא, זו טעות באוריינטציה. אתם הכי למטה. הרי זה שהצפון למעלה במפה זו מוסכמה קולוניאליסטית, שקיבעו ארצות הצפון. לפי המפה המקראית דווקא המזרח הוא מקדימה, ולכן קוראים לו קדם, ואילו הים המערבי מאחורה ולכן הים התיכון נקרא הים האחרון. ימינה זה תימנה, דרומה, ואילו השמאל זה הצפון, הסטרא אחרא. לכן צריך להתחיל להסתכל קדימה ולהתקדם, מעבר לערבים, מעבר לאיראנים, מעבר אפילו להודו ולהרי החושך, שזה האופק הכי רחוק שהישראלים רואים, להגיע למזרח הכי רחוק, הכי קדימה, הכי למעלה - לארץ השמש העולה. טוב חתלתולה, היה נחמד לבלות אתך את הלילה, אבל הגיע זמן קריאת שמע של שחרית. זה בדיוק הרעיון של הזוהר הקדוש, שמחכה לנו במזרח בסיום הלילה של הגלות החשוכה של השכינה. כי הגאולה, כמו הזריחה, באה מקדם - מהמקום גם הכי מתקדם וגם הכי קדמון, גם הכי עתידני וגם הכי מסורתי. וזה בדיוק הסוד של יפן, שהיא הכתר, הספירה הכי גבוהה - ולכן אליה צריך לעשות עלייה. והיפנים, אגב, לא עושים סקס (כי הם לא עושים "סקס"), ולשם אנחנו צריכים להתחבר. שתי התרבויות הכי עתיקות-חדשניות בעולם, היהודים והיפנים - נגד כל העולם. תעזבו כבר את האמריקאים המטומטמים.

חיי לילה


domain: culture

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>המלכה והעבד - תרבות וספרות - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/tarbut-vesifrut24" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/schulz.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

המלכה והעבד

כשהמוח יהיה מסוגל להחזיק פיצול קשב מלא, אז כבר לא תהיה האי סימטריה המינית. אובדן השליטה המיני המוחלט פירושו בצד השני שליטה מינית מוחלטת, ושניהם אסורים היום על פי חוק. החוק תמיד חייב את הגרעין של הרצון בתוך האונס, ותמיד מתנגד לגרעין של האונס בתוך הרצון

מאת: הגבר החדש

גאווה ודעת קדומה. אוטופורטרט - ברונו שולץ  (מקור)

את יודעת, יותר כיף להיות נשלט משולט, ולכן הנשים, שלהן הכוח המיני, הן הנשלטות. גבר שמביע חולשה, ויותר מזה רצון להיות חלש, מיד מאבד ממשיכתו. הצד החלש הוא זה שמרוכז בהתענגות, ואילו הצד החזק מרוכז בעינוג, ולכן ההתענגות שלו פחותה בהרבה. אין מה לעשות למוח יש מגבלות. כלומר בסופו של דבר, אי השוויון המיני נובע ממגבלה בכושר הריכוז המקבילי של המוח, וכשהמוח יהיה מסוגל להחזיק פיצול קשב מלא, אז כבר לא תהיה האי סימטריה המינית.

אובדן השליטה המיני המוחלט פירושו בצד השני שליטה מינית מוחלטת, ושניהם אסורים היום על פי חוק. החוק תמיד חייב את הגרעין של הרצון בתוך האונס, ותמיד מתנגד לגרעין של האונס בתוך הרצון. קרוב היום שבו המעשה ישפט נוירולוגית, מבפנים, וזה יהיה שיא מוסר הכוונות הקאנטיאני. מצבי מוח שונים יהיו מצבי פשע, כמו שמצבי מוח אחרים יהיו חוסר אחריות פלילית. כבר לא יהיה העניין של לא התכוונתי או כן התכוונתי, כי יהיה אפשר להתאים בין אחוז הכוונה באחוזים לאחוז העונש.

וזה יהיה סוף הויכוחים שנובעים מחוויה פנימית, החוויה הפנימית תהפוך לחוויה החיצונית. ואז אני אוכל להיות אישה, ואת תוכלי להיות גבר, כלומר אני אהיה לסבית בגוף של גבר, אישה שאוהבת נשים, ואת תהיי גבר בגוף של אישה, וגבר הומו, כי את אוהבת גברים, והזוגיות הסטרייטית תהיה נישואים של לסבית והומו.

תרבות וספרות