source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>פילוסוף כחול עמוק - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia3" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/bluebanana.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

פילוסוף כחול עמוק

האם הטופוגרפיה של המים והיבשה מנבאת את כיוון ההתפתחות הגיאוגרפי של התרבות - וכמה ממאפייניה הבסיסיים? מה תפקיד המשיכה לצבע הכחול בשמיים ברעיון האלוהים? למה היטלר לא הצליח להקים דת חדשה ואילו מרקס ופרויד היהודים הצליחו ליצור אידיאולוגיה עולמית? כיצד התת-המודע של פרויד יצר את הפסיכואנליזה? ומדוע אסור לפילוסוף להבין שמה שמניע אותו זה בננה? דף נוסף ממחברות הבננות

מאת: פילוסוף נתנייתי עם ראש כחול

תפקיד הכחול בהתפתחות המונותיאיזם - ויראו את אלהי ישראל ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר וכעצם השמים לטוהר  (מקור)

סרטים כחולים

טורקיה היא האשמה במלחמת האזרחים בסוריה, ובמידה מסוימת גם בעיראק, כי גנבה את המים מהפרת בסכר אטאטורק, להקמת פרויקט חקלאי חדש בשטחה על חשבון הפלאחים המסכנים במדינות סביבה, שמצבם הקשה הכריח אותם להגר לערים, ובבצורת הם רעבו, והמחסור במים הוביל למלחמה הפנימית. המשאב החסר ביותר בעולם איננו אנרגיה או אוכל, אלא מים, ומקומות המחסור במים הם שטחי המלחמות והטרור. לא שטחי האיסלם. לכן יש שקט יחסי בישראל לאחר פתרון משבר המים, והאביב הערבי הוא בכלל תופעה של בצורת. האדם מתוכנת גנטית ללכת למקום שבו יש מים, באמצעות החוש האסתטי שלו, והוא נהנה מהם בתגמול מוחי אפילו רק בראייה שלהם. לכן אנשים כל כך אוהבים לטייל במקורות מים, ומתעלפים מאגמים וממפלים, ואותו יצר גורם לכך שעד היום אנשים רוצים נוף לים, ושרוב עצום של העירוניות היא ליד מים, ושאנשים אוהבים ללכת לים ולטייל באירופה. אותו יצר גרם לאנשים לשוט באוניות, ופיתח את המסחר, וגם את ההתמכרות למקלחות ובכלל למים זורמים, כולל באקוודוקטים של האימפריה הרומאית. לכן העיצוב הכחול שולט בכל מיני אתרים כמו פייסבוק ואחרים, והעיניים הכחולות נחשבות הכי יפות. ואם הן בתוך מדבר בלונדיני, אז בכלל היופי מודגש כמו נווה מדבר (למרות שכנראה המשיכה לבלונד ולזהב גם היא מתוך המשיכה למים, לנוצץ). ההומו ספיינס באפריקה היה מתוכנת להימשך למים במיוחד, ולכן התפשט במהירות בעולם כולו, כולל למקומות מעבר לים אליהם לא הגיעו גזעים קודמים. ככה הגיע במהירות גם לאוסטרליה ולאמריקה. הפער בין האימפריות בעולם החדש לבין אלה בעולם הישן היה כאלפיים וחמש מאות שנים בודדות בלבד, למרות פיצול של כשלושים ושלוש אלף שנה, מאז הגעת האדם לאמריקה, שהיה ניתן לצפות בגללו לסטיית תקן יותר גדולה, ולפיגור נרחב יותר של האמריקות, המנותקות מהמסה הגדולה של האנושות. כיצד ניתן להסביר זאת? כי היו קשרים תרבותיים מזדמנים ביניהם והעברת ידע לכל אורך התקופה (ולא רק במעבר ברינג), כמו שניתן להבין מהמיתוס האצטקי על המתרבת הלבן הקדום, שיחזור כמשיח יום אחד, ששימש כפצצת זמן שגרם להם לקרוס בפני הספרדים. אבל הספרדים היו משמידים אותם בכל מקרה, במגיפות וברובים, זה רק היה לוקח יותר זמן, ולכן לא היה למקרה המיקרו-היסטורי השפעה מקרו-היסטורית, וגורלם נחרץ. יש קברים של שמים באמריקה הפרה-קולומביאנית, ככה שהיו אנשים שהגיעו לשם בטעות והעבירו ידע ומחלות. אחרת אחוזי המיתה היו אפילו יותר גבוהים. כל עוד השמיים היו כחולים אנשים נמשכו לעוף, אבל החלל השחור מפחיד אותם, ולכן לא רואים הרבה הרפתקנות ומשיכה של המין האנושי לשם, וגילוי החלל תקוע. תמונת החלל הכי מפורסמת היא של הכוכב הכחול עצמו מהירח, שגורמת לאנשים רק לרצות הביתה.

מדוע איטליה פעמיים?

מדוע איטליה הובילה פעמיים, גם ברומא וגם ברנסאנס? בד"כ המרכז נודד, אז מה יש באיטלקים (זה לא קרה למשל ליוונים או לעמים רבים אחרים, שהובילו פעם אחת בלבד). גיאוגרפית, כי איטליה היא המרכז של הים התיכון, וכששוב חזרו מהנסיגה של ימי הביניים, אז באותו שלב שוב איטליה היתה בעלת היתרון, ולא מאז. כלומר כי ההיסטוריה חזרה לאחור אז עברה באותו מקום פעמיים, וכשחזרה עוד יותר לאחור, בשיא ימי הביניים, אז היא חזרה אפילו למזרח התיכון, ולמסופוטמיה ופרס. ובשיא ימי הביניים עם הצלבנים היא חזרה לארץ ישראל ולירושלים. וכך גם המלחמה ביקרה בגרמניה שוב ושוב, בכל סיבוב, כי היא המרכז היבשתי של אירופה. כי מרכז יבשה מושכת מלחמות, כמו המונגולים, או נפוליאון (מזרחה), או עיראק ואיראן ובכלל המזרח התיכון והערבים, ומרכז אפריקה. ואילו מרכז בתוך ים מושך מסחר. אירופה היא היבשת הכי מפורצת, ולכן התקדמה הכי מהר, והמזרח התיכון הוא עם הכי הרבה נהרות גדולים, פרת חידקל יאור, שהם היו עורק המסחר העתיק. וזה לא סתם אירופה, אלא מערב אירופה, כמעט כל מדינה שם היתה בעלת חשיבות עולמית בתורה, כי המסחר היה כזה שהעלות שלו בים, בכל מרחק, היתה פחותה אפילו ממרחק קצר ביבשה (בעולם העתיק אם מעבירים תבואה יותר מ-80 ק"מ ביבשה זה לא כלכלי כי הבהמות אוכלות יותר מהתבואה שהן נושאות, ולכן עיר גדולה היתה חייבת להיות סמוכה למפרץ המים). זה כמו שמוח הוא מקופל כי הקליפה שווה הרבה יותר מהתוך, דווקא בגלל שהיא חצי מבודדת, אז אפשר לעבד בה אינפורמציה בצורה מסודרת, וככל שמתרחקים ממנה זה יותר קשה. לכן קו המים הוא הדבר הכי חשוב. בהתחלה התרבות מתפתחת לאורך נהר, ואחר כך לחוף ים: בתחילה בארכיפלג, כמו יוון וטרויה, ששם הכי מפורץ, ואח"כ בחצי אי כמו רומא וקרטגו, ששם הלשון יבשה הכי גדולה (ולכן כשהמסחר חזר ברנסאנס אז התרבות חזרה לאיטליה), ואח"כ באי גדול, כמו אנגליה ויפן, ובסוף ביבשת שלמה שהיא מוקפת אוקיינוסים, כמו אמריקה. כל פעם כמו בפרקטל המרחק גדל, אבל תמיד קו המים הוא הממשק התרבותי והמסחרי המרכזי ושם הערים הגדולות. כמו שכיום הממשק, האינטרנט, הוא הכי חשוב, במיוחד איפה שלכולם יש ממשק, כמו הפייסבוק, זה יותר מפורץ, וככל שטכנולוגיה יותר מפורצת ככה היא מנצחת. רשת האתרים היתה יותר מפורצת מהטלויזיה, ורשת המשתמשים אפילו יותר מפורצת ממנה.

מדוע איטליה פעמיים?

ההסבר היותר נכון הוא שאיפה שנמצאת קידמת הדת שם מתפתחת הקידמה. המיתולוגיה המצרית היתה מאוד טובה ביציבות, אבל אף פעם לא התפשטה מחוץ למצרים, היא היתה ממורכזת מדי, אבל המיתולוגיה היוונית היתה הרבה יותר מוצלחת, עם אלים אנושיים, ולכן פחות ממורכזת כמיתוס ואיפשרה התפשטות מבוזרת, והרומאים הצליחו בגלל שהעתיקו אותה, כנגד קורבנות האדם של הקרתגים. אבל ברגע שחזית הדת הנוצרית עברה לכנסייה המזרחית התדרדרה הכנסיה המערבית ואיטליה, ורק ברנסנס היא הפכה להיות שוב חזית הדת, המקום הכי מתקדם מבחינה דתית (לא חילונית!). ואח"כ ספרד היתה החזית (עם הרסטורציה, כולל האינקויזיציה), וברפורמציה הפרוטסטנטים והאנגלים היו הכי מתקדמים מבחינה דתית ולכן עלו, ואח"כ ארה"ב הפכה לאוונגרד הדתי וככה עלתה, וברית המועצות התמוטטה במהירות כי לא היתה בה דת, למרות שיכלה להפוך לאימפריה של מאות שנים. ובתקופה הקדומה שבה המזרח התיכון היה החזית הדתית אז שם צמחה הציביליזציה, וכשהערבים היו בחזית החדשנות הדתית אז הם כבשו את העולם. כלומר תסתכל איפה חזית הדת ותבין איפה תהיה הפריחה האנושית, זה המנבא, ולא דת מסויימת, ועדיין ארצות הברית היא המקום עם הכי הרבה חדשנות דתית בעולם. מה היתה החדשנות הדתית של איטליה שהביאה את הרנסאנס? שימוש בנצרות ליצירת מעמד-על חברתי בעל תוקף רב-לאומי ועל-מדינתי (האפיפיורות החילונית והמושחתת שממומנת בידי כל העולם הנוצרי) ושילוב מתקדם בין הנצרות לאומנות, במיוחד פיסול וציור, אבל גם שירה, כשפורץ הדרך היה דנטה (כמו ביוון עם הומרוס, שגם שם זה היה היתרון. וביהדות היתרון היה שילוב הדת עם הסיפורת בז'אנר הפרוזה, שהיה אוונגרד אז גם מבחינה דתית וגם מבחינה ספרותית). הנאציזם היה כשלון גדול כי לא היה דתי, ואם זה היה דת, הוא היה אחד הדתות הנפוצות בעולם. היטלר היה יכול ליצור מיתולוגיה שלמה, ולומר שהוא קיבל את דבר האל, וליצור גרסא נאצית של הנצרות, ולתת בשורה חדשה. אבל מכיוון שהוא לא היה אמן מוצלח, אלא קיטשי, הדת שלו היתה חסרה מספיק מימדים מיתיים, מיסטיים ורליגיוזיים, והעדיפה להיות פסאודו-מדע, וכך גם הקומוניזם. כלומר המדע הרס התפתחות של דתות אפשריות, לא מתוך עצמו, אלא בעצם זה שנביאים כמו היטלר ומרקס ופרויד, שבכל תקופה אחרת היו כמו מוחמד, ישו ומשה, לקחו אותו כמודל, ובכך הרעיונות שלהם נשללו מהמימד הדתי שלהם, והפכו לאידיאולוגיות שמתות בתוך עשרות שנים, בעוד לדתות יש טווח חיים של אלפי שנים, והן יודעות להתחדש ולהעמיד מתוכן נביאים חדשים. אבל דווקא הפסאודו-מדע נדבק לאב קדמון יחיד, כי המקור שלו הוא לא מלמעלה, אלא רק מהעבר, מהמייסד, וחסר המימד של הלמעלה, וניתן להתחבר רק לכיוון אחורה, והניוון מהיר. לעומת זאת דתות מתחדשות, כי תמיד אפשר להתחבר מחדש למעלה, דרך הנתיב של הדת הספציפית.

משה האיש

פרויד הוא מקור לא אכזב לדרשנויות, ואנשים עשו קריירה מלקחת כל מושג ומבנה ותופעה פסיכולוגית שלו ולהעתיק אותה לתופעה תרבותית, או אומנותית, או חברתית, או פילוסופית או אפילו כלכלית. למה זה מצליח? כי הדרשנות היא לגיטימית בתחום שנראה לאנשים כדתי, באופן לא מודע, ואת ההעתקים הללו רואים בהתפתחות כל הדתות. היה לפרויד אינסטינקט יהודי טוב להמציא מושגים כאלה, וכל מיני מבנים פרובוקטיביים ומיתוסים שערורייתיים. ולכן הקרבה המבנית הגדולה ביותר לפסיכולוגיה היא של הנצרות. הוא היה אמן בלקחת כל מיני רעיונות והלכי רוח מתקופתו ולהפוך אותם למיתוסים - כמו פאולוס. כי החילונים לא יכולים להסתדר בלי מימד דתי, אז הוא המציא את הפסיכולוגיה, והעתיק את משפחת השילוש למשפחה האמיתית, והחליף את הווידוי בפסיכואנליזה. זה יצר מסגרת שהיתה חסרה בחילוניות לטיפול בבעיות אישיות, שמסורתית היתה מסורה לדת. פעם על הבעיות שהיום הולכים בגללם לפסיכולוג היית הולך לכומר, ומכאן הדגש הגדול על סודיות המטופל, כתחליף לסודיות הכומר. הנצרות הסדירה את המיתוסים של המיניות, עד שהפסיכולוגיה לקחה את התפקיד. וזה כולל את המענה לאיך לחיות חיים טובים, שהיה חסר במדע, אז המציאו חלק דתי של המדע וקראו לו פסיכולוגיה, וזרקו לתוכו תפקידים מיותמים כמו הטיפול בנפש. וזו לגמרי חשיבה דתית שיש נפש וצריך לטפל בה. היהודיות של פרויד הפכה אותו לבעל החשיבה המתאימה לייסוד דתות. כי יהודי הוא אדם שחי במיתוס יצירתי, פורה, ולכן יכול ליצור מיתוסים, וכל זאת בלי להיות שרלטן, אלא להבין את יצירת המיתוסים כטבעית. לכן הוא היה איש הדת המוצלח ביותר במאה העשרים. ולכן מייסד הסיינטולוגיה, שהיה שרלטן אמיתי, הרגיש כל כך מאויים ממנו. הוא הבין שהוא המתחרה. יצירת המיתוס צריכה להיות לא מודעת, ולכן המדע היה חשוב לפרויד כדי להפריד בין המודע שלו כמגלה לתת מודע שלו כממציא. אסור לאומן להיות מודע למקורות יצירתו, אחרת היא תיבש ותהפוך לאידיאולוגיה. סופר שמבין את יצירתו עדיף שלא יכתוב ספר אלא יכתוב מאמר. תפיסת האמן כשולט באומנותו שליטה מופלאה מקורה באנשים שאינם מוכשרים למעשה האומנותי, למרות שיש להם עניין רב בו ושלל כשרונות אינטלקטואליים - המבקרים והחוקרים. לעיתים קרובות יהללו הללו כותב (למשל) כבעל שליטה מלאה בלשון או בעלילה, למרות שכל כותב שיש לו באמת שליטה כזו - אומנותו לא תשרוד. לתפיסה המוטעית הזו של השליטה יש תוצאות קשות בתחום התרבות, ובפרט כלפי כותבים חדשים שמושפעים ממנה, ובאים מתוך עמדת שליטה. מדובר באשלייה שנובעת מהחד פעמיות של הטקסט, שכאילו כל דבר בו הוא במקומו הנכון, אבל כך הוא בכל דבר חד פעמי. לא שמומלץ לכתוב מתוך חוסר שליטה, להפך, הנושא אמור לשלוט במחבר, ולא המחבר בנושא. הנושא מספק את השליטה. ספרות כותבים על נושא שלא ברור לך עצמך מלכתחילה, אבל יש לך עניין עמוק בו. וככל שאתה בעצמך מתחבט בו בכנות באמצעות הכתיבה, ולא מציג הצגות, ככה הספר יהיה יותר הרמוני. זוהי הרמוניה של הטבעי, של האורגני, ולא של המכני הנשלט, של הלא טבעי. ספר שנשלט על ידי אידיאולוגיה, רעיון, רגש, מיומנות, או אפילו אדם - הוא מוגבל. בספר טוב שולט משהו שהאמן בעצמו לא מבין. שייקספיר לא הבין על מה הוא כותב. ולא הבין את שייקספיר. וכך גם בדת טובה. פרויד לא היה פרויד בלי העיוורון העצום שלו, שהושג בזכות האיצטלה המדעית, כמו שכותב מסווה את נפשו באמצעות ההרחקה הספרותית, ודווקא בגלל שהיא מסתירה היא מעניינת, דווקא בגלל שהיא כיסוי יש בה סוד. אם כותב היה מעז או יכול לכתוב את הסוד במפורש זה לא היה מעניין, כמו השם המפורש. זה סוד שהוא בעצמו לא מבין או לא מסוגל להתמודד איתו. לרוב זה סוד ביוגרפי לא מעניין במיוחד, שהוא עניין לרכילות ספרותית, או לפסיכולוגיה. אנשים חלשים כותבים ספרות. אנשים חזקים מתמודדים. ואנשים בינוניים הולכים לפסיכולוג.

פילוסופיה של העתיד


text:
התדרדרות הארץ

שטריימל אדום שכתוב עליו: "לעשות את יהודה גדולה שוב"

הליצן היה אינסטיטוציה חשובה מאוד לשלטון בימי הביניים, כמו הנביא בעת העתיקה, או התפקיד המקורי של השטן בפמליה של מעלה - להפריע, עד לעת החדשה שבה החליפו אותו בסופר. רק שהסופרים הם אנשים יותר נפוחים מנביאים ויכולת הליצנות שלהם מוגבלת, וכשראש הממשלה מחפש לו ליצן ספרותי קשה לו למצוא. שלטון רציני עד אימה הוא הזוועה של המאה העשרים

מאת: ליצן רציני

“ridendo dicere severum” - אמור את הרציני באמצעות המצחיק (מקור)

חלמתי ששולחים אליי כמה שאלות אחרי מותי, כי העולם פספס אותי כשהייתי בחיים, ועכשיו מתחננים אם בבקשה אני רק אסכים לכמה שאלות בודדות, ממש קטנות, הבהרה בלבד, בלי להטריד את מנוחת העולמים של כבודו, אבי החולמים. וכל החוקרים של ספרות החלום הקדומה מטכסים עצה איך להוציא ממני פסקה קוהרנטית אחת, שבאמצעותה יהיה אפשר לפענח את כל השאר - כמו בשפה עתיקה שנכחדה. ובהתחלה הפרופסורים הנכבדים סוברים שצריך שאלות מתוחכמות שיחשפו את הכשלים שלי ויגלו את פנימיותי נגד רצוני, אבל אז זרם אחר במחקר העדכני טוען שדווקא את פנימיותי יש, והרבה יותר מדי, ומה שצריך כדי להבין זה דווקא את חיצוניותי. ואסכולה חתרנית בחקר הספרות החלומית מעלה את הטיעון הפרדוקסלי: תמיד שולחים לכותבים מראיינות יפות כדי לגרום להם לפלוט שטויות, כלומר את האמת, ואילו הוא - בכל החומרים ששרדו מאותה תקופה - תמיד אומר שטויות, אז אולי צריך לשלוח לו מפלצת? ולבסוף הם מבינים שהשאלות יחשפו יותר מדי על תקופתם, ואם הם ישלחו אותם לתקופתי זו תהיה חלימה שמגשימה את עצמה, ולכן צריך להמשיך לא לקרוא אותי ולא להתייחס ולגרש אותי מכל במה מכובדת - כדי שבסוף תצא ממני יצירה משמעותית שתעמוד במבחן הדורות.

ואז יום אחד בעתיד, אחרי שכבר ויתרו על גישה ישירה לחלום, מתפרסם מאמר מפתח של דוקטורנטית מבריקה שטוען שניתן לשאול אותי את השאלות בחלום עצמו - בלי לגרום נזק למציאות, ואז בבוקר כל השאלות שהגיעו מחוץ לחלום עצמו יעלמו לי מהראש, וישארו רק התשובות לדורות הבאים. ובראש הדף של טופס המבחן בחלום כתוב: שם:_______ ואני מבין שנכשלתי במבחן הדורות כבר בשאלה הראשונה. ואני אומר לבוחנת המבריקה מהעתיד שאני לא יודע לכתוב, וגם הקוראים לא יודעים לקרוא, אז אולי בשביל שני הצדדים עדיף מבחן בעל פה? והדוקטורנטית מסתכלת עלי כמו על מטריד מינית (או שאולי בעתיד יש חוקים נגד הטרדה רוחנית? אם כך אני בטח נחשב שם טיפוס של יוצר נאלח!). וכך המפלצת הזו מתחילה את מבחן הקבלה שלי לתרבות העתיד:

(שאלה נוקבת)
(תשובה כואבת): החולשה שלי, הזניחות, היא זו שעומדת במקור הפוריות, כמו במין. החלום יותר חלש מהמציאות כמו שהיהודים יותר חלשים מהגויים והחרדים יותר חלשים מהחילונים. אבל - זו בדיוק ההגדרה הגיאומטרית של הנקודה היהודית עוד מתקופת התנ"ך. ממלכת יהודה אמנם היתה ממוקמת פיזית בדיוק במרכז הכובד של המזרח הקדום, אבל משקלה היה זניח, כלומר היה כאן מרכז תרבותי עם הכי השפעות מהמערכת והכי פחות השפעה על המערכת, וזה כנראה היה הסוד שלו. המרכז החלש הוא הוא רעיון המונותיאיזם, כלומר לטעון שיש משהו מחוץ למציאות שהוא המרכז של כולה. ומרגע שהכוח האלוהי כשל בהווה, כי כאמור זו היתה ממלכה זניחה, חלה העתקה של הכוח מההווה (בו שלטו האלילים) אל העבר (הבריאה, המיתוסים המכוננים) ולבסוף - העתיד (הגאולה, הנבואות). המצב שבו היהודים הם החלשים והעמים מסביב שולטים הוא לא חידוש של הגלות, אלא משהו שהיה טבוע ביהדות מלידתה, ולכן היא הסתגלה כל כך טוב לגלות, שהיתה גילוי הטבע האמיתי שלה (בניגוד למרכזי תרבות שהיו גם מרכזי כוח - והתמוטטו תרבותית עם התמוטטות הכוח). חמור מכך - בתחילתה היה חסר בתפיסה היהודית המימד של העתיד, והיא היתה מושתתת על משה שעיגן את המימד של העבר, וגם הנבואות היו קצרות טווח, ולכן גם מבחינה ספרותית לא תפסו נפח. רק עם תחילת הנבואה הארוכה התפתח הרעיון של יום השם והגאולה, בהתפתחות מקבילה מבחינה רעיונית ומבחינה ספרותית. בתנ"ך, עצם הרעיון של אדם שמחבר ספר לא היה קיים לפני תחילת הנבואה בספר עמוס, ששם גם רואים לראשונה את הרעיון של אחרית הימים, רעיון שקשור לז'אנר, שנובע מהז'אנר והוא חלק מהז'אנר. יום אחד גם ז'אנר החלומות יזכה להכרה - ואתם מוזמנים לראות בזאת נבואה.

(שאלה אישית)
(תשובה רגשית): חכו חכו. תנועה משיחית נוצרת לא פעם טרם המשבר הסופי והקטסטרופה, תוך כדי התפתחותו. השבר של יהדות אירופה, יחד עם התשתית של משיחיות הגר"א, יצרו את התנועה המשיחית הציונית, עוד לפני השואה עצמה. גם שקיעת אירופה בסוף המאה ה-19 יצרה תהליך דומה טרם מלחמות העולם - הכוח של ארצות הברית הוא המימד המשיחי שבה, שאפיין את המתיישבים הראשונים, והפך לכוח המניע, עם הבהלה למערב, והחלום האמריקאי, והובלת העולם. השיטה הבבלית והאשורית היתה הגלייה של אליטות תרבותיות של הנכבשים דווקא לשולי האימפריה. כמו שאנחנו מכירים יהודים שהיגלו אותם, הם מתחברים לאליטה התרבותית במקום אליו הם הוגלו, שומרים על קשרים עם יהודים אחרים, ולכן הם יוצרים רשת תרבותית. כך היהדות של בית שני היא הכלאה בין היהדות המקורית לדת הפרסית - דת זרתוסטרא (רעיונות כמו הנשמה והחיים אחרי המוות וגן עדן והגיהנום ותחיית המתים, השדים ויצר הרע, הרחקות הנידה ומרכזיות הטהרה, ועוד), כפי שהיהדות כיום היא הכלאה בין המסורת היהודית למערבית. האימפריה הפרסית היא בדיוק כמו האימפריה האמריקאית - אימפריה שהאליטה שלה מחוברת בקשר בלתי נפרד לאליטה יהודית ויש בה סובלנות דתית ויכולת הכלה גדולה. לכן שתי האימפריות הללו הן שאיפשרו את החידוש של ממלכת יהודה, כי היה בהן מרכז שלטוני חזק שהוא מרכז תרבותי חלש. ולכן גם היתה בשתיהן משיחיות, שהיא תמיד פיצוי על מה שחסר בהווה, למשל אצל האמריקאים בנחיתותם התרבותית מול אירופה. אם המציאות שלי לא היתה כל כך חסרה - לא הייתי כותב חלומות.

(שאלה קנטרנית)
(תשובה עקרונית): אין דבר יותר רציני מחוסר רצינות (ולהפך), כמו שאין דבר יותר מציאותי מחלום, אז חבל שלא לוקחים אותי ברצינות. למה האמריקאים יותר רציניים? בגלל שכמו הפרסים הם לא רציניים. מה זה טרומפ? אחשוורוש שתופס נשים כרכוש, לא נרדם בלילה, ועושה פורים. בגלל שלא היה למלך ליצן, אז בחרו ליצן למלך. הליצן היה אינסטיטוציה חשובה מאוד לשלטון בימי הביניים, כמו הנביא בעת העתיקה, או התפקיד המקורי של השטן בפמליה של מעלה - להפריע, עד לעת החדשה שבה החליפו אותו בסופר. רק שהסופרים הם אנשים יותר נפוחים מנביאים ויכולת הליצנות שלהם מוגבלת, וכשראש הממשלה מחפש לו ליצן ספרותי קשה לו למצוא (והוא מסתפק בתחליף לא מצחיק). שלטון רציני עד אימה הוא הזוועה של המאה העשרים. אם להיטלר היה צ'פלין לא היתה שואה. כי היטלר מעולם לא הורה על השואה. זה הנאצים הגרמנים הייקים הפוצים שלקחו את מה שהוא אומר ברצינות. היטלר היה פנטזיונר. הוא לא היה מחובר למציאות וחי לחלוטין בעולם של דיבור ונאום בלבד, של שפה. הוא לא היה גורם נזק אם לא היו מחברים אותו לעולם המעשה, וככה גרר את העולם לתוך הפנטזיה המופרעת שלו, העברה אחד לאחד מהשפה לעולם. הרי הגויים תמיד אמרו "בלי יהודים", אבל מה זה אומר לגרש מילים? למחוק אותם, לשרוף, מְספרים לאנשים. זה מה שקורה כשלוקחים מילים ברצינות.

(שאלה לעגנית)
(תשובה חובבנית): השליטה חייבת איזון בחוסר שליטה. היחסים בין שלטון לליצן הם כמו היחסים בין המודע לתת מודע במוח, בין העירות לחלום. ומה שחושבים היום זה ששלטון צריך כל הזמן עיניים פקוחות. אם תפסו מישהו בעיוורון זה החטא הכי חמור. אז השלטון מפחד לעצום עין. ואז נוצרת מדינה בלי חלום. בלי פנטזיה. או עם פנטזיה אינפנטילית ברמה של ילד בן שלוש, כמו יותר כסף, או ביטחון, משהו ברמה הכי נמוכה, והכי רצינית (כן, רצינות זה רמה נמוכה מאוד של מציאות, לא גבוהה). לעומת זאת הפנטזיה של השלטון בישראל היתה צריכה להיות משהו כמו לכתוב ספרות מקרא חדשה, או להביא משיח טכנולוגי, או להתחבר למוח וירטואלי אלוקי, משהו הזוי לגמרי, ואז היית יכול להיות אומת סטארט-אפ רוחנית, לא סטארט-אפ של כסף (ובטחון), של יישומים הכי יישומיים של טכנולוגיה, אפליקציה. הרי טכנולוגיה זה יישום של מדע, ואפילקציה זה יישום של יישום, ובהמשך יהיה יישום של יישום של יישום - שקיעה מאוד חזקה לתוך עולם הכלים. אז נכון שאין היום נביאים, אבל חולמים יש. אי אפשר יותר לקחת את הנביאים ברצינות. רק שוטה וקטן. ואם אתם לא מפחדים משלטון רציני, חכו חכו מה יהיה לכם אם המחשבים ישארו רציניים. עוד תתגעגעו לשואה. מדינת ישראל היתה יכולה להיות מעצמה של חוסר רצינות בקנה מידה עולמי. הרי כשהגויים הסתכלו על ישראל בכבוד הם לא העריצו את הרצינות שלה, אלא את חוסר הרצינות, למשל החפיף והאלתור. אבל לאט לאט נשכח ההומור היהודי מהגלות, והיום זו מדינה כבדה כמו סבתא, שהדבר היחיד שנשאר לה מההומור זה חוצפה. לכן לדעתי, שהמדינה תלך לעזאזל. ומה שצריך לעשות זה לשוב לגלות. תנועה גדולה של הגירה מפה. לאן? לדעתי צריך לעבור ליפן.

(שאלה צודקת)
(תשובה מצטדקת): ליפנים אין חוש הומור אמיתי, דהיינו תפיסתי, ולא רק אינסטינקטיבי. ראית פעם קומדיה יפנית? הם לא יודעים לצחוק, רק לחייך. אני זוכר שפעם יפנים הגיעו לכותל וניסינו לבדוק אם אפשר להצחיק יפני. אני אומר לך מניסויים אמפיריים ביפנים: יפני - גם אם תדגדג אותו עם הציצית באוזן, אפילו תתקע לו בשופר בול לעור התוף - הדבר היחיד שהוא יעשה הוא יברח ויחייך. זה עם מופלא. הם יותר בוקים אפילו מהגרמנים. יהודים יכולים לעשות בלגן גדול ביפן. ליהודים יש שתי שיטות עבודה בעולם, שדרכן הם מצליחים למשוך את תשומת לב העולם הגדול למרות שהם מאוד קטנים - וזה להצטיין ולעצבן. שני הדברים חשובים, ולא היו עובדים אחד בלי השני. תרבויות לא מצליחות למשוך את תשומת לב העולם מעבר ל-200 שנה, ואילו היהדות מצליחה לשגע את העולם כבר 2000 שנה. אבל צריך להבין שאנחנו עומדים לפני אתגר תרבותי אדיר, כי מחשבים זה עם שמאוד קשה לעצבן, ומאוד קשה להצטיין מולם. לכן אנחנו צריכים להפוך למאוד-מאוד מעצבנים, בצורה שמשגעת מחשבים, לקראת העידן הבא. והמקום שבו האנשים הכי קרובים למחשבים זה יפן, ולכן צריך להתאמן עליהם. צריך להפוך לסוג של וירוס או תולעת תרבותית, איזה חרק, שישרוד את השואה התרבותית של עידן המחשב. והכי טוב (מניסיון) - זה להפוך לבדיחה. אם הסיסמא של התם היא רק בלי ליצנות, אז הסיסמא של החכם היא רק בלי רצינות.

(שאלה רצינית)
(תשובה לא רצינית): המחלוקת הכי עמוקה ביהדות ניתנת לניסוח כזה: איך יראה העולם המשיחי, שבו ימות החול יפכו לימות קודש, האם כמו שבת - דהיינו בחומריות טוטאלית יותר מזו הנגישה לנו כיום, במימד עמוק יותר בתוך עולם החומר - או כמו יום כיפורים - ברוחניות טוטאלית? בקטע האחרון ב-"צורת עתיד" כתוב שלא זה ולא זה, הוא יראה כמו פורים. אצל הפרסים השכרות לא היתה תקלה, אלא כל החלטה חשובה היתה צריכה להתקבל גם בשכרות, בגלל המימד הלא רציונלי של המציאות. בתרבויות אחרות החלום של השליט יצר את הנגישות הזו, כמו יוסף שמפרש את חלום פרעה, או הנביא שחולם בשביל המלך. עם מלך רציונלי האימפריה היתה מתפרקת - רק אחשוורוש השיכור היה יכול לשלוט ב-127 מדינות בממשל הפדרלי. אז נכון שיש אצל טרומפ איזה גוי אנטישמי המן. אבל מה שצריך להתפלל זה שהחתן שלו יהיה מרדכי, ושהבת שלו תהיה אסתר, כי הוא מאוהב בבת שלו, ככה הוא אמר. כתוב במדרש שאסתר היתה בסתר אשתו של מרדכי, ש-"לקחה לו לבת" פירושו שלקח אותה לו בסוד לבית (לאישה), והיתה בוגדת באחשורוש בחשאי והולכת ושוכבת עם מרדכי. תחשבי איזה סיכון זה! ומה שבמדרש הוא בסתר בסוף בעולם הוא בגלוי. אני זוכר שאחרי שטרומפ נבחר כמעט נחנקתי - כי לא יכולתי להפסיק לצחוק במשך שלושה ימים ושלושה לילות (גם בחלומות צחקתי). פורים זה גאולה שהיא ערבוב הרבה יותר גדול בין חומר לרוח ממה שיש בעולם כיום, עירבול אינסופי של העולם. שבת היא חזרה לעונג שבשיא של הבריאה, לפני החטא בגן עדן, וכיפור הוא חזרה למצב לפני הבריאה - ללא אפשרות חטא. רק פורים הוא לא חזרה אחורה אלא עתיד אמיתי, שבו החטא והצדיקות מתערבבים אחד בשני לבלי היכר.

(שאלה לא רצינית)
(תשובה רצינית): אני לא מבין מה את רוצה ממנו, הוא גוי! בואי נזכור שהשליטים הרומאים שהיו הכי רעים ליהודים וגרמו לחורבן היו אלה הנאורים והרציונליים: פומפיוס, טיטוס, הדריאנוס (ובחנוכה אנטיוכוס). כל עוד שלטו ברומא פסיכים גמורים, היה שלום רומאי והיה טוב ליהודים. הורדוס, שאול, המלכים הכי גדולים, סבלו מסכיזופרניה פרנואידית. לדוד המלך היתה הפרעת אישיות גבולית, שדווקא בגללה השם אהב אותו, ושלמה סבל מהתמכרויות, במיוחד למין. ההתייחסות של התקשורת לטיפוסים משוגעים היא הדיכוי של המודע את התת מודע, מי כמוני יודע. בעצם יש כאן שאלה האם רק הנאו-קורטקס ישלוט בחברת העתיד, כשכל המוחות יאוחדו למוח אחד גדול, או התת מודע הקולקטיבי. התרבות מתחילה לחשוב על האדם האידיאלי כסוג של מחשב רציונלי, והיהדות ההלכתית חושבת על אלוהים כסוג של שרת שמחשב את הכל, כך שלכל אחד יגיע שכר ועונש בהתאם למאזן העבירות והמצוות שלו, בחישוב שבן אנוש לא מבין רק בגלל שעוצמת החישוב של אדם לא מספיק גבוהה, ולא מסיבה עמוקה יותר. אצלם, אלוהים אף פעם לא הולך לישון, ולא חולם, ולא ברור בכלל למה הוא היה צריך לנוח מהבריאה בשבת - שימשיך לעבוד!

(שאלה חשובה)
(תשובה עלובה): נו, זו בדיוק השנאה המפורסמת של המוסר למגוון האנושי, ולכן לספרות. יש אנשים שונים ומשונים, שהם לא כמו שבן אדם צריך להיות, ולא מתנהגים כמו שצריך להתנהג, ולא חושבים כמו שצריך לחשוב. אחד מהם הוא נשיא ארה"ב. מעבר להתנגדות למדיניות, זו שנאה לאישיות שלו, לסוג הזה של בן אדם, שמה לעשות, הוא מאוד אמריקאי. ומה לעשות, כולנו סוגים של בני אדם, ויקום מי שאין שונאים אותו (אני בוודאי אמשיך לשכב במיטה). אולי המוסריים מוכנים לתת לבן אדם כזה לחיות, אבל חס וחלילה שיהיה בעמדה ייצוגית, שיהיה לו מה לומר. השאלה שתמיד שואלים: האם אני הייתי מתנהג ככה? ואם לא, הרי שהשני לא בסדר. הרי אני לא הייתי שותה לשוכרה, אני לא הייתי משתתפת במסיבת סקס. יש כאן חוסר הכרה במגוון האישיותי והנוירולוגי של המין האנושי, גם אצל המתלוננות וגם אצל קורבנות התלונות וגם אצל המתלוננים על קורבנות התלונות וגם אצל הקורבנות של התלונות על הקורבנות, וחוסר הכרה גורר חוסר לגיטימציה. פשוט תצאי מנקודת הנחה שבני אדם הם משוגעים, שהם לא זוכרים מה היה ומה לא היה ותמיד מצדיקים את עצמם לא משנה מה, ותמיד חושבים שאחרים לא צודקים לא משנה מה. ובעיקר מאוד אוהבים להתלונן ועוד יותר להתקרבן ויותר מזה לנקום ועוד יותר מזה להרגיש מוסריים ולקבל הון חברתי, שזה מונח מכובס חילוני-רציונלי לרדיפת הכבוד בלשון חז"ל, שמוציאה את האדם מן העולם. הרי כל החילונים נוהגים, בניגוד אליי שלא למדתי נהיגה, והם כבר עשרים שנה נוהגים ולא לומדים מה שטרמפיסט לומד אחרי עשרים דקות: כל השאלה מי צדיק וצודק ומי בן זונה ובן מוות קשורה רק לאם הוא ברכב שלך או ברכב שלו. לכן המוסר לעולם לא יחליף את הדת. כי החטאים - הם בינך לבינו ויש עליהם כפרה בכיפור. ואילו המוסר - הוא רשע אמיתי. המצאה שטנית. כי המוסר הוא נרקיסיסטי - הכלל הכללי של מה שצריך להיות זה לפי מה שאתה היית רוצה, שזה העיוות החילוני של מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך. כלומר אתה הוא מידת המוסר לכולם. אחד עיגול שחור. מה נכנס לו לראש להיות כזה? אם ניקח את המוסר שלו - כולכם מרובעים לבנים. ואם ניקח את המוסר הנאור של האור שלכם הרי שהוא חושך חשוך. לכן במלחמת בני האור בבני החושך - אני בוחר בחושך.

(שאלה מפתיעה)
(תשובת המאה): צריך להילחם בהגמוניה של הנוירולוגיה הנורמטיבית - האדם הנוירו-טיפיקאלי שמדכא את כל המגוון הנוירולוגי האנושי, והאפשרי בכלל, גם הלא אנושי. זו הנוירו-ארכיה, שהמקדש שלה זה האקדמיה. שם מדכאים כל חשיבה לא רציונלית או חלומית, בפרקטיקות של התנשאות והשפלה. הספרות כיום נשלטת בידי הנוירוארכיה. פסיכי זה מילה גסה, שאנחנו צריכים לעשות לה ריקליימינג. משתמשים במונחים כמו קליפת המוח החדשה, או קליפת המוח הקדמית, כדי לדכא ולשלוט בשאר החלקים במוח, שהם כביכול "ישנים" או "מאחורה", ומדירים אותם ממוקדי קבלת ההחלטות, הניהול, ולפעמים גם הזיכרון. למחשבות מהחלק האחורי או התחתון של המוח יש תקרת זכוכית. ולתקרה הזאת קוראים הערות. בעצם נעשה כאן מהלך מתוחכם. העיניים הם מקדימה, כי לכאורה העיניים הפקוחות הם המובילות. אבל המידע מהעיניים עובר ישירות לקליפת המוח האחורית דווקא, שמשועבדת לקליפה הקדמית, ועסוקה בעיבוד של כל המידע הזה עבורה. אלה המעמדות הנמוכים של המוח, שעל גבי הניצול שלהם הקליפה הקדמית פנוייה לחשיבה. אבל בחלום כשהעיניים סגורות, אז מתרחשת דמוקרטיזציה של המוח, זה כמו יום המנוחה, ואז הפועלים פתאום פותחים בחשיבה יצירתית, כל חלק במוח יכול להתחיל דימוי או חשיבה. ומזה הנוירוארכיה הכי מפחדת, ולכן מדחיקה הכול. כלומר השאלה היא איזה חברת מוח עתידית אנחנו רוצים? האם כשכל העולם יהפוך לרשת חשיבה אחת החברה תהיה היררכית, וחלק ידכאו את האחרים וישתמשו בהם כמשאבים חישוביים, כשהפועלים הם עצמם אמצעי הייצור, שזו התפתחות הניכור הכי לא אנושית שניתן. או שנחיה ברשת חשיבה מבוזרת, נמרוד באליטה של "החשיבה הגבוהה", ובשיח ה"רציונליות" הדכאני שלה, שמדכא את היכולת להגיד שטויות. בחברה שלנו כיום - אסור לומר שטויות. זה דיכוי אדיר. וזה שמנהיג העולם החופשי יכול להרשות לעצמו לומר שטויות באמצע הלילה - זה שחרור אדיר.

(שאלה מעריצה)
(תשובה מצוצה): שליט משוגע זה שליט שאיתו מפחדים להתעסק - ומצד שני הוא גם מרתק. זה אביזר חובה לכל אימפריה, ובדיוק בגלל זה צריך גם אלוהים ליקום. אלוהים משוגע זה אלוהים שמפחדים להתעסק איתו. וזה בדיוק מה שהופך אותו לאלוהים, זה שהוא לא צפוי. הכי לא צפוי - זו ההגדרה המתמטית של אלוהים, שעליה בנויה ההוכחה המתמטית המודרנית לקיום האל. בגלל זה נבואה אנושית היא בלתי אפשרית. החישוב שלא ניתן לרדוקציה על ידי חלק ממנו הוא חישוב שתמיד יפתיע כל חלק במערכת שלו שינסה לחזות אותו. זה כמו שאמן לא יודע מה הוא יצייר לפני שהוא מצייר. חוסר הוודאות היא מין הילה כזאת שמסביב לכל חלקיק חומרי, שנותנת לו את הקיום שלו, אחרת הוא היה קורס לנקודה מתמטית. וכמו במכניקת הקוונטים, ככה גם בפוליטיקה, חוסר הוודאות סביב גורם הכוח היא מוטת הכנפיים של הכוח, מה שתלוי בשליטתו ובמיוחד - בחוסר שליטתו. אם אתה צפוי ופועל כמו מכונה אין לך כוח, גם אם אתה ענק וחזק אתה גלגל שיניים גדול, כמו במכניקה ניוטונית. הכוח של אימפריה זה הגודל שלה כפול הנכונות להזיז אותו, וזה בדיוק סוג הכוחנות שגורם לשלום. תגובה משוגעת, לא ליניארית, לא רציונלית, הכאוס הפנימי בליבת קבלת ההחלטות, שאדם לא יודע מה הוא בעצמו יחליט, מה הוא יכתוב בעוד מילה, כשהכתיבה יותר חכמה ממך, כשהחלום יודע עליך יותר ממך... טוב, אני באמת לא יודע איך לסיים את המשפט הזה.

(שאלה קשה)
(תשובה טיפשה): זה חלק מהמחיר של האסוציאציה. מי שמתחיל רק משפטים שהוא יודע איך יסיים אותם... עדיף שלא יכתוב כלום.

חיי לילה

domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>שטריימל אדום שכתוב עליו: "לעשות את יהודה גדולה שוב" - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor29" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/trump.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

שטריימל אדום שכתוב עליו: "לעשות את יהודה גדולה שוב"

הליצן היה אינסטיטוציה חשובה מאוד לשלטון בימי הביניים, כמו הנביא בעת העתיקה, או התפקיד המקורי של השטן בפמליה של מעלה - להפריע, עד לעת החדשה שבה החליפו אותו בסופר. רק שהסופרים הם אנשים יותר נפוחים מנביאים ויכולת הליצנות שלהם מוגבלת, וכשראש הממשלה מחפש לו ליצן ספרותי קשה לו למצוא. שלטון רציני עד אימה הוא הזוועה של המאה העשרים

מאת: ליצן רציני

“ridendo dicere severum” - אמור את הרציני באמצעות המצחיק  (מקור)

חלמתי ששולחים אליי כמה שאלות אחרי מותי, כי העולם פספס אותי כשהייתי בחיים, ועכשיו מתחננים אם בבקשה אני רק אסכים לכמה שאלות בודדות, ממש קטנות, הבהרה בלבד, בלי להטריד את מנוחת העולמים של כבודו, אבי החולמים. וכל החוקרים של ספרות החלום הקדומה מטכסים עצה איך להוציא ממני פסקה קוהרנטית אחת, שבאמצעותה יהיה אפשר לפענח את כל השאר - כמו בשפה עתיקה שנכחדה. ובהתחלה הפרופסורים הנכבדים סוברים שצריך שאלות מתוחכמות שיחשפו את הכשלים שלי ויגלו את פנימיותי נגד רצוני, אבל אז זרם אחר במחקר העדכני טוען שדווקא את פנימיותי יש, והרבה יותר מדי, ומה שצריך כדי להבין זה דווקא את חיצוניותי. ואסכולה חתרנית בחקר הספרות החלומית מעלה את הטיעון הפרדוקסלי: תמיד שולחים לכותבים מראיינות יפות כדי לגרום להם לפלוט שטויות, כלומר את האמת, ואילו הוא - בכל החומרים ששרדו מאותה תקופה - תמיד אומר שטויות, אז אולי צריך לשלוח לו מפלצת? ולבסוף הם מבינים שהשאלות יחשפו יותר מדי על תקופתם, ואם הם ישלחו אותם לתקופתי זו תהיה חלימה שמגשימה את עצמה, ולכן צריך להמשיך לא לקרוא אותי ולא להתייחס ולגרש אותי מכל במה מכובדת - כדי שבסוף תצא ממני יצירה משמעותית שתעמוד במבחן הדורות.

ואז יום אחד בעתיד, אחרי שכבר ויתרו על גישה ישירה לחלום, מתפרסם מאמר מפתח של דוקטורנטית מבריקה שטוען שניתן לשאול אותי את השאלות בחלום עצמו - בלי לגרום נזק למציאות, ואז בבוקר כל השאלות שהגיעו מחוץ לחלום עצמו יעלמו לי מהראש, וישארו רק התשובות לדורות הבאים. ובראש הדף של טופס המבחן בחלום כתוב: שם:_______ ואני מבין שנכשלתי במבחן הדורות כבר בשאלה הראשונה. ואני אומר לבוחנת המבריקה מהעתיד שאני לא יודע לכתוב, וגם הקוראים לא יודעים לקרוא, אז אולי בשביל שני הצדדים עדיף מבחן בעל פה? והדוקטורנטית מסתכלת עלי כמו על מטריד מינית (או שאולי בעתיד יש חוקים נגד הטרדה רוחנית? אם כך אני בטח נחשב שם טיפוס של יוצר נאלח!). וכך המפלצת הזו מתחילה את מבחן הקבלה שלי לתרבות העתיד:

(שאלה נוקבת)
(תשובה כואבת): החולשה שלי, הזניחות, היא זו שעומדת במקור הפוריות, כמו במין. החלום יותר חלש מהמציאות כמו שהיהודים יותר חלשים מהגויים והחרדים יותר חלשים מהחילונים. אבל - זו בדיוק ההגדרה הגיאומטרית של הנקודה היהודית עוד מתקופת התנ"ך. ממלכת יהודה אמנם היתה ממוקמת פיזית בדיוק במרכז הכובד של המזרח הקדום, אבל משקלה היה זניח, כלומר היה כאן מרכז תרבותי עם הכי השפעות מהמערכת והכי פחות השפעה על המערכת, וזה כנראה היה הסוד שלו. המרכז החלש הוא הוא רעיון המונותיאיזם, כלומר לטעון שיש משהו מחוץ למציאות שהוא המרכז של כולה. ומרגע שהכוח האלוהי כשל בהווה, כי כאמור זו היתה ממלכה זניחה, חלה העתקה של הכוח מההווה (בו שלטו האלילים) אל העבר (הבריאה, המיתוסים המכוננים) ולבסוף - העתיד (הגאולה, הנבואות). המצב שבו היהודים הם החלשים והעמים מסביב שולטים הוא לא חידוש של הגלות, אלא משהו שהיה טבוע ביהדות מלידתה, ולכן היא הסתגלה כל כך טוב לגלות, שהיתה גילוי הטבע האמיתי שלה (בניגוד למרכזי תרבות שהיו גם מרכזי כוח - והתמוטטו תרבותית עם התמוטטות הכוח). חמור מכך - בתחילתה היה חסר בתפיסה היהודית המימד של העתיד, והיא היתה מושתתת על משה שעיגן את המימד של העבר, וגם הנבואות היו קצרות טווח, ולכן גם מבחינה ספרותית לא תפסו נפח. רק עם תחילת הנבואה הארוכה התפתח הרעיון של יום השם והגאולה, בהתפתחות מקבילה מבחינה רעיונית ומבחינה ספרותית. בתנ"ך, עצם הרעיון של אדם שמחבר ספר לא היה קיים לפני תחילת הנבואה בספר עמוס, ששם גם רואים לראשונה את הרעיון של אחרית הימים, רעיון שקשור לז'אנר, שנובע מהז'אנר והוא חלק מהז'אנר. יום אחד גם ז'אנר החלומות יזכה להכרה - ואתם מוזמנים לראות בזאת נבואה.

(שאלה אישית)
(תשובה רגשית): חכו חכו. תנועה משיחית נוצרת לא פעם טרם המשבר הסופי והקטסטרופה, תוך כדי התפתחותו. השבר של יהדות אירופה, יחד עם התשתית של משיחיות הגר"א, יצרו את התנועה המשיחית הציונית, עוד לפני השואה עצמה. גם שקיעת אירופה בסוף המאה ה-19 יצרה תהליך דומה טרם מלחמות העולם - הכוח של ארצות הברית הוא המימד המשיחי שבה, שאפיין את המתיישבים הראשונים, והפך לכוח המניע, עם הבהלה למערב, והחלום האמריקאי, והובלת העולם. השיטה הבבלית והאשורית היתה הגלייה של אליטות תרבותיות של הנכבשים דווקא לשולי האימפריה. כמו שאנחנו מכירים יהודים שהיגלו אותם, הם מתחברים לאליטה התרבותית במקום אליו הם הוגלו, שומרים על קשרים עם יהודים אחרים, ולכן הם יוצרים רשת תרבותית. כך היהדות של בית שני היא הכלאה בין היהדות המקורית לדת הפרסית - דת זרתוסטרא (רעיונות כמו הנשמה והחיים אחרי המוות וגן עדן והגיהנום ותחיית המתים, השדים ויצר הרע, הרחקות הנידה ומרכזיות הטהרה, ועוד), כפי שהיהדות כיום היא הכלאה בין המסורת היהודית למערבית. האימפריה הפרסית היא בדיוק כמו האימפריה האמריקאית - אימפריה שהאליטה שלה מחוברת בקשר בלתי נפרד לאליטה יהודית ויש בה סובלנות דתית ויכולת הכלה גדולה. לכן שתי האימפריות הללו הן שאיפשרו את החידוש של ממלכת יהודה, כי היה בהן מרכז שלטוני חזק שהוא מרכז תרבותי חלש. ולכן גם היתה בשתיהן משיחיות, שהיא תמיד פיצוי על מה שחסר בהווה, למשל אצל האמריקאים בנחיתותם התרבותית מול אירופה. אם המציאות שלי לא היתה כל כך חסרה - לא הייתי כותב חלומות.

(שאלה קנטרנית)
(תשובה עקרונית): אין דבר יותר רציני מחוסר רצינות (ולהפך), כמו שאין דבר יותר מציאותי מחלום, אז חבל שלא לוקחים אותי ברצינות. למה האמריקאים יותר רציניים? בגלל שכמו הפרסים הם לא רציניים. מה זה טרומפ? אחשוורוש שתופס נשים כרכוש, לא נרדם בלילה, ועושה פורים. בגלל שלא היה למלך ליצן, אז בחרו ליצן למלך. הליצן היה אינסטיטוציה חשובה מאוד לשלטון בימי הביניים, כמו הנביא בעת העתיקה, או התפקיד המקורי של השטן בפמליה של מעלה - להפריע, עד לעת החדשה שבה החליפו אותו בסופר. רק שהסופרים הם אנשים יותר נפוחים מנביאים ויכולת הליצנות שלהם מוגבלת, וכשראש הממשלה מחפש לו ליצן ספרותי קשה לו למצוא (והוא מסתפק בתחליף לא מצחיק). שלטון רציני עד אימה הוא הזוועה של המאה העשרים. אם להיטלר היה צ'פלין לא היתה שואה. כי היטלר מעולם לא הורה על השואה. זה הנאצים הגרמנים הייקים הפוצים שלקחו את מה שהוא אומר ברצינות. היטלר היה פנטזיונר. הוא לא היה מחובר למציאות וחי לחלוטין בעולם של דיבור ונאום בלבד, של שפה. הוא לא היה גורם נזק אם לא היו מחברים אותו לעולם המעשה, וככה גרר את העולם לתוך הפנטזיה המופרעת שלו, העברה אחד לאחד מהשפה לעולם. הרי הגויים תמיד אמרו "בלי יהודים", אבל מה זה אומר לגרש מילים? למחוק אותם, לשרוף, מְספרים לאנשים. זה מה שקורה כשלוקחים מילים ברצינות.

(שאלה לעגנית)
(תשובה חובבנית): השליטה חייבת איזון בחוסר שליטה. היחסים בין שלטון לליצן הם כמו היחסים בין המודע לתת מודע במוח, בין העירות לחלום. ומה שחושבים היום זה ששלטון צריך כל הזמן עיניים פקוחות. אם תפסו מישהו בעיוורון זה החטא הכי חמור. אז השלטון מפחד לעצום עין. ואז נוצרת מדינה בלי חלום. בלי פנטזיה. או עם פנטזיה אינפנטילית ברמה של ילד בן שלוש, כמו יותר כסף, או ביטחון, משהו ברמה הכי נמוכה, והכי רצינית (כן, רצינות זה רמה נמוכה מאוד של מציאות, לא גבוהה). לעומת זאת הפנטזיה של השלטון בישראל היתה צריכה להיות משהו כמו לכתוב ספרות מקרא חדשה, או להביא משיח טכנולוגי, או להתחבר למוח וירטואלי אלוקי, משהו הזוי לגמרי, ואז היית יכול להיות אומת סטארט-אפ רוחנית, לא סטארט-אפ של כסף (ובטחון), של יישומים הכי יישומיים של טכנולוגיה, אפליקציה. הרי טכנולוגיה זה יישום של מדע, ואפילקציה זה יישום של יישום, ובהמשך יהיה יישום של יישום של יישום - שקיעה מאוד חזקה לתוך עולם הכלים. אז נכון שאין היום נביאים, אבל חולמים יש. אי אפשר יותר לקחת את הנביאים ברצינות. רק שוטה וקטן. ואם אתם לא מפחדים משלטון רציני, חכו חכו מה יהיה לכם אם המחשבים ישארו רציניים. עוד תתגעגעו לשואה. מדינת ישראל היתה יכולה להיות מעצמה של חוסר רצינות בקנה מידה עולמי. הרי כשהגויים הסתכלו על ישראל בכבוד הם לא העריצו את הרצינות שלה, אלא את חוסר הרצינות, למשל החפיף והאלתור. אבל לאט לאט נשכח ההומור היהודי מהגלות, והיום זו מדינה כבדה כמו סבתא, שהדבר היחיד שנשאר לה מההומור זה חוצפה. לכן לדעתי, שהמדינה תלך לעזאזל. ומה שצריך לעשות זה לשוב לגלות. תנועה גדולה של הגירה מפה. לאן? לדעתי צריך לעבור ליפן.

(שאלה צודקת)
(תשובה מצטדקת): ליפנים אין חוש הומור אמיתי, דהיינו תפיסתי, ולא רק אינסטינקטיבי. ראית פעם קומדיה יפנית? הם לא יודעים לצחוק, רק לחייך. אני זוכר שפעם יפנים הגיעו לכותל וניסינו לבדוק אם אפשר להצחיק יפני. אני אומר לך מניסויים אמפיריים ביפנים: יפני - גם אם תדגדג אותו עם הציצית באוזן, אפילו תתקע לו בשופר בול לעור התוף - הדבר היחיד שהוא יעשה הוא יברח ויחייך. זה עם מופלא. הם יותר בוקים אפילו מהגרמנים. יהודים יכולים לעשות בלגן גדול ביפן. ליהודים יש שתי שיטות עבודה בעולם, שדרכן הם מצליחים למשוך את תשומת לב העולם הגדול למרות שהם מאוד קטנים - וזה להצטיין ולעצבן. שני הדברים חשובים, ולא היו עובדים אחד בלי השני. תרבויות לא מצליחות למשוך את תשומת לב העולם מעבר ל-200 שנה, ואילו היהדות מצליחה לשגע את העולם כבר 2000 שנה. אבל צריך להבין שאנחנו עומדים לפני אתגר תרבותי אדיר, כי מחשבים זה עם שמאוד קשה לעצבן, ומאוד קשה להצטיין מולם. לכן אנחנו צריכים להפוך למאוד-מאוד מעצבנים, בצורה שמשגעת מחשבים, לקראת העידן הבא. והמקום שבו האנשים הכי קרובים למחשבים זה יפן, ולכן צריך להתאמן עליהם. צריך להפוך לסוג של וירוס או תולעת תרבותית, איזה חרק, שישרוד את השואה התרבותית של עידן המחשב. והכי טוב (מניסיון) - זה להפוך לבדיחה. אם הסיסמא של התם היא רק בלי ליצנות, אז הסיסמא של החכם היא רק בלי רצינות.

(שאלה רצינית)
(תשובה לא רצינית): המחלוקת הכי עמוקה ביהדות ניתנת לניסוח כזה: איך יראה העולם המשיחי, שבו ימות החול יפכו לימות קודש, האם כמו שבת - דהיינו בחומריות טוטאלית יותר מזו הנגישה לנו כיום, במימד עמוק יותר בתוך עולם החומר - או כמו יום כיפורים - ברוחניות טוטאלית? בקטע האחרון ב-"צורת עתיד" כתוב שלא זה ולא זה, הוא יראה כמו פורים. אצל הפרסים השכרות לא היתה תקלה, אלא כל החלטה חשובה היתה צריכה להתקבל גם בשכרות, בגלל המימד הלא רציונלי של המציאות. בתרבויות אחרות החלום של השליט יצר את הנגישות הזו, כמו יוסף שמפרש את חלום פרעה, או הנביא שחולם בשביל המלך. עם מלך רציונלי האימפריה היתה מתפרקת - רק אחשוורוש השיכור היה יכול לשלוט ב-127 מדינות בממשל הפדרלי. אז נכון שיש אצל טרומפ איזה גוי אנטישמי המן. אבל מה שצריך להתפלל זה שהחתן שלו יהיה מרדכי, ושהבת שלו תהיה אסתר, כי הוא מאוהב בבת שלו, ככה הוא אמר. כתוב במדרש שאסתר היתה בסתר אשתו של מרדכי, ש-"לקחה לו לבת" פירושו שלקח אותה לו בסוד לבית (לאישה), והיתה בוגדת באחשורוש בחשאי והולכת ושוכבת עם מרדכי. תחשבי איזה סיכון זה! ומה שבמדרש הוא בסתר בסוף בעולם הוא בגלוי. אני זוכר שאחרי שטרומפ נבחר כמעט נחנקתי - כי לא יכולתי להפסיק לצחוק במשך שלושה ימים ושלושה לילות (גם בחלומות צחקתי). פורים זה גאולה שהיא ערבוב הרבה יותר גדול בין חומר לרוח ממה שיש בעולם כיום, עירבול אינסופי של העולם. שבת היא חזרה לעונג שבשיא של הבריאה, לפני החטא בגן עדן, וכיפור הוא חזרה למצב לפני הבריאה - ללא אפשרות חטא. רק פורים הוא לא חזרה אחורה אלא עתיד אמיתי, שבו החטא והצדיקות מתערבבים אחד בשני לבלי היכר.

(שאלה לא רצינית)
(תשובה רצינית): אני לא מבין מה את רוצה ממנו, הוא גוי! בואי נזכור שהשליטים הרומאים שהיו הכי רעים ליהודים וגרמו לחורבן היו אלה הנאורים והרציונליים: פומפיוס, טיטוס, הדריאנוס (ובחנוכה אנטיוכוס). כל עוד שלטו ברומא פסיכים גמורים, היה שלום רומאי והיה טוב ליהודים. הורדוס, שאול, המלכים הכי גדולים, סבלו מסכיזופרניה פרנואידית. לדוד המלך היתה הפרעת אישיות גבולית, שדווקא בגללה השם אהב אותו, ושלמה סבל מהתמכרויות, במיוחד למין. ההתייחסות של התקשורת לטיפוסים משוגעים היא הדיכוי של המודע את התת מודע, מי כמוני יודע. בעצם יש כאן שאלה האם רק הנאו-קורטקס ישלוט בחברת העתיד, כשכל המוחות יאוחדו למוח אחד גדול, או התת מודע הקולקטיבי. התרבות מתחילה לחשוב על האדם האידיאלי כסוג של מחשב רציונלי, והיהדות ההלכתית חושבת על אלוהים כסוג של שרת שמחשב את הכל, כך שלכל אחד יגיע שכר ועונש בהתאם למאזן העבירות והמצוות שלו, בחישוב שבן אנוש לא מבין רק בגלל שעוצמת החישוב של אדם לא מספיק גבוהה, ולא מסיבה עמוקה יותר. אצלם, אלוהים אף פעם לא הולך לישון, ולא חולם, ולא ברור בכלל למה הוא היה צריך לנוח מהבריאה בשבת - שימשיך לעבוד!

(שאלה חשובה)
(תשובה עלובה): נו, זו בדיוק השנאה המפורסמת של המוסר למגוון האנושי, ולכן לספרות. יש אנשים שונים ומשונים, שהם לא כמו שבן אדם צריך להיות, ולא מתנהגים כמו שצריך להתנהג, ולא חושבים כמו שצריך לחשוב. אחד מהם הוא נשיא ארה"ב. מעבר להתנגדות למדיניות, זו שנאה לאישיות שלו, לסוג הזה של בן אדם, שמה לעשות, הוא מאוד אמריקאי. ומה לעשות, כולנו סוגים של בני אדם, ויקום מי שאין שונאים אותו (אני בוודאי אמשיך לשכב במיטה). אולי המוסריים מוכנים לתת לבן אדם כזה לחיות, אבל חס וחלילה שיהיה בעמדה ייצוגית, שיהיה לו מה לומר. השאלה שתמיד שואלים: האם אני הייתי מתנהג ככה? ואם לא, הרי שהשני לא בסדר. הרי אני לא הייתי שותה לשוכרה, אני לא הייתי משתתפת במסיבת סקס. יש כאן חוסר הכרה במגוון האישיותי והנוירולוגי של המין האנושי, גם אצל המתלוננות וגם אצל קורבנות התלונות וגם אצל המתלוננים על קורבנות התלונות וגם אצל הקורבנות של התלונות על הקורבנות, וחוסר הכרה גורר חוסר לגיטימציה. פשוט תצאי מנקודת הנחה שבני אדם הם משוגעים, שהם לא זוכרים מה היה ומה לא היה ותמיד מצדיקים את עצמם לא משנה מה, ותמיד חושבים שאחרים לא צודקים לא משנה מה. ובעיקר מאוד אוהבים להתלונן ועוד יותר להתקרבן ויותר מזה לנקום ועוד יותר מזה להרגיש מוסריים ולקבל הון חברתי, שזה מונח מכובס חילוני-רציונלי לרדיפת הכבוד בלשון חז"ל, שמוציאה את האדם מן העולם. הרי כל החילונים נוהגים, בניגוד אליי שלא למדתי נהיגה, והם כבר עשרים שנה נוהגים ולא לומדים מה שטרמפיסט לומד אחרי עשרים דקות: כל השאלה מי צדיק וצודק ומי בן זונה ובן מוות קשורה רק לאם הוא ברכב שלך או ברכב שלו. לכן המוסר לעולם לא יחליף את הדת. כי החטאים - הם בינך לבינו ויש עליהם כפרה בכיפור. ואילו המוסר - הוא רשע אמיתי. המצאה שטנית. כי המוסר הוא נרקיסיסטי - הכלל הכללי של מה שצריך להיות זה לפי מה שאתה היית רוצה, שזה העיוות החילוני של מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך. כלומר אתה הוא מידת המוסר לכולם. אחד עיגול שחור. מה נכנס לו לראש להיות כזה? אם ניקח את המוסר שלו - כולכם מרובעים לבנים. ואם ניקח את המוסר הנאור של האור שלכם הרי שהוא חושך חשוך. לכן במלחמת בני האור בבני החושך - אני בוחר בחושך.

(שאלה מפתיעה)
(תשובת המאה): צריך להילחם בהגמוניה של הנוירולוגיה הנורמטיבית - האדם הנוירו-טיפיקאלי שמדכא את כל המגוון הנוירולוגי האנושי, והאפשרי בכלל, גם הלא אנושי. זו הנוירו-ארכיה, שהמקדש שלה זה האקדמיה. שם מדכאים כל חשיבה לא רציונלית או חלומית, בפרקטיקות של התנשאות והשפלה. הספרות כיום נשלטת בידי הנוירוארכיה. פסיכי זה מילה גסה, שאנחנו צריכים לעשות לה ריקליימינג. משתמשים במונחים כמו קליפת המוח החדשה, או קליפת המוח הקדמית, כדי לדכא ולשלוט בשאר החלקים במוח, שהם כביכול "ישנים" או "מאחורה", ומדירים אותם ממוקדי קבלת ההחלטות, הניהול, ולפעמים גם הזיכרון. למחשבות מהחלק האחורי או התחתון של המוח יש תקרת זכוכית. ולתקרה הזאת קוראים הערות. בעצם נעשה כאן מהלך מתוחכם. העיניים הם מקדימה, כי לכאורה העיניים הפקוחות הם המובילות. אבל המידע מהעיניים עובר ישירות לקליפת המוח האחורית דווקא, שמשועבדת לקליפה הקדמית, ועסוקה בעיבוד של כל המידע הזה עבורה. אלה המעמדות הנמוכים של המוח, שעל גבי הניצול שלהם הקליפה הקדמית פנוייה לחשיבה. אבל בחלום כשהעיניים סגורות, אז מתרחשת דמוקרטיזציה של המוח, זה כמו יום המנוחה, ואז הפועלים פתאום פותחים בחשיבה יצירתית, כל חלק במוח יכול להתחיל דימוי או חשיבה. ומזה הנוירוארכיה הכי מפחדת, ולכן מדחיקה הכול. כלומר השאלה היא איזה חברת מוח עתידית אנחנו רוצים? האם כשכל העולם יהפוך לרשת חשיבה אחת החברה תהיה היררכית, וחלק ידכאו את האחרים וישתמשו בהם כמשאבים חישוביים, כשהפועלים הם עצמם אמצעי הייצור, שזו התפתחות הניכור הכי לא אנושית שניתן. או שנחיה ברשת חשיבה מבוזרת, נמרוד באליטה של "החשיבה הגבוהה", ובשיח ה"רציונליות" הדכאני שלה, שמדכא את היכולת להגיד שטויות. בחברה שלנו כיום - אסור לומר שטויות. זה דיכוי אדיר. וזה שמנהיג העולם החופשי יכול להרשות לעצמו לומר שטויות באמצע הלילה - זה שחרור אדיר.

(שאלה מעריצה)
(תשובה מצוצה): שליט משוגע זה שליט שאיתו מפחדים להתעסק - ומצד שני הוא גם מרתק. זה אביזר חובה לכל אימפריה, ובדיוק בגלל זה צריך גם אלוהים ליקום. אלוהים משוגע זה אלוהים שמפחדים להתעסק איתו. וזה בדיוק מה שהופך אותו לאלוהים, זה שהוא לא צפוי. הכי לא צפוי - זו ההגדרה המתמטית של אלוהים, שעליה בנויה ההוכחה המתמטית המודרנית לקיום האל. בגלל זה נבואה אנושית היא בלתי אפשרית. החישוב שלא ניתן לרדוקציה על ידי חלק ממנו הוא חישוב שתמיד יפתיע כל חלק במערכת שלו שינסה לחזות אותו. זה כמו שאמן לא יודע מה הוא יצייר לפני שהוא מצייר. חוסר הוודאות היא מין הילה כזאת שמסביב לכל חלקיק חומרי, שנותנת לו את הקיום שלו, אחרת הוא היה קורס לנקודה מתמטית. וכמו במכניקת הקוונטים, ככה גם בפוליטיקה, חוסר הוודאות סביב גורם הכוח היא מוטת הכנפיים של הכוח, מה שתלוי בשליטתו ובמיוחד - בחוסר שליטתו. אם אתה צפוי ופועל כמו מכונה אין לך כוח, גם אם אתה ענק וחזק אתה גלגל שיניים גדול, כמו במכניקה ניוטונית. הכוח של אימפריה זה הגודל שלה כפול הנכונות להזיז אותו, וזה בדיוק סוג הכוחנות שגורם לשלום. תגובה משוגעת, לא ליניארית, לא רציונלית, הכאוס הפנימי בליבת קבלת ההחלטות, שאדם לא יודע מה הוא בעצמו יחליט, מה הוא יכתוב בעוד מילה, כשהכתיבה יותר חכמה ממך, כשהחלום יודע עליך יותר ממך... טוב, אני באמת לא יודע איך לסיים את המשפט הזה.

(שאלה קשה)
(תשובה טיפשה): זה חלק מהמחיר של האסוציאציה. מי שמתחיל רק משפטים שהוא יודע איך יסיים אותם… עדיף שלא יכתוב כלום.

חיי לילה


domain: philosophy

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>הפילוסוף מגלה את אמריקה - פילוסופיה של העתיד - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/filosofia2" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/flagusa.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

הפילוסוף מגלה את אמריקה

מיטב החוקרים של אסכולת נתניה עמלים על פענוח "מחברות הבננות", והפעם פענוח של דף נוסף - בנושא אמריקה והמהפך הקופרניקאי הצפוי של הבינה המלאכותית. האם הבינה המלאכותית תשאף לראות את העולם שלא דרך משקפי האדם, או דווקא להפך, תאמץ את האדם עצמו כמשקפיים דרכם נראה העולם? על המקבילה הפילוסופית של גילוי אמריקה - בדומה למקבילה הפילוסופית של המהפכה הקופרניקאית

מאת: פילוסוף נתנייתי דגול

המוח הדגול: אמריקה כאימפריית בננות  (מקור)

כיצד לשמור על חידוש תרבותי

מדוע גרמניה ומזרחה עד רוסיה הם מרכז המוזיקה הקלאסית, ואילו איטליה, הולנד, צרפת וספרד הם מרכז הציור, ואילו בארצות הדוברות אנגלית הציור והמוזיקה אינם מפותחים באותה מידה כמו ביבשת, ולעומת זאת המהפכה התעשייתית קרתה בארצות דוברות האנגלית? הספרויות, מטבען של לשונות לאומיות, מתחלקות בין כל השפות. נראה שהמוזיקה הקלאסית פורחת יותר תחת שלטון אוטוקרטי, ומכאן דעיכתה כיום, כי היא מבטאת תחושות גדולות וכובד ומצריכה ביצועים רבי משתתפים, ובצורתה הקיצונית ביותר, הוואגנרית, היה לה קשר לפאשיזם. הציור, לעומת זאת, קשור מאוד לקשרי מסחר ולסוחרים עשירים, ולכן נדד מאיטליה להולנד לספרד, ובסוף נמשך למרכז הכובד ביניהם בצרפת, אך מדוע הוא לא התקרב לאנגליה? הקשר שלו לקתוליות? אבל הולנד. על כורחינו נשנה את תפיסתינו. אומנויות ותחומי תרבות הם רשתות, עם מרכזים, למעשה הם תרבויות על לאומיות. אבל נראה שהתפתחותם קשורה לתורי זהב בארצות מסויימות, כמו הספרות והמוזיקה הקלאסית הרוסית, או המוזיקה הקלאסית באוסטריה, או הפילוסופיה בגרמניה, או הרנסאנס באיטליה. כלומר חידוש הוא בזמן, והרציפות היא במרחב. ההתפוצצות של מרכז חדשנות חדש איננה רציפה בזמן, ולעומת זאת מיקום המרכז איננו מקום מנותק מהרשת. כלומר התנאים הטובים לתור זהב הם רצף גיאוגרפי או רשתי לתור זהב קודם, כלומר התפשטות של התרבות הישנה למקום חדש. לכן אין להתפלא שהתרבות היהודית המונותאיסטית נוצרה ממעבר משפחה או עם למקום חדש, ומכאן ההתחדשות המתמדת של העם היהודי בגלות - שוב ושוב מעבר של תרבות ישנה למקום חדש. לכן הסיבה הטובה ביותר למסע לחלל או לעולמות וירטואליים הוא החידוש התרבותי. התרבות האנושית תגיע לתור זהב מדהים במעבר לירח ולמאדים - הם יהיו האמריקות החדשות.

בניית אמריקה חדשה

כיצד יתכן שהמהפכה האמריקאית פרצה מייד לאחר מלחמת שבע השנים - שבה אנגליה הצילה את האמריקאים מהצרפתים, וניצחה אותם עבורם, בדמה ובכספה, ונכנסה לחוב עצום עקב כך, אחרי שיצאה למלחמה בגללם - וכל זאת בגלל עניינים מינוריים, חסרי פרופורציה בגודלם הכלכלי, ומוצדקים מבחינת מצב האימפריה (כגון מס הבולים, ששילמו כל האנגלים מלבד האמריקאים)? המהפכה האמריקאית נחשבת לשאלה היסטורית קשה רק בגלל שההיסטוריה נכתבת ביד המנצחים. לכן קשה להודות שמה שהביא לערכי החירות היה נצלנות (לאחר שהוסר האיום האמריקאים סירבו לשלם את המחיר כמו כולם, וכבר לא היה להם סיבה) וניצול (הזדמנות בה אנגליה חלשה ומרוששת). כשקוראים את האידיאולוגיה הטהורה שבה הוצדק מעשה מביש זה, רואים בבירור את המנגנון שבו ככל שהמעשה מכוער ואופורטוניסטי יותר, כך יש צורך לכסותו (גם מעיני עצמך) ולהצדיקו באידיאלים יפים ועקרוניים יותר. כעומק חוסר ההצדקה האנושית כך גובה הצדקה אידיאולוגית. האירוניה ההיסטורית היא שדווקא צביעות זו יצרה את אתוס החירות האמריקאי וערכי החירות. היה צורך במהלך חסר האידיאלים ביותר ליצירת הדבר האידיאלי ביותר. אמריקה מומחית בלהפוך צביעות לאמונה בצביעות ולבסוף לתמימות, ולכן הצליחה להפוך תהליך הסיאוב הטבעי, ולכן היא עולם חדש. המנגנון הזה איפשר גם את העבדות (עוד "פרדוקס" של היסטוריונים של שלילת החירות בערש החירות), שבזכותה אמריקה הפכה למדינת מהגרים רב-לאומית רב-תרבותית - בזכות השחורים הגיעו היהודים. באמריקה הלטינית לא היה מנגנון כזה, והסיאוב רק הלך והעמיק. ההבדל הוא המנגנון הפסיכולוגי של הפרוטסטנטיות, של הונאה עצמית לתוך תמימות מחודשת, לעומת הקתוליות שהיא הונאת האל, שמגבירה את פיכחון האדם, ולכן יוצרת סיאוב הולך ומעמיק.

אמריקה כעתיד הדתי

הנצרות היא דת הדיסוננס הקוגניטיבי, בעוד האיסלאם היא דת השלמות הקוגניטיבית, שאיננה טבעית לחשיבה האנושית, ולכן היא שטיפת מוח. היהדות התחילה ללא מרכיב קוגניטיבי, ולכן ניגשה לקוגנטיביות בזהירות אינסופית, באמצעות החוק, והפכה לעיון קוגניטיבי מתמשך. הצלחת הדיסוננס באנושות היא הגדולה ביותר, והיא שאיפשרה את עליית הקפיטליזם והמודרניות והעולם הוירטואלי. ככל שיש פער רחב יותר בין המציאות לחשיבה ככה מתאפשרת יותר קידמה, וככל שיש יכולת ליצור פערים גדולים בתוך החשיבה עצמה, ולהתנתק מהאורגניות של העולם, שזו חווית הצייד-לקט. הדת היא המכשיר המרכזי שניתק את הטבעי מהעל-טבעי. המונותאיזם היה פריצת דרך גדולה, ברימום האל, והפרוטסטניות היתה ניתוק בתוך הדת עצמה, קריאה דתית של העולם שהיא קרועה מכל מסורת. השלב הבא יהיה יצירתיות דתית שלוחת רסן, שהיא תאפשר את העתיד, ולא הקריעה הטוטאלית של החילוניות, שהיתה רק שלב בקריעה. קריעה לגזרים מבפנים יותר חזקה ורדיקלית מהתנתקות חד פעמית מהעבר, רחוקה ככל שתהיה (והחילוניות בהחלט השיגה התקדמות במרחק לאורך המאות, זה צירה העיקרי, עד שהתנתקה מהמסה המרכזית של האנושות, שתמיד תישאר דתית. עיקר הכוח של החילוניות היה שינוי הדתיות, בשינוי המערכת מבחוץ, כחלוץ שלעולם לא יהיה חלק מהמחנה, וזו הטרגדיה שלה).

אמריקה הקפקאית (תוספת בשכבת בננות מאוחרת)

אצל קפקא, הסינתזה הופיעה בהתחלה, ורק אחר כך התזה והאנטי תזה, כי הכיוון התהליכי אצלו הפוך. הנרטיב שלו נע לא אל הפתרון וההתרה אלא אל חוסר הפתרון, שהוא אינו רק הסתבכות מופלגת בכמותה אלא בעיקר חוסר אפשרות לפתרון. בנרטיב הקלאסי יש פתרון הכרחי לחידה שרק מסתירה את הפתרון מהקורא - וההכרחיות של הפתרון זהו היפה, ומה שמכוער זה חוסר פתרון-הכרחי (דאוס אקס מכינה הוא הפתרון הכי לא הכרחי, אפילו אנטי הכרחי, ולכן הכי מכוער). ואילו כאן יש כאן חוסר-פתרון הכרחי - חידה מהותית - שזהו היפה בה (מה שמכונה בחוסר הבנה, שמנסה ליצור פתרון מלאכותי - אבסורד). לכן, מבין שלושת הרומנים של קפקא, דווקא הראשון הוא האחרון. מה שהיה אמור להיות אוטוביוגרפיה אלטרנטיבית שלו (במובן של היסטוריה אלטרנטיבית) - "אמריקה" (או "האדם שנעלם") - היא הכיוון השלישי הניצב לתזה ולאנטי תזה של המשפט והטירה (בהם היחס בין האדם למערכת הופכי). כיוון זה יוצא מאירופה אל עבר העתיד, ומהמלכוד היהודי אל העתיד היהודי, כי אמריקה היא כידוע לא מקום אלא זמן העתיד. אבל אצל קפקא העתיד שונה מזה של הנאורות, ואין בו היחלצות אלא הילכדות, אך העתיד גם שונה מזה של ביקורת הנאורות, כי אין בו רק הילכדות אלא גם התקדמות. התנועה קדימה ומערבה - תוך כדי הסתבכות חוזרת, האשמה חוזרת, התדרדרות חוזרת (התמות הרגילות ברומנים ה-"קודמים") - אבל תוך כדי תנועה, אמנם מפחיתה את עוצמת המלכוד, אבל לוכדת את הכזב שבהבטחה (שבכל זאת מניעה קדימה! - כלומר אופטימיות ומגוחכות ותמימות ורמייה כמנוע האמריקאי החיובי, בניגוד לשליליות המעכלת האירופית, שהחלה לבקר גם את הקידמה עצמה). קפקא בעצמו פותה בידי משרתת והרומן הוא החיים המדומיינים שלו במקרה שהיה באמת מתפתה עד הסוף ושוכב איתה, נאלץ לנדוד לאמריקה, ונחלץ מאירופה שלפני השואה - אל הקידמה. זהו דמיון של ההיחלצות הקפקאית הבלתי אפשרית בהתממשותה! ולכן במובן הזה זהו מצב מתקדם יותר משני הרומנים האחרים בצלילה הקפקאית לעומק הפתרון הבלתי אפשרי. קפקא רואה את העתיד כמין גלגל של מירוץ עכברים, שמשלב את הרדיפה מידי סמכות (המשפט) ואת הרדיפה אחריה (הטירה) במעגלים מתחלפים שמניעים את האדם קדימה. העכבר לכוד בהתקדמותו, אבל לא במלכודת עכברים (המשפט), או במבוך עכברים בחיפוש אחרי הגבינה (הטירה). אז מה המשמעות הדתית של "אמריקה"? המשפט הוא דת הדין, שהוא צד החוק ביהדות - כמו למשל בימים נוראים, בהם הוא נכתב (שהקצנתו הפתולוגית היא האסלאם - דת החרב). במשפט האדם נרדף בידי היראה. לעומתו, הטירה היא דת החסד, שהוא צד המיסטיקה ביהדות בו האדם רודף אחרי האל - כמו למשל בקבלה (והקצנתו הפתולוגית היא הנצרות - דת הלב). ואילו הכיוון השלישי, אמריקה, היא צד התפארת במובן הקבלי, הסינתזה הניצבת לקו המנגיד חסד לדין. כיצד תיראה דת כזו? כיצד דמיין קפקא את ההיחלצות היהודית מבין הפטיש (המשפט) לסדן (הטירה) - שסופם ההיסטורי היה השואה? מה היתה ההצעה הקונסטרוקטיבית שלו, כשעוד היה צעיר ובריא יותר? מה בעצם היתה האלטרנטיבה (שלא היתה יכולה להתממש)?

האמונה באמונה בניגוד לאמונה בדבר לכשעצמו

אמריקה היא אימפריה שממנה תפרוץ דת חדשה, כפי שהנצרות פרצה מהאימפריה הרומית הרב-תרבותית, ודווקא בזכות הפערים שבה. ככל שיכולת ההונאה העצמית תלך ותשתכלל וככל שהאדם יגיע לדיסוננסים יותר חמורים - כך כמו במוזיקה תפרוץ ממנו תפיסה דתית חדשנית, שתוכל לשלב בין עולם הטכנולוגיה לעולם האדם - ובין פילוסופיה לבננה. לכן זו תהיה דת שתקפה גם לבינה המלאכותית או לבינה העל אנושית, בניגוד לדתות ההומנו-צנטריות, ובניגוד להומניזם החילוני, שהוא אף פרימיטיבי מהן (במובן הזה). הפתרון יהיה לקחת את הבעיה - השרירותיות שבדתות העבר, ותפיסתן כיחסי כוח בידי החשיבה הביקורתית - וכמו בביקורת של קאנט: להפוך את הביקורת על ראשה. הדת החדשה תאמר שזה אכן כך, אבל השלילי הוא דווקא חיובי. זו תהיה שיא היכולת להחזיק דיסוננס. דווקא השרירותיות של העבר - היא זו שמחלצת אותנו משאלת השרירותיות: למה דווקא תרבות כזו ולא אחרת? פשוט בגלל שזו התרבות שהיתה בעבר, ועל כך אין חולקים. דווקא בגלל היותם של יחסי הכוח המקום ממנו צמחנו - זה מה שהופך אותם לחיוביים, כמו ילד שאוהב את הוריו ומכבד אותם מעצם העובדה השרירותית שהם הוריו. כלומר זו תהיה דתיות מסדר שני, שסוגדת לתרבות עצמה - ולעבר שלה עצמה דווקא כי הוא עבר, במקום להסתכל עליו כעבר שזמנו עבר. במקום לסגוד לאלוהים - לסגוד לרעיון האלוהים ולהתפתחותו בהיסטוריה של הרעיונות. במקום להאמין בנצרות - להאמין באמונה בנצרות בתרבות הנוצרית. האמונה בתרבות, בניגוד לאמונה בדת, כשהיא אמונה בתרבות כדת - דומה לדתיות של היוונים. היחס שלהם לאליליהם היה תרבותי מאמין, לא תרבותי חילוני, אבל גם לא דתי מאמין. לכן גם על הבינה המלאכותית לסגוד לתרבות - פשוט כי זו התרבות שהצמיחה אותה. האדם הוא אולי קוף לעומת המחשב, אבל הוא עדיין אבא שלו. ההונאה העצמית שכרוכה באמונה מלאכותית כזאת תתאים לבינה המלאכותית ולאדם המלאכותי שהולך ומתפתח מול עינינו באמריקה. זו תהיה חילוניות מקסימלית ודתיות מקסימלית בכפיפה אחת ולא טבעית כלל. מצד אחד, אפס אמונה בתקפות המסורת בפני עצמה, ומצד שני, אמונה מוחלטת בתקפות המסורת רק בגלל היותה מסורת. המלכודת בין כפיית החוק (רצון החוק) לכמיהה לחוק (רצון בחוק) מתאיינת כאשר היחס הישיר לחוק הופך ליחס מסדר שני (חוק הרצון) - מחויבות לחוק שכרוכה באי אמונה בו, ומדלגת מן העובדתי (מה שהיה) לנורמטיבי (מה שצריך להיות) ומן העבר לעתיד. ההיסטוריה הופכת לתיאולוגיה האם הבינה המלאכותית תהיה הגיונית ולוגית יותר מהאדם, או להפך, דווקא בגלל מלאכותיותה תוכל להחזיק דיסוננסים קוגנטיביים שהאדם לא מסוגל? לפיכך, האם היא תוכל להאמין בדתות, פילוסופיות ואמונות שהאדם לא מסוגל להאמין בהם? מכיוון שאין עדיפות לרגע ההווה על פני רגעי העבר (והעתיד), הרגע הנכון היחיד להסתכל ממנו קדימה אל העתיד הוא דווקא רגע הבראשית, דרך כל מהלך התפתחות העבר כולו, ולהמשיך את התפתחות זו - ולא ליצור שבר ציביליזטורי חילוני.

פילוסופיה של העתיד


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>היריון - אחרית הלילות - עיגול שחור - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/acharit-halelot6" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/herayon.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css"><link rel="stylesheet" href="alata.css">
התדרדרות הארץ

היריון

מאת:

(מקור)

השועה

חלמתי שאני גבר ואני בהיריון ואני לא יודע איך להסתיר את זה. אני מפסיק ללכת לעבודה, ויושב כל היום מתחת לשמיכה ושם את המחשב עלי שאשתי לא תראה, ואוכל ואוכל והיא מתלוננת שאני מגדל כרס, בחייה שאני נראה כמו אישה בהיריון. לילה אחד זה מתחיל לצאת, אבל מכיוון שאין לו מאיפה לצאת הוא חופר וקורע בתוכי ואני מרגיש את הדימום בתוכי הוא בגודל של אבטיח, ואני מפחד שהוא יסרס אותי, ולוקח את הסכין היפני וחותך בניתוח קיסרי, והוא קופץ החוצה על המקלדת, ומתחיל להתפתל ויוצאות שטויות על המסך, ואולי זו שפה שאני לא יכול לפענח? ואשתי מתעוררת ואני אומר שהשאירו לנו את החתול המקומט והמדמם הזה ליד הדלת ונתתי לו חלב אבל אני לא רוצה לגעת בו ולכן הוא על המחשב. והיא מתחילה לצעוק שזה תינוק ואנחנו מצלצלים למשטרה, אבל אין אף תינוק שנעדר, אבל גם אשתי לא רוצה לגעת ביצור הזה, ולכן הוא גדל על המחשב, ומדי פעם אנחנו שופכים לו חלב על המסך והוא מלקק אותו ומגרגר. אשתי אומרת שהוא כמו ברווז שחושב שהמחשב זה אמא שלו, ואני אומר לכי תדעי מה היה לפני 9 חודשים. והוא נורא אוהב את הלבן של המסך, ובחושך אני חושב שזה כמו לקרוא בספר הזוהר. והוא כל כך חכם שהוא יודע להקליד עם הרגליים. ואני אומר לאשתי הילד הזה כל כך חכם אבל כל כך בודד חייבים להביא לו חיית מחמד, אם נביא לו כלב הוא יאכל אותו, אם נביא חתול הוא ישתה לו את החלב, נביא לו משהו באמצע משהו חכם נביא לו שועל. והשועל יותר טיפש מחכם, כל היום מאכילים אותו ענבים, והילד דורך על המקלדת והכול תוססס מהחיידקים מהטינופת והם ביחד משתכרים מהיין, כבר לא רוצים חלב. בצחוק היינו קוראים לצמד חמד הזה קין והבל. ויום אחד השועל גדל, כבר אין מה לעשות, הוא הגיע לגיל שצריך לעשות ממנו שטריימל. והתינוק צורח צורח רוצח רוצח לאיפה אתם לוקחים את אח שלי? ואנחנו אומרים שאח שלו כבר גדול, והוא הולך לגן עדן של שועלים. והתינוק בוכה גם אני רוצה ללכת לגן עדן. גם אני רוצה ללכת לגן. והוא בוכה בלילות אחי איפה אתה, ואין לנו לב לומר לו. אומרים הוא תכף יחזור, בטח הילד ישכח. ובאמת הילד שוכח. ולילה אחד אני רואה שהתינוק מחפש באינטרנט גן עדן. ומיד אני סוטר לו, עוד פעם אחת וזה יהיה הסוף שלך. ובבוקר התינוק נעלם. ואני רואה על המסך ערך ויקיפדיה: שטריימל. בעברית: מזנבת. שנים עוברות, ואנחנו שומעים על חרדי אחד גדול ושחור שמתחיל להשתלט על העולם. ואומרים שהוא כל כך שחור, שאף אחד לא ראה אותו, חוץ מקצה השטריימל. והוא חכם נורא, ונראה לכולם שהפעם זה זה, והוא באמת ישתלט על כל העולם. ועובר מארץ לארץ, ומתקרב לארץ. והחרדי הזה גזר להרוג את כל השועלים. ומחיר השטריימל מזנק לשמים. וכולם שואלים למה, מה הוא רוצה. ואומרים שהוא רוצה לעשות שטריימל ענק לכל כדור הארץ, שימיס את הקוטב ויהפוך את אשכנז למקום חם ומחניק כמו אפריקה, אבל חשוך ושחור לגמרי. ואחרים אומרים שזה רק סמל מיסטי, שהחלל מקיף את העולם, והוא בכלל רוצה לשים שטריימל על כיפת הסלע או להפוך את מכה לעיגול שחור. ואחרים אומרים שהוא שם שטריימל במקום כתר, לספר תורה, ויש לו אלפי טילים שהראשים שלהם מכוסים בשטריימל. ואחרים אומרים שהוא רוצה לכסות בשטריימל על כל ראש גבעה ועל כל עץ רענן, ומגלים בסוד מפחיד שכשמשה עלה להר סיני בראש ההר הוא ראה - שטריימל. ואחרים אומרים ששמים שטריימלים קטנים על העיניים ורואים רק שחור, ואחרים אומרים שזה לאף היהודי, ויש נשים שמתכסות בשטריימלים במקומות המוצנעים, ואחרים מגרשים יונים ומכסים את הביצים בשטריימלים קטנים, ונשרים חוטפים שטריימלים מראשים קרחים כדי לקנן בהם, ולילדים עושים מהם כתר לשיניים מעל לחורים, ואפילו לכוחות הביטחון יש שטריימלים על הסירנות שמהבהבים באור שחור, ויש לו צבא של מכוניות מירוץ עם צמיגים משטריימלים שנוסעות בשקט בשבת, ובינתיים השועלים נכחדים ונרצחים בהמוניהם. ואז החרדי מגיע לארץ, ויורד מהמטוס שטריימל ענק בגודל של חדר, שמגיע עד למטה ומטאטא את הרצפה, ומתחיל להתהלך. ומחליטים להוריד לו את השטריימל, ויש מתחתיו עוד שטריימל, ומורידים גם אותו, ויש מתחת עוד שטריימל, וככה כמו בובות בבושקה, עד שמורידים את האחרון, קטן קטן, ובתוכו אין כלום. לילה אחד אשתי יורדת לנהר ומוצאת שם גור שועלים בוכה שצף בתוך שטריימל, ומושיטה אליו את היד והוא נושך אותה. ואחר כך היא שוכבת במיטה, ומתחילה לנהום, ולנבוח, ונושכת את היד שמאכילה אותה, והיא מתנפחת מאוד, במיוחד בבטן, ואני שם לה שם למעלה בראש ההר שטריימל, כדי שכשהממזר יצא הוא לא יהיה רגע אחד בלי שטריימל, אבל כשהוא יוצא היא כנראה נחרדת ממה שהיא רואה, כי היא מכניסה את הראש שלו כולו לתוך השטריימל וחונקת את התינוק, ודוחפת בכל הכוח גם את הפנים שלה עמוק בפנים ומתאבדת בשטריימל. ואני חושב איך זה שאני לא עצוב, אני כזה אכזר? למה לא נמשכתי אליה? יכול להיות שהפסדתי משהו? למה אף פעם לא הייתי מסוגל לאהוב אותה? ועכשיו אני אלמן, לובש שחורים, ויוצא החוצה ומזדעזע לראות בחורה מושכת ביותר, עם שטריימל! והיא קורצת לי, ואני מתקרב ורואה שיש לה שטריימל במקום ראש, ואני מתחיל לרדוף ולרדוף אחריה, עד למיטה שלה, והיא מחזיקה סכין יפנית ואומרת שהשטריימל שלה עשוי מזנבות של גברים, ואני אומר שאני לא עכבר, והיא מכניסה אותי אליה לתוך השטריימל שלה והוא עוטף אותי בשחור מכל הכיוונים וחם לי ונעים והיא לוחשת שזה המוות.

זה לא מפתה אותך אפילו בקצת?

חלמתי שאני מנסה לתקן את חטא נחש הראשון. הרי כולם מנסים לתקן את חטא אדם הראשון, ובאמת רואים התקדמות עם הקללות: עם המזגן כבר לא מזיעים, ועם כל הרובוטים והחרדים, בסוף מי יעבוד? ויש גם אפידורל, וממילא בסוף כל התינוקות יהיו יוצאי דופן. כל ילד קיסר. ולגבי מי מושל במי אני אשאיר את זה לאשתי. אבל רק עם הרגליים של הנחש אין התקדמות. ואני מביא נחש הביתה, להראות שאישה מסתדרת מצויין עם נחש בבית. ואשתי צועקת: נחש! ואני אומר: תגידי שלום לנחש. ואשתי אומרת: ברגע זה אתה לוקח את הרגליים ועוזב.
ופתאום יש לי חשק אדיר להיות מוסלמי. ואני בקושי עוצר את עצמי מליפול מייד על האדמה לכיוון מכה, עד כדי כך אין לי כוח. ואני מתחיל לרוץ מהר לכפר הערבי לפני שזה יעבור לי, המסגד מעבר לוואדי עומד לי מול העיניים, אבל אני מפחד שירצחו אותי לפני שאספיק, ובעצם, עדיף שאני אשאר כאן ואוכל לעשות מייד פיגוע, פיגוע הרבה יותר משמעותי ממה שהם יכולים לעשות משם, כי אני מכיר את התרבות מבפנים. להרוג בנאדם זה חסר משמעות. אבל אני יכול לעשות פיגוע תרבותי, פיגוע רוחני, טרור ברמה גבוהה.

לפני ולפנים

חלמתי שלילה אחד בעתיד אשתי צועקת עלי בלחש - כשהילדים שעתידים להיוולד לנו נמצאים בחוץ, שלא ישמעו - שאני פשוט לא בנאדם. ואם היא הייתה יודעת מי אני - היא לא הייתה מביאה אתי ילדים לעולם. ואני פתאום מסתכל אחורה ורואה שהדלת קצת פתוחה. ולמחרת מודיעים לנו שהבן הגדול, שהוא כבר בר מצווה, תלה את עצמו עם התפילין של ראש בפנימייה. ואחר כך משהו מתחיל להסריח מתוך ארון הקודש, ומגלים שהבן השני בתוך ספר תורה, גלל את הספר על עצמו כמו שטיח ונחנק בתוכו, ובשארית כוחותיו הלך עם הרגליים הקטנות שלו, שהיו מחוץ לספר, ונעל את עצמו בארון. והילד הבא הטביע את עצמו בתוך נטלה, באנו ליטול ידיים בבוקר וראינו שהוא ישן עם הראש בתוך הנטלה. והילד הקטן בלע את המזוזה כשהוא נישק אותה, ונחנק. וכך הלאה. נשאר רק התינוק, שלא יכול לעשות כלום, ואני מפסיק לישון כדי לשמור עליו שהוא לא ינסה מוות בעריסה. ולחרדתי אני מגלה שהוא כבר לומד לתפוס בידיים, ומנסה לתלות את עצמו עם המובייל, שנקום בבוקר ונראה אותו מסתובב מעל הלול, והוא כל הזמן מנסה לכבות את המתקן להתראה על הפסקת נשימה בשינה. ויש לי חשד, משהו לא הגיוני. אני מבקש מאשתי ללחוש עליי שוב, והיא לא רוצה, ואני מאוד משתדל לעצבן אותה והיא לא מוכנה להתרגז יותר, לא מוכנה לצעוק יותר, אפילו לא בלחש. ובסוף אני שומע אותה לוחשת עליי משהו לתינוק, רחוק מאחורי הגב שלי. ואני יוצא מהבית החוצה - ידעתי! היכולת לשמוע מה שהיא לוחשת שם עמוק בפנים היא לא אנושית. אני פשוט לא בנאדם.

אדם האחרון

חלמתי שאני כותב וכותב והמחשב הנייד מתחיל לא לעכל את מה שאני כותב, נפתח ונסגר נפתח ונסגר ומנסה לנשוך לי את היד ואני בקושי בורח איתה, הוא רוצה לאכול אותי? אבל אז הוא מגביר מהירות ומרוב שהוא נפתח ונסגר הוא מתחיל להתעופף בתוך החדר, ואני פותח את החלון ושולח אותו החוצה - והוא לא חוזר. ואני אומר לאשתי תקחי את הילדים - באותה תקופה כבר יש לנו מלא כאלה - אנחנו יוצאים מהקופסא. ואני רואה שהבית בראש הר גבוה, ואני אומר לעצמי שזה שלא רואים סימן לציביליזציה לא אומר שהיה מבול, כי אולי אנחנו פשוט הרבה מעל כולם. ואנחנו יורדים למטה ורואים עד האופק ים של שקיות ושאריות, כל המחשבים והמכשירים טבעו, ורק המסכים של הטלוויזיות הישנות ממשיכים לצוף, מלאים בריק, בין גלגלים רזרביים. המכוניות עצמן שקעו מזמן. ואני לא יודע מה לעשות, איך לעשות שהאנושות תשרוד, לחתן את הבת והבנים? ואני כבר רואה שאשתי מסתכלת על הבן הגדול ואני מסתכל על הבת שלי וזה מבהיל אותי. ואני אומר לאשתי שמבחינה גנטית-קלינית עדיף שרק הילדים יתחתנו אחד עם השני, אבל היא טוענת שעדיף כל הצירופים ושאין לנו המותרות לאבד גנים מיותרים למין החדש. ואני אומר להפך, אם לא נשמור על מוסר מי-ני-מלי, והיא מתחננת: בעלי, תקשיב לי, גבר שלי, מינימלי? אתה רוצה לחתן את הילדים שלך אחד עם השני? אין לך מושג כמה מחלות גנטיות ומוטציות נוראיות, כמה ימותו לנו, איזה דור של מפלצות יגדל פה, למה בכלל צריך להמשיך את האנושות כזה גועל נפש. וכולם נבוכים אחד מהשני, כל המשפחה מתפרקת, ורק בן קטן אחד, האידיוט שלא מבין כלום, עדיין מחייך. ואני מפחד לישון, ימים שלמים ללא שינה, כי אני לא יודע מה יקרה בלילה. ובסוף הקטן בא אליי מחייך: אני אדאג לך, לך לנחור - ואני אשמור עליך מאחור. אתה יכול לחלום בשקט, אבא, תלך לישון. אתה האדם האחרון.

סיפורי ילדים

חלמתי שאשתי באה אליי כל לילה במיטה ושואלת: ממה אנחנו נחיה? ממה אתה מתפרנס? מה אתה עושה - כל הזמן במחשב? מה אתה כותב? מה יקרה כשהילדים שלנו יגדלו והם יבינו מי אתה? ואני חושב על הסיסמא. היום שתכירי אותי באמת - זה היום שאני מת.

הכול מתחיל מהבית

חלמתי שאני זקן, ואני גדל בחצר, ויש לי ילדים בבית. והילדים שלי בבית חוטאים גדולים. חוטאים גדולים גדולים. וכולם אומרים שהם באמת חוטאים גדולים גדולים. וכל הבחורות משתגעות עליהם, רק כדי לדעת מה פירוש גדולים גדולים, כי מה זה כבר יכול להיות? מה כבר אפשר לעשות? וגם הבחורות הדוסיות, כי הן אומרות תראו איך אני אחזיר את הגדולים גדולים האלה בתשובה. ואז אני רואה תרנגולת אחת שהיא רבנית נורא צדיקה נכנסת לבית. ואני מתבייש. מסכן בעלה. והיא עושה שם אתם מה שעושה, ותוך דקה היא יוצאת אדומה כולה. ותוך דקה הם יוצאים וצועקים שהם חוזרים בתשובה. ורוצים לעשות ממני קרבן חטאת. ושואלים איזה קרבן אפשר לעשות ממנו? ועונים קרבן עוף. ואז כשהופכים אותי מגלים שיש לי מום. אז לוקחים אותי לבית המקדש, לכהן הגדול. ובית המקדש הוא מגרש אחד גדול. בגודל של כמה מגרשים, עד שלא רואים איפה הסוף. ומעניין אותי מה משחקים שם. כי תמיד מהכותל מלמטה לא ראו שזה מגרש. ואז פתאום אני שם זינוק ומתחיל לברוח, וכולם אחריי מנסים לתפוס אותי, ואני עובר את הסף של קודש הקודשים והם לא יכולים להיכנס ורק צועקים בחוץ שיתנקמו בי, שאני אזכור. ואני נכנס בפנים. ורואה שם על מגש גדול שאלוהים הוא סך הכול כדור גומי שחור גדול, שגדל בחשיכה. את זה מנסים להסתיר? מי אחראי לזה שהוא גדל ככה? מי הסתיר את זה? ואז אני מרגיש שאני מבין מה יכול להיות הפירוש של חוטאים גדולים גדולים.

פרעה גזר על הזכרים ואתה גוזר על הנקבות

חלמתי שמתחילה אחת ממלחמות השם, כי לא יודעים איזה שם, ואפילו אם השם של בנים או שהשם של בנות. ושולחים אותי לצבא השחור - למלחמת שחרור. ואני נזכר בכל הסיפורים בחסידות שנפוליאון התחפש לחייל פשוט, ואני מחליט שאם אני חייל פשוט - להתחפש לנפוליאון. מה צריכה להיות האסטרטגיה של אלוהים? ואני סוקר את צבא השם, ועובר בכל החילות כדי לדעת איזו מין מלחמה אפשר לעשות בצבא שכזה, מי יכול להיות בכלל האויב. ובכניסה למחנה בני ישראל אני מוצא דף עם סידור של מקומות הישיבה, כמו בבית הכנסת. איגוד השוחטים: חיל החלוץ של האדם במאבקו בבהמה, איגוד החזנים: חיל החלוץ של האדם במאבקו במלאכים, איגוד הרבנים: חיל החלוץ של האדם במאבקו בספרים, איגוד המטפלות: חיל החלוץ של האדם במאבקו בתינוקות, איגוד הקברנים: חיל החלוץ של האדם במאבקו בזקנים, איגוד המיילדות: חיל החלוץ של האדם במאבקו בפרעה. בפרעה?! לא הגיע הזמן לקצת מודרניזציה? אני אצעיד את החיל הזה קדימה! ואני רואה שהן לוקחות את כל הבנים שנולדים והופכות אותם לבנות. ואני מפשפש בתוך הארונות הסודיים של בית החולים, ואני מוצא בתוך כל המסמכים מדים לבנים - מה עושים מדים לבנים באמצע צבא שחור? ואני קורע את המילה פרעה מהחזה של האחות ורואה שכתוב שם: חיל החלוץ של האדם במאבקו בגברים. מה זה? הן ישמידו את כל המין האנושי. לא יהיו יותר זיווגים. ואני מתחפש לאישה מיילדת, והולך לצד השני של בית החולים, שאף אחד לא מתעניין בו - והופך את כל הבנות שנולדות לבנים.

תכנון המשפחה

חלמתי שאשתי חלמה שהיא ירדה מהאוטובוס ושכחה את התינוק בתוך האוטובוס. והיא רצה ורצה אחרי הנהג שאומר שאין אף תינוק באוטובוס. ומתברר שאני לקחתי את התינוקת - זה בת! - ומלמד אותה דברים לא טובים. שם לה כיפה שחורה ומנסה להפוך אותה לבן. והיא מתמלאת בפחד: אתה לא תעשה את זה לבת שלנו, נכון? ואני מחבק אותה: אם תהיה לנו בת זה הדבר הכי טוב בשבילה, שהיא תהיה בן! ובהתחלה אני חושב שהאבות צריכים להשקיע בבנות יותר מבנים, שלא יצמח לנו עוד דור כזה. אבל יום אחד הילדה שכבר גדלה מחייכת אליי, ואני מבחין באימה שהילדה יוצאת דומה לאימה, שהיא כמוה. כל ההשקעה ירדה לטמיון. מה חשבת לעצמך, שתוכל לנצח את זה? אנחנו נחנך את הבנות שלנו אחרת, כן, באמת? הן יחנכו אותנו אחרת. ובינתיים אשתי כבר לימדה את הבן שלי לקרוא לה אבא.

ואני מבין שגם הבנים כבר דור אבוד, איך יגיע משיח? זהו דור שיש בו בעיה חמורה מאוד בזיווגים, שיכולה לנבוע אך ורק ממקור אחד: קלקול עמוק בייחוד העליון. הקב"ה והשכינה לא מתאימים. היא כבר לא ממש אישה וגם הוא כבר לא ממש גבר. הקשר ביניהם לא עובד, ולכן, כמו בשמיים, גם בארץ ישנה אותה תופעה של קלקול הזיווג. אם כן, יש רק פתרון אחד: השלמת ההיפוך. השכינה למעלה והקב"ה למטה. החלפת המקום בין הארץ והשמים. הארץ צריכה להפוך לרוח - והשמיים לחומר. צריך לעשות ימים כלילות, בדיוק כמו שעושים לילות כימים. החלום צריך להתחלף עם היום, והפנטזיה עם המציאות. אתה מבין את זה, בני?

נבון מנסה לגלות את המציאות מתחת לחלום - חכם יודע שהכול חלום

חלמתי שהשטריימל אומר לי בלילה: נבון מנסה להוריד את הבגדים כדי למצוא מתחתם את האשה. אבל חכם יודע שהכול בגדים. ואני חושב: מי יודע מה באמת קורה לאשתי מתחת לבגדים. מה היא מסתירה שם, מי יודע אם היא בכלל אשתי? ואני רץ הביתה, ודווקא הלילה קשה לי למצוא את הבית. הבית שלי! ואני נכנס הביתה, ובאמת שם לב שהיא מוזרה. שומע שהיא צוחקת בטלפון עם חברה. מתי היא צחקה ככה איתי אי פעם, מה כל כך מצחיק. דיברתם עליי, על מה דיברתם, אסור שיהיו לאישה סודות? אחותה הקטנה והמושכת, שהרבה יותר רזה ויפה ממנה והיא שונאת אותה עושה לי עיניים. אני יודע שבשבילה זו רק נקמה מתוקה באחותה. היא נהנית לראות שאני מסתכל עליה. אבל קשה לי להתעלם, אף פעם אישה לא עשתה לי עיניים. היא מחייכת אליי. אבל אני רואה את המבט, מתחשק לי לחנוק את הקטנה הזאת. חברות שלה שבחיים לא היו מסתכלות עליי לפני כן לא מפסיקות לפלרטט אתי, להתגרות בי, לעפעף. אתן לא מסוגלות לפרגן? מה היא עשתה לכן, למה כולם שונאים אותה, כולן מקנאות בה, אבל על מה (על החזה העצום שלה, שמביך אפילו נשים, ועוד יותר מהן את עצמה?). רחמנות על אשתי המסכנה, חסרת המזל, עם כזה בעל, מה רוצים ממנה. ואשתי מסתכלת עלי: אתה זר. אני לא מכירה אותך. ויוצאת מהחדר. מה קרה היום, מה רוצים ממני? אני מסתכל על הילדה והיא אומרת: אתה לא אבא שלי, והולכת אחריה. נשארנו לבד אני והאחות.

הקלקול

חלמתי שכנראה אכלתי קוגל מקולקל. ואני חייב לעשות דחוף דחוף, ואין לי איפה ואין לי איפה, וברגע האחרון אני מוריד את השטריימל ומשתמש בו כסיר לילה. ואז אני רואה שיש קרעי דפים בתוך הלכלוך, מגעיל לגעת אבל אני רואה שאלה דפי קודש שחייבים גניזה. אבל אני לא אכלתי שום דבר כזה! ואשתי בדיוק נכנסת. ואני מנסה להחביא את זה והיא שואלת מה יש לך שם? כלום, כלום. אתה מנסה להסתיר ממני? לא, לא. אז תראה לי, אני אשתך, אני רוצה לראות, צריכה לראות, חייבת! מנוולת. ואני לוקח את השטריימל ומלביש לה אותו על הפרצוף. וברגע זה נכנסת הילדה, שלמרות הכול הכול שנינו לא רוצים שהיא תתקלקל. והיא שואלת למה לאימא יש מסיכה שחורה? ואשתי מתאפקת ככל יכולתה, אבל לא יכולה לדבר משם. ואני יודע שכל נטל ההוכחה עליי ואין לי מושג מה לענות. "שטריימל זה, זה שטריימל. שטריימל זה זנב, זה שאריות של שועל זה, מה שנשאר, מקולקל, שטריימל זה על הפנים". ואשתי כבר לא מחזיקה מעמד, ומתחילה להתפקע. צחוק מר ונורא. והמסכה נופלת לה, והילדה מתחילה לצרוח. ואני רואה שבפתק שנדבק לה על האף כתוב: לא תנאף. ואני שואל: את שמת לי את הפתק הזה בתוך הקוגל?

אישי. נא לא לקרוא

חלמתי שאפשר לא רק להציץ לאשתי, בזמן שהיא חושבת שאני ישן, אלא להציץ לתוך האישה, מבפנים. לראות את הנשמה שמתבשלת שם. ואני יוצא ומתפקע מצחוק, והיא כועסת אבל גם מחייכת לעצמה. ואז מרימה עיניים מבוישות ומחייכת אליי. אחרי כל ההכרזות שלה שאישה - מרגישה. מבינה מבפנים - מה יש לה בפנים. זה בת - היא יודעת! ממש שטיפת מוח, אפילו אני התחלתי לחלום על ילדה. אבל אלוהים יודע מה הוא עושה בעולם הנסתר, בממלכת הסוד שבתוך האדם - והאולטרסאונד מאפשר להציץ. פותח חור הצצה לתווך השחור. בדיוק כמו אדמו"ר. אך - אולי זה עובד גם הפוך? כמו שהנשים מציצות עלינו מעזרת הנשים, אבל מעולם לא ראיתי מה קורה שם בפנים. למעשה, אף אחד לא יודע מה הן באמת עושות שם, כשאף אחד לא שם. ודווקא לכן - לך תדע מה נשים עושות בחושך כשאף אחד לא רואה. אולי אפילו אלוהים בכבודו, צדיק שכמותו, לא מציץ לנשים, לא אוסר כלום, ולא רוצה לדעת.

ואני הולך לכותל ומדביק את הפנים חזק חזק חזק לקיר ומנסה להציץ לאלוהים - בחריץ בין האבנים. ובהתחלה בדקות הראשונות באמת רואים רק שחור, אבל אז העיניים לאט לאט מתרגלות, ופתאום יש בפנים - הבהוב אור. אנשים הולכים! ואני הולך למנהרה בצד, יש המוני מתפללים שנדחקים אל הקיר, ולפתע רואה שכשאף אחד לא מסתכל, מישהו מזנק פנימה לתוך ארון הקודש, מאחורי הפרוכת - ונעלם. ואני נדחף ונדחף בהמון עד שמצליח להגיע לארון - וקופץ אחריו. ומישהו אומר סיסמה! ואני אומר מה? ואני מסנוור כולי, הכול מלא כהנים וכרזות. בונים את בית המקדש המשיחי. עבודת המקדש משחררת. לפני העבודה - טהרה. מקווה שהוא מזבח. ואני כבר מבין לאן כל זה מוביל, ומהר בורח החוצה מהתור פנימה, נדחק בצד, באבנים, משתחל לאיפה שהכותל, אבל מבפנים.

ואני רואה בחושך זקן אשמאי מציץ מבין החרכים - לעזרת הנשים. ואני תופס לו בזקן: אתה לא מתבייש? אבל נראה שהאנשים כאן איבדו את צלם אלוהים, והוא קורץ לי: מה, אתה לא יודע? אתה פה מהיום? חח... בוא תראה איזה ריגוש זה לראות אישה שמתפללת בכוונה עצומה, איך זה תופס את כולה, אח, לא סתם שיש מחיצה, איך שהיא נמסה! ואיך שהעיניים שלה עצומות, השפתיים שלה נעות, אוי, היא מסמיקה. ואני סוטר לו, והוא מסתכל על היד שלי, ואני מבין מהפנים שלו שעשיתי טעות. ואשתי מתקרבת לגב שלי ואני טורק את המחשב. מקווה שהמסך לא נשבר. והיא אומרת, כמעט בלעג: אל תדאג. אני לא מציצה לך למחשב.

לפרק הבא

הטרילוגיה


domain: press-review

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אלטרנטיבות להארץ: כיצד תתנו למוחכם מזון יומי בריא יותר? - ביקורת הארץ - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/bikoret-haaretz15" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/dogtraining.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אלטרנטיבות להארץ: כיצד תתנו למוחכם מזון יומי בריא יותר?

בליבנו כולנו יודעים שמדובר בהתמכרות - ובהרגל מגונה - שנוצר בגלל פגיעות המוח שלנו להתמכרות לפידבק חיובי לא עקבי. כמו מהמרים שזוכים מדי פעם אבל מפסידים בטווח הארוך, כמו בחורה שמתמכרת למערכת יחסים לא יציבה עם אקס בוגדני שמדי פעם כותב לה: "אני אוהב אותך", דווקא בגלל שרוב הכתבות בהארץ גרועות אבל יש מעט טובות - אנחנו מתמכרים אליו. התמכרות להארץ היא כמו התמכרות לפייסבוק, לסמארטפון, לפורנו. קוראי הארץ אנונימיים מגישים: עשרה צעדים לגמילה מבזבוז הזמן היומי

מאת: הכלבה

אילוף והתמכרות עובדים על אותו מנגנון. זהו באג נוירולוגי שקשור למערכת הדופמינית במח, שמחזקת התנהגות בעקבות השינוי בתגמול (למשל: הפתעה מוצלחת), ולא לפי תוחלת התגמול עצמו, ולכן מסתגלת מהר יותר לשינוי, אבל גם מתמכרת לחוסר ודאות  (מקור)

תמיד קראתי לו השער האמיתי של העיתון. בעוד אני מביאה את העיתון לבת זוגי העצלה למיטה, הייתי הופכת בהתרסה את חלק החדשות מתוך העמוד הפנימי ביותר באמצע העיתון, כך שהוא הופך לשער העיתון, ואומרת לה: זה העמוד החשוב ביותר בעיתון. כאן הכותרות הראשיות באמת. תמיד היתה שם הכתבה המעניינת ביותר, למשל אייטם קצר על התפתחות חשובה ברחבי העולם, לפעמים ברמה הבינלאומית, שהיתה צריכה להיות כותרת ראשית מבחינת חשיבותה. אבל מה שבאמת הסתתר שם, והיה החלק המעניין ביותר בחלק החדשות - היו חדשות המדע.

חדשות המדע בהארץ זה סיפור עצוב, כמעט מכמיר לב. אסף רונאל, הנוכחי, הוא סבבה. אפילו ממש סבבה. אמנם הייתי רוצה לצפות להשכלה מדעית רחבה, שתמנע טעויות ותתן עומקים, מכל כתב מדע - אבל ביחס להארץ הנוכחי חדשות המדע הן לא פעם הדבר הכי מעניין בעיתון. אבל מה לעשות, שדווקא בתחום זה, המתחרים פשוט כל כך הרבה יותר טובים? במשך שנים היה את אתר הידען, שמגיש את כל חדשות המדע שמתפרסמות בעברית, בערך. אבל כיום, מעבר לים, צמח אתר חדשות המדע הטוב ביותר אי פעם. כמה טוב יותר? בשני סדרי גודל (סליחה) מכל אחד אחר. קשה להגזים כמה מדהים (מעמיק, עדכני, מקיף) האתר הזה, כמה מוכשרים ו-"מבינים" כותביו, וכמה הוא קריאת חובה לכל מי שרוצה לדעת מה באמת קורה במדע (כולל מדעי המחשב ומתמטיקה! - התחום הקשה ביותר לסיקור), דהיינו מה קורה כיום בעומק החקירה האנושית את העולם.

כך שבניגוד להרגלה, הכלבה ממליצה על תוכן באנגלית, מכיוון שזהו אחד מפלאי האינטרנט: במשך שנים (עשרות? מאות?), למי שאינו מומחה (וגם אז רק בתחום עיסוק צר), לא היתה דרך להבין מה באמת קורה במדע, ולגעת בקצה ובחזית ההתפתחויות, והתמונה היתה מתבהרת רק אחרי עשור או שניים. והמופת שמציב האתר הזה ניתן לחיקוי בתחומים רבים אחרים (משבר מדעי הרוח והחברה?). אם יש לכם ילד מחונן - תשבו אתו על זה חזק. אם יש לכם מוח סקרן, שרוצה להיחשף להרפתקה הגדולה של המדע בתחילת המאה ה-21 בזמן אמת בצורה אמינה ושווה לכל נפש, זה המקום. כמובן שלא תמצאו שם את כל כתבות היח"צ פייק מדע (מצאנו את האיזור במוח שאחראי למטריאליזם דיאלקטי! חוקרים מצאו את הסמטרפון של תקופת המקרא!) ששוטפים ומטביעים את חדשות המדע בעיתונות הפופולרית (כולל בהארץ). אז למה בכלל צריך כתבי מדע, כשאפשר לתרגם מקוונטה? (כפי שעושים חשובי העיתונים בעולם). 20 מתוך 10 בסולם הכלבה:

Quanta Magazine – Illuminating Science
(אזהרה חמורה: כמעט כל מאמר שם שווה קריאה. הרמה בערך פי מאה מהארץ, ונגישה לכל קורא)

ציפר אף פעם לא היה חזק בתחום פרסום הסיפור הקצר. הוא בכלל מעדיף שירה על פרוזה (והכלבה חושדת בו שזה בגלל שהוא לא אוהב לקרוא!). למזלנו יש אתר פרוזה קצרה מעולה בעברית, שאמנם התדרדר באחרונה לייצוג יתר פוליטיקלי קורקט של ספרות ערבית (שרק שכנע את הכלבה שהערבים מפגרים בהרבה אחרי העולם גם בפרוזה), אבל יש בו ארכיון ענק שמאפשר חשיפה ללא מעט סיפורת קצרה עדכנית (או מופתית! לא פחות טוב) מרחבי העולם (8 בסולם הכלבה):

פרויקט הסיפור הקצר
(הממשק של האתר נורא - אבל לא נורא)

אלכסון הוא מגזין שהיה ניתן לעשות עליו את אתר "התדרדרות האלכסון". אבל עדיין שווה לעקוב אחריו, כי אין בו כותרות פייק וקליקבייט כמו בהארץ, ותת הכותרות מאפשרות הצצה מבחוץ לתוכן המאמר, והפרדת המוץ מן התבן. אם כי בעיקר כדאי לקרוא בו בגלל אינספור המאמרים הנהדרים שפורסמו בו בקצב מסחרר עד לפני שנתיים. הלוואי שעוד יחזור לעצמו, כי אם היתה נפילה חדה באיכות אתרי האיכות ברשת העברית בשנים האחרונות - היא אלכסון (מעשר בסולם הכלבה לארבע, דהיינו לרמתו הנוכחית של מוסף הארץ):

אלכסון - מחשבות מתחילות כאן

מי שבכל זאת רוצה לקרוא פרשנות אקטואלית, מוזמן לקרוא את גדול הפרשנים של הארץ, אבל עם אפס בלבולי מוח של הארץ, אבל עם אינספור בלבולי מוח (מה ההבדל? כל ההבדל בין קלישאות להתחכמויות, ובין קשקשנות מקצועית למקצועיות קשקשנית, וכמו שרואים, זה מדבק ממש!). אמיר אורן צף בוואלה כמו מכתב בבקבוק מאי בודד - מזל שעזב את הספינה הטובעת (תמיד שומר על רמתו וסגנונו הנערץ - 9):

אמיר אורן: כתבות אחרונות

מי שרוצה תחליף אמיתי ואיכותי, תרבותי וספרותי בהרבה מתרבות וספרות, חייב לעצמו את דחק (התדרדר מ-10 ל-9 בגלל סטגנציה מסויימת, שעדיין מאתגרת פי אלף מציפר). הנה כתב עת שמראה שאג'נדה יכולה להיות דווקא תורמת ומעניינת, וזאת כי מדובר באג'נדה תרבותית, ולא באג'נדת פוליטיקת-השדה (מה שנקרא, לפני פוקו, עסקנות) כמו אצל ציפר:

דחק - כתב עת לספרות טובה

תחליף למוסף ספרים - ביקורת הספרים השבועית של המבקר הקבוע השקול והרציני בישראל, שכותב בכלל בידיעות, ושתמיד שווה קריאה. הלוואי על הארץ, בשני מוספי הספרות שלו, ולו מבקר אחד כזה - שאפשר לסמוך עליו (9):

מבקר חופשי | אריק גלסנר

תחליף לגלריה:
למזלנו, אין צורך בתחליף לזבל. זבל יש כמו זבל - בפייסבוק.

* כל התחליפים לעיל חינמיים וללא פרסומות (וואלה עובד היטב תחת חוסם פרסומות)

שיטת גמילה מהארץ בעשרה צעדים פשוטים, בדרך לתוכן איכותי לאנשים חושבים

בפינת הכלבה בשיתוף דן אריאלי (ובהשגחת הרב אליהו דסלר), מוצע מתכון שעבד לפחות לכלבה חושבת אחת, ונדמה שהוא יכול לעזור אפילו לאנשים חושבים. הסיסמא לקוחה מסבתא של הכלבה, כלבתא רצינית בפני עצמה, שתמצתה את כל חכמת חייה (כולל שואה אחת) במשפט אחד ואלמותי, שצריך לתלות בפתח כל בית ולחקוק בראש כל מלונה: "אין בעיות בחיים - רק הרגלים טובים והרגלים רעים".

אחת המשמעויות של משפט עמוק מני חקר זה היא שצריך להבנות ולהנדס את חייך כך שלא תצטרך לקבל החלטות בזמן אמת בהווה (שבהן תיכשל תדיר), ולא תצטרך להסתמך על כוח רצונך או חכמתך (שתמיד מועדים לפורענות) - אלא על הרגלך, שאותם תכננת מראש, במבט צופה פני עתיד. לכן, יש להבנות סביבה שבה לא תתפתה להיכנס להארץ בפעם הבאה שיתחשק לך לכבות את מוחך העייף (כי הרי אתה אדם חושב). במקום זאת, כתחליף, תיכנס לתוכן שאתה באמת מעריך וששווה את זמן המוח היקר שלך ותורם לך, לנפשך, ולרוחך (כן יש דבר כזה), ואולי אפילו לנשמתך (כן, אפילו זה קיים).

לכן עכשיו, כשאתה מקבל החלטות לגבי העתיד, כלומר לפי מה שאתה באמת רוצה, ולא לפי פיתויי ההווה השוחק, יש למחוק מיידית את האפליקציה של הארץ מהסמארטפון ואת הבוקמארק של הארץ מכל המועדפים שלך במכשירים השונים. ובדיוק באותו מקום, במקומו, לשים תיקיה (זה עובד גם בסמארטפון) שבה קישורים לתכנים שאתה באמת רוצה שיכנסו למוח שלך ויעשירו אותך. למשל, התכנים המוצעים לעיל, או כל תוכן איכותי אחר שאתה לא מוצא אליו זמן, אבל הוא גם לא כבד לך מדי, ושאתה מעריך אותו יותר מהארץ ומהאקטואליה הנחותה שלו (לא קשה). אם נורא חשוב לך אקטואליה, נסה להוסיף לתמהיל אתר מבזקים גנרי, שבו המבזקים מופיעים בשורה וללא תמונות וקליקבייטים, ושלא יבזבז לך את הזמן.

ומהי שיטת עשרת הצעדים? אתה פשוט נשאר במצב הזה במשך עשרה ימים, וכל פעם שמתחשק לך הארץ - אתה מחליף אותו במשהו טוב מהארץ. אחרי עשרה ימים - לא תרצה לחזור אחורה, ותיפטר מהרגל מגונה שבזבז אינספור שעות שלך במשך שנים.

ביקורת הארץ