text:
התדרדרות הארץ

לקראת תרבות עתידנית

איזה ז'אנר מתאים לדיון על עתיד השונה מהותית מההווה? בעוד "שיח המגמות" לא מצליח לחרוג משמעותית מההווה, התרבות כלואה בתפיסות ובחסמים דתיים לא-מודעים כשהיא מתמודדת מול "העתיד העמוק". לפיכך יש צורך בז'אנר שיחליף את הנבואה בתרבות המודרנית - ויאפשר שיח עתידני חדש. סיכום של מגמות ב-"התדרדרות הארץ"

מאת: חלום בלהה

פרשי האפוקליפסה. מהי הסטרוקטורה היהודית של העתיד? (מקור)

בשנים האחרונות החליט יובל נח הררי להרים את צופר האזעקה. הוא מתריע לא מפני ההווה, ואף לא מפני העתיד, אלא מפני שיח ההווה על העתיד. הטענה היא שעיסוק אובססיבי בכאן ובעכשיו (למשל, עיסוק בפוליטיקה או ברצונותינו המיידיים), בא על חשבון עיסוק רציני בדמות העתיד הרצוי - ושהחסר הזה מסוכן לאנושות. כמו רבים אחרים הררי מנסה לשרטט מגמות לתוך העתיד, אך בסופו של דבר הפתרון שלו לאתגרים המהותיים ריאקציוני במפתיע. הררי טוען שמותר האדם מאלגוריתמי הבינה המלאכותית הוא התודעה, ולכן עלינו לחקור את התודעה שלנו באמצעות מדיטציה. אין טעם להתעכב על הגיחוך שבהצעה הזאת, ששקולה לרעיונות כמו החזרה לאיסלאם (אם רק נחליף את את מוחמד בבודהה), אך יש טעם לשים לב למאפיין המהותי שלה: זוהי הצעה דתית.

הררי, אדם חילוני באורח חייו אך בודהיסט באמונתו, נסוג אל הדת שלו כשמעמידים אותו מול הקיר של העתיד - הבינה המלאכותית. רעיונותיו חסרי אונים ואינטרוספקטיביים - בצלמה ובדמותה של דת זו, אך הוא רחוק מלהיות החילוני היחיד שנסוג אל הסטרוקטורה הדתית שלו כשמדובר במבט אל העתיד. למעשה, חלק ניכר מהאינטלקטואלים המערביים המביטים אל העתיד רואים בו את הסטרוקטורה הנוצרית הטובה והישנה - האפוקליפסה. שיח העתיד המרכזי של אינטלקטואלים אלה הוא "שיח ארבעת הפרשים" - זיהוי מבשרים לאפוקליפסה הקרבה ובאה במציאות הנוכחית, יחד עם הרמת קול קורא במדבר ל-"חזרה בתשובה" (דוגמא אופיינית בישראל: עפרי אילני).

כמו בנצרות, הם חסרי אונים מול האפוקליפסה, אך בהיותם חילונים גם רוח הנבואה ניטלה מהם והם נרתעים מחיזוי עתידות. התוצאה היא שיח עתיד מעוקר הנזהר מ-"חזון", כלומר חסר הצעה פוזיטיבית בעלת מעוף ("חלום") - על רקע אינספור אזהרות נגטיביות, חששות ופחדים. אך גורלם של מתריעים נוירוטיים מערביים אלה שפר עליהם לעומת אינטלקטואלים מוסלמים. מכיוון שבדת המוסלמית אין סטרוקטורה דומיננטית מספיק של העתיד המיוחל, התרבות המוסלמית תקועה בחלומות שיבה לעבר מדומיין, וכושלת לחלוטין בהתמודדות עם העתיד.

ברגע שמגיעים לדמות העתיד המהותי (דהיינו השונה מאיתנו מהותית, רחוק בזמן או לא), העולם החילוני נותר חסר כלים אינטלקטואליים - ואפילו ז'אנר כתיבה מתאים. במערב "קל יותר לדמיין את סוף העולם מאשר את סוף הקפיטליזם", לא בגלל שכל כך קשה לדמיין את סוף הקפיטליזם, אלא בגלל שכל כך קל יותר להישען על הסטרוקטורה המוכנה של סוף העולם. במזרח, תרבויות רבות לא טרחו מעולם לדמיין תמונת עתיד. כשהחילוניות ניסתה לדמיין תמונת עתיד רצוי - הדבר הוביל לשתי קטסטרופות רצחניות, עד כדי כך שהדבר הפך לטאבו.

כך נותרנו ללא שיח עתיד מפותח דווקא כשאנו זקוקים לו ביותר. הסטרוקטורה של התרבות עדיין נשענת על העבר. הסטרוקטורה של המדיה - על ההווה. בהתאם לכך בנויות גם שתי הסטרוקטורות הטכנולוגיות המרכזיות: גוגל, שלעולם אינה שוכחת, ושרתיה מכילים את הזכרון הגלובאלי - משמרת את העבר באופן נצחי ומצטבר. פייסבוק לעומתה היא שיח של הווה נצחי - דבר לא מתמיד בה מעבר לתוחלת חיים של פרפר. היסטוריונים עתידיים בוודאי יקוננו על אובדן כל השיח התרבותי של תחילת המאה ה-21, תקופה בה בחרה התרבות לחזור אחורה מהשיח המודפס לשיח מהסוג האוראלי. כמו מתרבויות אוראליות מסורתיות - דבר לא ישאר מפייסבוק ומאינספור הפוסטים המתחכמים, הדיונים ה-"מעמיקים" והמאמץ האנושי האדיר שמושקע בה (אלא אם כן יתבצע לקראת שקיעתה תהליך סיזיפי של כינוס, ברירה ועריכת התרבות האוראלית, כפי שקרה עם המשנה, האגדה והתלמוד. יש מתנדב?).

בהתאם לחלוקת הזמנים הזאת, פייסבוק שולטת בשיח החדשותי המיידי והשטחי, ולכן היא רשת שטוחה ללא דירוג משתמשים, ואילו גוגל שולטת בשיח התרבותי העמוק יותר, ולכן יש בה הבדלי יוקרה ודירוג בתוצאות בין אתר ותיק לחדש. אך מהי הפלטפורמה של שיח העתיד? אולי רק הספרות עוד מסוגלת לדמיין עתיד אחר, אך גם היא לכודה בז'אנרים כמו פנטזיה ומדע בדיוני, שהם בעייתיים ביותר בהיותם בנויים על תיאור העתיד כמציאות קיימת (כלומר כתיבה בזמן עבר או הווה), ולפיכך בהשלכת ז'אנרים של עבר (כמו הרומן הריאליסטי) על העתיד. התוצאה היא כמעט תמיד תמונת עתיד לא משכנעת וחסרת עומק פנימי - ורדודה ספרותית.

השיח הנבואי איננו לגיטימי בתרבות הנוכחית, ומרגיש לנו מגוחך עד כלות, בניגוד לתרבויות העולם העתיק שהכירו בו כז'אנר לגיטימי ומרכזי. השירה, הפרוזה, דברי הימים, הקינה, החוק, ספרות החכמה והמשלים - כל הז'אנרים התנ"כיים שרדו את תהפוכות ההיסטוריה, מלבד הנבואה. מדוע? האם הנבואה זקוקה לאלוהים? לאו דווקא. יתרה מכך - הנבואה נפסקה כ-1500 שנה לפני תהליך החילון, ודווקא בתקופה שרעיון האלוהים החל לצבור תאוצה תרבותית. האם זה בגלל שההטפה נפסלה? אבל הטפה היא עדיין ז'אנר חי, שהגיע לשיא פריחתו בימי הביניים, ודווקא אחרי הפסקת הנבואה. כיום, אפילו בתחום הספרות לא ניתן לכתוב נבואה. מה מקור הטאבו הזה?

ובכן, מקורו של המחסום הזה הוא כמובן דתי. הדתות עברו קודיפיקציה, והתגלות חדשה הפכה לכפירה - שסופה נידוי או עלייה למוקד. גם כיום הסנקציה החברתית היא דומה. אינטלקטואלים העוסקים בעתיד מואשמים לעיתים קרובות בהיותם "נביאי שקר" שרלטנים - וחשופים ללעג, בעוד עיסוק בהווה מקנה לאינטלקטואל תחושת דחיפות ופופולאריות (בחברה שבה הוא לא פעם נתפס כמיותר), ואילו עיסוק בעבר נותן לו הילה של קלאסיקה ועומק. לפיכך, סימן אופייני לאינטלקטואלים המעיזים לעסוק בעתיד הוא השימוש התכוף בפראזות מסתייגות ריקות כמו "יתכן שיום אחד נגלה ש-" או "ניתן לשער שלא מן הנמנע שאולי" וכדומה, משנמנע מהם לדבר ישירות בצורת עתיד כדרך הנביאים, או גרוע מכך - בצורת ציווי.

לכן יש לאזור אומץ וליצור ז'אנר עתידני חדש שבו הספקולציה היא הבסיס לשיח, ושבו גם לגיטימי לומר מה צריך לעשות: למה עלינו לשאוף? דווקא היהדות, יותר מדתות אחרות, יכולה לתת לגיטימציה לשיח כזה באמצעות הסטרוקטורה המשיחית הייחודית שלה. השיח המשיחי היהודי מכיל שלוש תכונות יסוד נצרכות:

* יש בו תמונה עתיד פתוחה למדי, שבה המציאות עוברת התמרה למצב עליון יותר (אך לא בהכרח טוב או רע יותר), שהכלי המרכזי לתיאורו הוא הדימוי. דימוי טוב (בניגוד לדימוי ריק) מכיל תוכן מסויים, אך הוא גם נותר פתוח לעתיד באופן מהותי מעצם טבעו - באמצעות פרשנות. הנבואות מעדיפות לרוב את הדימוי הפואטי על פני הסמל (הסגור ממנו בהרבה), ולכן בניגוד לחזון יוחנן לא מתפקדות כמפה סימבולית מפורטת של העתיד - אלא כמורות דרך.

* המשיחיות היהודית איננה בהכרח סוף ההיסטוריה, אלא מעבר לשלב גבוה יותר בהיסטוריה, ולפעמים (כמו אצל הרמב"ם) היא תהליך היסטורי טבעי לחלוטין. למעשה, ביהדות ניתן לאתר כמה שלבים בלתי תלויים בתמונת העתיד: עידן משיחי (טבעי וחומרי לחלוטין), עידן התחייה (תחיית המתים - שינוי מהותי בסדר הטבעי והחייאת העבר, אך עדיין בתוך עולם החומר) ועידן העולם הבא (יציאה מן הטבע החומרי למציאות וירטואלית רוחנית לחלוטין).

* שיח העתיד היהודי מקשר בין ההווה לעתיד, מכיוון שמדובר בתהליך "תיקון" שצריך לפעול לקדמו בהווה באמצעים מתאימים. בנוסף, לא פעם מתואר הלימוד בנושא משיחיות (דהיינו תמונת העתיד) כחלק אינטגרלי מיצירת העתיד עצמו. כך גם הרעיון היהודי הדומיננטי של לימוד, וכל צורות השיח שהוא מאפשר, נרתמים לטובת העתיד. אנו לומדים את העתיד, ולומדים לקראת העתיד.

מגמות ב-"התדרדרות הארץ"

תרבות עתידנית היא תרבות שמאפשרת שיח עתידני ושבה השיח הזה תופס מקום מרכזי - ובקצרה, תרבות שעוסקת בעתיד. יש בה ז'אנרים שדרכם מקובל לעסוק בעתיד, ולכן אפשר לדון בו בגלוי ובסטרוקטורות עשירות - בלי פאניקה אפוקליפטית ובלי אוטופיזם מגוחך. ב-"התדרדרות הארץ" ישנם כמה ראשי חץ שמנסים לבנות שיח עתידני, כל אחד מתוך עולמו שלו - ובז'אנר משלו:

* עיגול שחור מפתח מזה למעלה מעשור את ז'אנר החלום כז'אנר המסוגל בין היתר לדבר על העתיד, בעזרת פנטזיה אינטלקטואלית חסרת גבולות אך ללא צורך ביומרה נבואית - כי הרי מדובר בחלום. הטרילוגיה שכתב היא חלוצה בעיסוק בעתיד מתוך העולם היהודי-דתי ובאמצעות הקונבנציות ועולם המושגים של החסידות. שלושת חלקיה - "אחרית הלילות", "צורת עתיד" ו-"הנדסת אנוש" - יצאו בהוצאות "התדרדרות הארץ" (כאן). בנוסף יצא בהוצאתנו גם ספר אינטראקטיבי ייחודי, שלעולם לא היה יכול לצאת בהוצאה רגילה ברפובליקה הספרותית העבישה וחסרת העתיד שלנו, בסגנון "אתה הגיבור" (כאן). בעיניי, "הנדסת אנוש" הוא ספרו הגדול ביותר של עיגול שחור ופסגת הטרילוגיה שלו, המטפסת אליה בהדרגה, בעוד הראיון היחיד והבלעדי שלו הוא המקום בו כדאי להתחיל להכיר את חשיבתו העתידנית (כאן).

* בלק בן ציפור מקדיש את מוסף "תרבות וספרות" שבעריכתו לפרוזה עתידנית ספקולטיבית, שאיננה בוחלת גם בעיסוק בנבואה, ובנוסף מקדם בשער את הקב"ר המזמר שמנסה לפתח צורת שירה עתידנית - ונוסח שירי עיוני חדש - בארבעת ספרי השירה שהוציא בהוצאת "התדרדרות הארץ": "קובץ מתחילת המאה ה-21", "7X4", "שירים ושיעורים", "מין חדש" (כאן). בכך בלק מנסה לתרום למהפכה עתידנית בספרות. זרם ספרותי זה שונה מניסיונות מד"ב קודמים בכך שאיננו סובב סביב השינוי הטכנולוגי-מדעי אלא סביב השינויים הרוחניים, ולכן אולי ראוי לכנותו: רח"ב (=רוח בדיונית). לאחרונה, בלק אף כתב טור עורך ראשון בו הסביר את הקשר בין הרעיון המשיחי להצבעתו לכנסת, והוא שוקד גם על כתיבת ביקורות ספרות.

* בתחום ההגות, הפילוסוף הנתנייתי המוביל לא מפסיק לעסוק בספקולציות עתידניות ומנסה לעצב פילוסופיה שעוסקת בעתיד - "הפילוסופיה של העתיד". ספר הפרגמנטים שכתב יֵצא בהדרגה ב-"התדרדרות הארץ" - אם רק נצליח להוציא אותו מהכורסא - ויפרוש את מלוא רוחב מחשבתו (כאן). הוגה חשוב נוסף באסכולה הנתנייתית, בעל חשיבה מיסטית יותר המושפעת ממחשבת המזרח הרחוק, יוציא גם הוא (בעתיד!) את המדריך העתידני שכתב לתלמידיו בהוצאת "התדרדרות הארץ". אסכולת נתניה המבטיחה בוודאי תוציא מתוכה גם הוגים נוספים בעתיד, תרתי משמע.

* גם אני, בלהה, מנסה לפתוח פתח לעיסוק פובליציסטי בעתיד באמצעות אקטואליה אלטרנטיבית ששואבת השראה מכל אלה. מטרת הטור היא להדגים כיצד ניתן לחשוב על סוגיות ההווה מתוך פרספקטיבה עתידנית. כך ניתן להילחם בתרבות ההווה הפייסבוקית - ובתרבות העבר הגוגלית - באמצעות תרבות עתידנית. זוהי מלחמת תרבות - אבל היי, העתיד לצידנו.

אקטואליה אלטרנטיבית

domain: commentary

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>לקראת תרבות עתידנית - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia25" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/horsemen.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

לקראת תרבות עתידנית

איזה ז'אנר מתאים לדיון על עתיד השונה מהותית מההווה? בעוד "שיח המגמות" לא מצליח לחרוג משמעותית מההווה, התרבות כלואה בתפיסות ובחסמים דתיים לא-מודעים כשהיא מתמודדת מול "העתיד העמוק". לפיכך יש צורך בז'אנר שיחליף את הנבואה בתרבות המודרנית - ויאפשר שיח עתידני חדש. סיכום של מגמות ב-"התדרדרות הארץ"

מאת: חלום בלהה

פרשי האפוקליפסה. מהי הסטרוקטורה היהודית של העתיד?  (מקור)

בשנים האחרונות החליט יובל נח הררי להרים את צופר האזעקה. הוא מתריע לא מפני ההווה, ואף לא מפני העתיד, אלא מפני שיח ההווה על העתיד. הטענה היא שעיסוק אובססיבי בכאן ובעכשיו (למשל, עיסוק בפוליטיקה או ברצונותינו המיידיים), בא על חשבון עיסוק רציני בדמות העתיד הרצוי - ושהחסר הזה מסוכן לאנושות. כמו רבים אחרים הררי מנסה לשרטט מגמות לתוך העתיד, אך בסופו של דבר הפתרון שלו לאתגרים המהותיים ריאקציוני במפתיע. הררי טוען שמותר האדם מאלגוריתמי הבינה המלאכותית הוא התודעה, ולכן עלינו לחקור את התודעה שלנו באמצעות מדיטציה. אין טעם להתעכב על הגיחוך שבהצעה הזאת, ששקולה לרעיונות כמו החזרה לאיסלאם (אם רק נחליף את את מוחמד בבודהה), אך יש טעם לשים לב למאפיין המהותי שלה: זוהי הצעה דתית.

הררי, אדם חילוני באורח חייו אך בודהיסט באמונתו, נסוג אל הדת שלו כשמעמידים אותו מול הקיר של העתיד - הבינה המלאכותית. רעיונותיו חסרי אונים ואינטרוספקטיביים - בצלמה ובדמותה של דת זו, אך הוא רחוק מלהיות החילוני היחיד שנסוג אל הסטרוקטורה הדתית שלו כשמדובר במבט אל העתיד. למעשה, חלק ניכר מהאינטלקטואלים המערביים המביטים אל העתיד רואים בו את הסטרוקטורה הנוצרית הטובה והישנה - האפוקליפסה. שיח העתיד המרכזי של אינטלקטואלים אלה הוא "שיח ארבעת הפרשים" - זיהוי מבשרים לאפוקליפסה הקרבה ובאה במציאות הנוכחית, יחד עם הרמת קול קורא במדבר ל-"חזרה בתשובה" (דוגמא אופיינית בישראל: עפרי אילני).

כמו בנצרות, הם חסרי אונים מול האפוקליפסה, אך בהיותם חילונים גם רוח הנבואה ניטלה מהם והם נרתעים מחיזוי עתידות. התוצאה היא שיח עתיד מעוקר הנזהר מ-"חזון", כלומר חסר הצעה פוזיטיבית בעלת מעוף ("חלום") - על רקע אינספור אזהרות נגטיביות, חששות ופחדים. אך גורלם של מתריעים נוירוטיים מערביים אלה שפר עליהם לעומת אינטלקטואלים מוסלמים. מכיוון שבדת המוסלמית אין סטרוקטורה דומיננטית מספיק של העתיד המיוחל, התרבות המוסלמית תקועה בחלומות שיבה לעבר מדומיין, וכושלת לחלוטין בהתמודדות עם העתיד.

ברגע שמגיעים לדמות העתיד המהותי (דהיינו השונה מאיתנו מהותית, רחוק בזמן או לא), העולם החילוני נותר חסר כלים אינטלקטואליים - ואפילו ז'אנר כתיבה מתאים. במערב "קל יותר לדמיין את סוף העולם מאשר את סוף הקפיטליזם", לא בגלל שכל כך קשה לדמיין את סוף הקפיטליזם, אלא בגלל שכל כך קל יותר להישען על הסטרוקטורה המוכנה של סוף העולם. במזרח, תרבויות רבות לא טרחו מעולם לדמיין תמונת עתיד. כשהחילוניות ניסתה לדמיין תמונת עתיד רצוי - הדבר הוביל לשתי קטסטרופות רצחניות, עד כדי כך שהדבר הפך לטאבו.

כך נותרנו ללא שיח עתיד מפותח דווקא כשאנו זקוקים לו ביותר. הסטרוקטורה של התרבות עדיין נשענת על העבר. הסטרוקטורה של המדיה - על ההווה. בהתאם לכך בנויות גם שתי הסטרוקטורות הטכנולוגיות המרכזיות: גוגל, שלעולם אינה שוכחת, ושרתיה מכילים את הזכרון הגלובאלי - משמרת את העבר באופן נצחי ומצטבר. פייסבוק לעומתה היא שיח של הווה נצחי - דבר לא מתמיד בה מעבר לתוחלת חיים של פרפר. היסטוריונים עתידיים בוודאי יקוננו על אובדן כל השיח התרבותי של תחילת המאה ה-21, תקופה בה בחרה התרבות לחזור אחורה מהשיח המודפס לשיח מהסוג האוראלי. כמו מתרבויות אוראליות מסורתיות - דבר לא ישאר מפייסבוק ומאינספור הפוסטים המתחכמים, הדיונים ה-"מעמיקים" והמאמץ האנושי האדיר שמושקע בה (אלא אם כן יתבצע לקראת שקיעתה תהליך סיזיפי של כינוס, ברירה ועריכת התרבות האוראלית, כפי שקרה עם המשנה, האגדה והתלמוד. יש מתנדב?).

בהתאם לחלוקת הזמנים הזאת, פייסבוק שולטת בשיח החדשותי המיידי והשטחי, ולכן היא רשת שטוחה ללא דירוג משתמשים, ואילו גוגל שולטת בשיח התרבותי העמוק יותר, ולכן יש בה הבדלי יוקרה ודירוג בתוצאות בין אתר ותיק לחדש. אך מהי הפלטפורמה של שיח העתיד? אולי רק הספרות עוד מסוגלת לדמיין עתיד אחר, אך גם היא לכודה בז'אנרים כמו פנטזיה ומדע בדיוני, שהם בעייתיים ביותר בהיותם בנויים על תיאור העתיד כמציאות קיימת (כלומר כתיבה בזמן עבר או הווה), ולפיכך בהשלכת ז'אנרים של עבר (כמו הרומן הריאליסטי) על העתיד. התוצאה היא כמעט תמיד תמונת עתיד לא משכנעת וחסרת עומק פנימי - ורדודה ספרותית.

השיח הנבואי איננו לגיטימי בתרבות הנוכחית, ומרגיש לנו מגוחך עד כלות, בניגוד לתרבויות העולם העתיק שהכירו בו כז'אנר לגיטימי ומרכזי. השירה, הפרוזה, דברי הימים, הקינה, החוק, ספרות החכמה והמשלים - כל הז'אנרים התנ"כיים שרדו את תהפוכות ההיסטוריה, מלבד הנבואה. מדוע? האם הנבואה זקוקה לאלוהים? לאו דווקא. יתרה מכך - הנבואה נפסקה כ-1500 שנה לפני תהליך החילון, ודווקא בתקופה שרעיון האלוהים החל לצבור תאוצה תרבותית. האם זה בגלל שההטפה נפסלה? אבל הטפה היא עדיין ז'אנר חי, שהגיע לשיא פריחתו בימי הביניים, ודווקא אחרי הפסקת הנבואה. כיום, אפילו בתחום הספרות לא ניתן לכתוב נבואה. מה מקור הטאבו הזה?

ובכן, מקורו של המחסום הזה הוא כמובן דתי. הדתות עברו קודיפיקציה, והתגלות חדשה הפכה לכפירה - שסופה נידוי או עלייה למוקד. גם כיום הסנקציה החברתית היא דומה. אינטלקטואלים העוסקים בעתיד מואשמים לעיתים קרובות בהיותם "נביאי שקר" שרלטנים - וחשופים ללעג, בעוד עיסוק בהווה מקנה לאינטלקטואל תחושת דחיפות ופופולאריות (בחברה שבה הוא לא פעם נתפס כמיותר), ואילו עיסוק בעבר נותן לו הילה של קלאסיקה ועומק. לפיכך, סימן אופייני לאינטלקטואלים המעיזים לעסוק בעתיד הוא השימוש התכוף בפראזות מסתייגות ריקות כמו "יתכן שיום אחד נגלה ש-" או "ניתן לשער שלא מן הנמנע שאולי" וכדומה, משנמנע מהם לדבר ישירות בצורת עתיד כדרך הנביאים, או גרוע מכך - בצורת ציווי.

לכן יש לאזור אומץ וליצור ז'אנר עתידני חדש שבו הספקולציה היא הבסיס לשיח, ושבו גם לגיטימי לומר מה צריך לעשות: למה עלינו לשאוף? דווקא היהדות, יותר מדתות אחרות, יכולה לתת לגיטימציה לשיח כזה באמצעות הסטרוקטורה המשיחית הייחודית שלה. השיח המשיחי היהודי מכיל שלוש תכונות יסוד נצרכות:

יש בו תמונה עתיד פתוחה למדי, שבה המציאות עוברת התמרה למצב עליון יותר (אך לא בהכרח טוב או רע יותר), שהכלי המרכזי לתיאורו הוא הדימוי. דימוי טוב (בניגוד לדימוי ריק) מכיל תוכן מסויים, אך הוא גם נותר פתוח לעתיד באופן מהותי מעצם טבעו - באמצעות פרשנות. הנבואות מעדיפות לרוב את הדימוי הפואטי על פני הסמל (הסגור ממנו בהרבה), ולכן בניגוד לחזון יוחנן לא מתפקדות כמפה סימבולית מפורטת של העתיד - אלא כמורות דרך.

המשיחיות היהודית איננה בהכרח סוף ההיסטוריה, אלא מעבר לשלב גבוה יותר בהיסטוריה, ולפעמים (כמו אצל הרמב"ם) היא תהליך היסטורי טבעי לחלוטין. למעשה, ביהדות ניתן לאתר כמה שלבים בלתי תלויים בתמונת העתיד: עידן משיחי (טבעי וחומרי לחלוטין), עידן התחייה (תחיית המתים - שינוי מהותי בסדר הטבעי והחייאת העבר, אך עדיין בתוך עולם החומר) ועידן העולם הבא (יציאה מן הטבע החומרי למציאות וירטואלית רוחנית לחלוטין).

שיח העתיד היהודי מקשר בין ההווה לעתיד, מכיוון שמדובר בתהליך "תיקון" שצריך לפעול לקדמו בהווה באמצעים מתאימים. בנוסף, לא פעם מתואר הלימוד בנושא משיחיות (דהיינו תמונת העתיד) כחלק אינטגרלי מיצירת העתיד עצמו. כך גם הרעיון היהודי הדומיננטי של לימוד, וכל צורות השיח שהוא מאפשר, נרתמים לטובת העתיד. אנו לומדים את העתיד, ולומדים לקראת העתיד.

מגמות ב-"התדרדרות הארץ"

תרבות עתידנית היא תרבות שמאפשרת שיח עתידני ושבה השיח הזה תופס מקום מרכזי - ובקצרה, תרבות שעוסקת בעתיד. יש בה ז'אנרים שדרכם מקובל לעסוק בעתיד, ולכן אפשר לדון בו בגלוי ובסטרוקטורות עשירות - בלי פאניקה אפוקליפטית ובלי אוטופיזם מגוחך. ב-"התדרדרות הארץ" ישנם כמה ראשי חץ שמנסים לבנות שיח עתידני, כל אחד מתוך עולמו שלו - ובז'אנר משלו:

עיגול שחור מפתח מזה למעלה מעשור את ז'אנר החלום כז'אנר המסוגל בין היתר לדבר על העתיד, בעזרת פנטזיה אינטלקטואלית חסרת גבולות אך ללא צורך ביומרה נבואית - כי הרי מדובר בחלום. הטרילוגיה שכתב היא חלוצה בעיסוק בעתיד מתוך העולם היהודי-דתי ובאמצעות הקונבנציות ועולם המושגים של החסידות. שלושת חלקיה - "אחרית הלילות", "צורת עתיד" ו-"הנדסת אנוש" - יצאו בהוצאות "התדרדרות הארץ" (כאן). בנוסף יצא בהוצאתנו גם ספר אינטראקטיבי ייחודי, שלעולם לא היה יכול לצאת בהוצאה רגילה ברפובליקה הספרותית העבישה וחסרת העתיד שלנו, בסגנון "אתה הגיבור" (כאן). בעיניי, "הנדסת אנוש" הוא ספרו הגדול ביותר של עיגול שחור ופסגת הטרילוגיה שלו, המטפסת אליה בהדרגה, בעוד הראיון היחיד והבלעדי שלו הוא המקום בו כדאי להתחיל להכיר את חשיבתו העתידנית (כאן).

בלק בן ציפור מקדיש את מוסף "תרבות וספרות" שבעריכתו לפרוזה עתידנית ספקולטיבית, שאיננה בוחלת גם בעיסוק בנבואה, ובנוסף מקדם בשער את הקב"ר המזמר שמנסה לפתח צורת שירה עתידנית - ונוסח שירי עיוני חדש - בארבעת ספרי השירה שהוציא בהוצאת "התדרדרות הארץ": "קובץ מתחילת המאה ה-21", "7X4", "שירים ושיעורים", "מין חדש" (כאן). בכך בלק מנסה לתרום למהפכה עתידנית בספרות. זרם ספרותי זה שונה מניסיונות מד"ב קודמים בכך שאיננו סובב סביב השינוי הטכנולוגי-מדעי אלא סביב השינויים הרוחניים, ולכן אולי ראוי לכנותו: רח"ב (=רוח בדיונית). לאחרונה, בלק אף כתב טור עורך ראשון בו הסביר את הקשר בין הרעיון המשיחי להצבעתו לכנסת, והוא שוקד גם על כתיבת ביקורות ספרות.

בתחום ההגות, הפילוסוף הנתנייתי המוביל לא מפסיק לעסוק בספקולציות עתידניות ומנסה לעצב פילוסופיה שעוסקת בעתיד - "הפילוסופיה של העתיד". ספר הפרגמנטים שכתב יֵצא בהדרגה ב-"התדרדרות הארץ" - אם רק נצליח להוציא אותו מהכורסא - ויפרוש את מלוא רוחב מחשבתו (כאן). הוגה חשוב נוסף באסכולה הנתנייתית, בעל חשיבה מיסטית יותר המושפעת ממחשבת המזרח הרחוק, יוציא גם הוא (בעתיד!) את המדריך העתידני שכתב לתלמידיו בהוצאת "התדרדרות הארץ". אסכולת נתניה המבטיחה בוודאי תוציא מתוכה גם הוגים נוספים בעתיד, תרתי משמע.

גם אני, בלהה, מנסה לפתוח פתח לעיסוק פובליציסטי בעתיד באמצעות אקטואליה אלטרנטיבית ששואבת השראה מכל אלה. מטרת הטור היא להדגים כיצד ניתן לחשוב על סוגיות ההווה מתוך פרספקטיבה עתידנית. כך ניתן להילחם בתרבות ההווה הפייסבוקית - ובתרבות העבר הגוגלית - באמצעות תרבות עתידנית. זוהי מלחמת תרבות - אבל היי, העתיד לצידנו.

אקטואליה אלטרנטיבית


source: hitdarderut-haaretz

source_format: html

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>האם תיתכן מיניות ללא חטא? תנועת #מי_טו מכוננת מחדש את רעיון החטא במיניות המחולנת - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia7" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/eve.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

האם תיתכן מיניות ללא חטא? תנועת #מי_טו מכוננת מחדש את רעיון החטא במיניות המחולנת

ימי הביניים חוזרים - וזו התפתחות חיובית. החילוניות מעולם לא נפטרה מהתשתית הדתית שבבסיסה, והכישלון לעשות זאת בתחום המיני עלה לנו בסבל רב ומיותר

מאת: חתוליוס הקדוש

אדם וחוה - פרנץ פון שטוק  (מקור)

טענה ידועה של אינטלקטואלים דתיים כנגד תנועת החילון היא שהחילון איננו "אמיתי" אלא מסווה לרעיונות דתיים סמויים, ולפיכך המסכה החילונית היא בהכרח מרודדת, חקיינית ואף פרוורטית ונלעגת לעומת המקור. כך למשל, רעיון קדושת האמנות במערב נולד מתפקידה בדת הנוצרית, ומשנותקה האמנות מכור מחצבתה שמרה בתחילה על הילת הקדושה שלה בפרקטיקות סגידה שונות, כמו ביחס לאמן עצמו כאל "קדוש" ובמקדשים המיוחדים לדת זו - הלא הם המוזיאונים. מבקר התרבות הדתי-שמרני יטען שמתחת למסווה החילוני הועתקה הסטרוקטורה הדתית, אך עם הזמן היא הפכה לסטרוקטורה ריקה ומנותקת, שתוצאותיה אמנות לא אותנטית, חסרת עומק ורצינות, וממוסחרת יותר מכל ממסד דתי מסואב.

הגנאולוגיה הדתית תזהה לא פעם את הפסיכולוגיה כאידיאולוגיה דתית שהתפתחה בבסיס החילוניות המערבית ותראה בה תחליף דהוי לדת אמיתית. פרויד יתפס כגרסה מודרנית ושרלטנית של פאולוס או מוחמד - פופוליזטור של תפיסות דתיות שמקורן ביהדות החסידית של משפחתו, המשווק מיתוס מומצא להמונים. הצדיק המסייע לזיווג בין האל לשכינה מוחלף בתינוק המקנא במיניות של אבא עם אמא, כאשר בגרסה החילונית הוא כמובן מורד באב (שהוא מקור החוק). אך מכיוון שמדובר במיתוס פרוורטי ושרירותי הוא לא מחזיק מעמד כמו המיתוסים הקדומים. הרעיון החילוני של הנפש - שמהר מאוד התרדדה למוח - יראה שטחי ולא מספק לעומת המעמקים שבהם נוגעת הדת בטיפולה בנשמה וברוח. ואילו הטיפול הפסיכולוגי החילוני יבוקר כמתדרדר לנרקיסיזם ילדותי וקרבני - תחליף עלוב לווידוי, לעמידה מול האל או לפנייה לכתבי הקודש העשירים באיכויות ספרותיות ורוחניות.

ביקורת דתית זאת של התרבות תראה גם בתנועות החילוניות החשובות ביותר של ימינו, כמו התנועה לשמירת כדור הארץ, מימד דתי-משיחי כוזב, שעונה על הצורך באפוקליפסה תוך סובלימציה דתית שקופה. החילוניות המירה את הפחד מהגיהנום בפחד מהתחממות כדור הארץ, ואת הרצון להגיע לגן עדן בשאיפה הירוקה לשמור איכות הסביבה ואיזון אקולוגי. בראייה זו, כל המגמה הסביבתית בתרבות היא גירסה מחולנת של המיתוס של גן העדן האבוד, שעונה על תשתית רליגיוזית בסיסית הנמצאת בתוך כל אדם - גם החילוני ביותר.

מכיוון זה של ביקורת התרבות נראית #מי_טו כתנועה נוספת של כישלון החילון. יתכן שהפרויקט התרבותי החילוני הגדול ביותר במאה העשרים, בעקבות המהפכה המינית, מהפכת הפמיניזם ומהפכת הלהט"ב, היה לכונן מיניות שאין בה מושג דומיננטי של חטא. רעיון האשמה הוקע כמדכא מיניות בריאה ועונג מיני, המוסר המיני נתפס כרעיון מזיק ופרימיטיבי שנגזר עליו לעבור מהעולם, ואפילו בגידה לא נתפסה עוד כחטא. כתוצאה, המיניות המחולנת והמשוחררת היתה מקור משיכה מרכזי של העולם החילוני המערבי ושל התעמולה שלו למול העולם הדתי ותרבויות שמרניות ברחבי הגלובוס.

בעולם שבו היצר זהה לטוב, קשה לנו לתפוס את הזיהוי הכמעט מובן מאליו בעבר של המיניות עם יצר הרע. איזו מין תפיסת עצמי מפוצלת נוצרה כשמין היה פיתוי דמוני מצד אחד, ונחשק מצד שני? יתכן שזהו המקור לפיצול בין הגוף לנפש שאפיין את התפיסה הימי-ביניימית. האם כיום אנחנו עוד חשים את עצמנו כמורכבים משתי ישויות נפרדות - נפש וגוף? אם התשובה היא שלילית, יתכן שבעקבות השחרור מהאשמה על העונג הגופני גם תפיסת העצמי שלנו השתנתה עד כדי כך שבעיות פילוסופיות שנחשבו נצחיות כמו הבעיה הפסיכופיזית איבדו מעוקצן.

תנועת #מי_טו מלמדת אותנו שהפיצול בין רוע מיני לבין טוב מיני עומד כנראה בתשתית הנפש האנושית, ולא רק במקרי קיצון פרוורטיים ואלימים או בתרבויות נחשלות, אלא גם במיניות הרגילה והנורמטיבית שחווים בני אדם בעולם המערבי המחולן, וביחסים היומיומיים ביותר בין המינים בחברה שלנו. היא מכוננת מושג חטא מיני חדש ודומיננטי, שכמו מושגי החטא המיניים הקודמים הוא נוכח בכל רחבי המיניות, וגורר טקסים פולחניים של אשמה, הוקעה, וידוי, נידוי, חילול, קורבנות, הזדככות בעזרת דיבור, נפילת קדושים ופיתוי של תמימים, ושאר תפיסות דתיות ואפילו ימי-בינימיות. האם זה מפתיע אותנו שהחטא המיני הוא נפוץ כמעט כמו המיניות עצמה? שחינוך מיני כולל בתוכו התמודדות עם היצר? שהרוע טמון במיניות לא פחות מאשר הטוב? הרי זו הייתה התובנה הבסיסית ותחושת המציאות של העולם הקדם מודרני. והאם נלמד לחקות מן העולם הדתי גם פרקטיקות אחרות הנוגעות לחטא - כמו כפרה וחזרה בתשובה?

אקטואליה אלטרנטיבית


domain: literature

html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>לעזאזל עם עזה - חיי לילה - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/igul-shachor9" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/wall.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

לעזאזל עם עזה

כל אחד מהנערים והנערות ישא נאום מרגש שהוא רוצה לחיות ומלא בחלומות, ומתאבד נגד הכיבוש כמו שגנדי צם נגד הכיבוש, ואז יפוצץ את עצמו לעיני העולם. זה יהיה פיגוע התאבדות בתודעה

מאת: ראש ממשלת עזה

חומת ברלין  (מקור)

חלמתי שאני ראש ממשלת עזה. ואני כל הזמן חולם איך לפרוץ את המצור החוצה. כי נראה שפה הכיבוש הגיע לשלב האחרון והסופי שלו - אחרי שהוא הסתיים! - שזה שלב החיים אחרי המוות: בישראל גן עדן, ופה גיהנום. והמשרד שלי הוא הגיהנום בהתגלמותו, עבודה יותר גרועה מעינויי האינקוויזיציה, ורק המאמץ לשמר אותי שלם עולה לי בשפיותי. על הברכיים שלי מקפץ איזה אחד מספיק משוגע לקפוץ לכאן, כדי שישראל - שהיא מאוד מדוייקת בלחסל - לא תוכל לפגוע בי בלב, וכל הזמן נובח כי הוא חושב שהוא כלב, ואני לא מצליח לחשוב. ואילו על הכתפיים שלי יושב משוגע אחר שברח לכאן, כדי שהמזל"ט הכירורגי לא יוכל לירות לי בראש, ומילל שהוא חתול. מתחת לשולחן מתחבאת כל ממשלת עזה ומחכים להוראות, אז אני מנסה לכתוב אבל מפריעה לי כל הזמן היד השלישית שהדביקו לי, של חייל ישראלי, שכל יום אני מוציא מהמקפיא, כדי שישראל, שמסוגלת לפגוע בזבוב עם טיל מדוייק, לא תוכל לפגוע לי ביד, ונגד הצחנה שבוקעת לא עוזר אף דאודורנט. ואני רק מתכופף כדי לתת את ההוראות וכבר נתקלת בי מתחת לשולחן רגל מסריחה מהגיהנום, גם היא שבוייה אצלנו, כדי שישראל לא תוכל לירות לי ברגליים, שבזה היא מומחית. ככה המוח הערבי אמור לחשוב על פטנטים?

והכלב המשוגע והחתול האומלל לא מפסיקים לריב אחד עם השני, עד שפתאום הכלב שם לי ביס ביד השלישית, ואני צורח כמו משוגע: אתה יודע כמה משוחררים שווה כל אצבע? תירק אותן מייד! ומשתררת דממת מוות במשרד. ותכף עולים הרעיונות. מה אפשר לעשות כשאתה כלוא בעולם גיהנומי, מדכא ומחניק ושחור. איך אתה יכול להגיע לחוץ בכלל, שלא אכפת לו ממך בכלל. איזה מין טרול אתה יכול להיות. רק הדמיון הערבי המפורסם יחלץ אותך מכאן. כדי לנצח את היהודים צריך לחשוב בראש של האויב.

דבר ראשון כדי לפרוץ את חומת האדישות, הסגר ההרמטי והדיכוי, צריך ללמוד מישראל במצרים. אם נשלח תינוקות בתיבה לישראל באמצעות הים, זה יזעזע את העולם, והוא לא יוכל להכביד את לבו. חיל הים יאלץ לחפש תיבות גומא עם תינוקות עזתים, כדי למנוע מהם להגיע לישראל ולבכות. אחר כך נעשה להם מכת יאור, ונהרוס את כל האקוויפר, שהרי אף מכשול לא יכול לנתק את האקוויפר של מישור החוף מעזה. ניקח את הצינור ונזרים את כל הביוב של עזה למי תהום, שגם בתל אביב ישתו את המים של עזה, והחרא שלנו יסריח להם. נעמיד את כל הגברים על רצועת החוף מול מתקני ההתפלה ונורה להם: אחת שתיים שלוש השתן, שהישראלים ישתו את השתן שלנו.

אחר כך נארגן את צליחת הים התיכון, כמו צליחת הכנרת או חציית ים סוף, נארגן המונים שישחו לישראל ונראה את ישראל עוצרת אותם. אחר כך נשלח להם יונים לבנות, כמו יונות דואר או שלום, רק שמתחת לכל יונה יהיה חומר תבערה ספונטני, וברגע שהוא יתלקח היונה תיפול ותצלה אותם איתה. אחר כך ננסה לזעזע את העולם בעזרת מחבלים מתאבדים, שבמקום להתפוצץ בישראל, שזה לא מצליחים, יבואו ויפוצצו את עצמם בהתאבדות לאות מחאה נגד המצור בכיכר העיר עזה, לעיני כל המצלמות, וכל אחד מהנערים והנערות ישא נאום מרגש שהוא רוצה לחיות ומלא בחלומות, ומתאבד נגד הכיבוש כמו שגנדי צם נגד הכיבוש - ואז יפוצץ את עצמו לעיני העולם. זה יהיה פיגוע התאבדות בתודעה.

ואם העולם ישאר אדיש אז נכניס את הצעירים לתא גזים ונהרוג אותם כדי להראות שהמצב שלנו גרוע משואה, והישראלים גרועים מנאצים, ואנחנו בגטו הגדול בעולם, ולזה העולם לא יוכל לעצום עיניים. ואם העולם יהיה אדיש לאלימות אז הוא לא יהיה אדיש לסקס. ונרים מבצע סייבר לפרוץ לטלפונים של ישראלים ונעשה לישראל פורנו נקמה לאנשים פרטיים, ננסה לצלם ולהקליט אותם, ומספיק שנפרסם תמונות עירום של כמה ישראליות וזה יזעזע את הישראלים. ואם נצליח לצלם מהסמארטפון בכיר בצבא או בממשלה עושה סקס עם אשתו, ונאיים לפרסם את הקלטת, זה יהיה שקול לחיסול, וממש יוסיף לתודעה. אני כבר רואה את הכותרות האדומות: טרור הפורנו!

ואם לא נצליח אז ננסה לשגר תינוקות פלסטיניים על רקטות לישראל, וכיפת ברזל לא תוכל ליירט אותם כי זה בניגוד לחוק הבינלאומי. או שנחבר ילדים עזתיים לכדורים פורחים מלאים במימן ונגיד להגיד להם להצית את הבלון כשהם עוברים את הגבול. ואם ימשיכו לא לשמוע אותנו אז נארגן צעקת מחאה קבועה בכל עזה, בשעה קבועה כל אדם ברצועה, כולם צועקים בכל כוחם ברחובות! - עד שזה יהפוך לאטרקציה בתקשורת העולמית, ואולי אפילו ישמעו את הדי הרעש בישראל. או ננסה לקחת בכוח הזרוע את כל המראות של נשות עזה ולסנוור את הישראלים. ואולי, אם ישראל חסמה אותנו ביבשה, באוויר ובים, ננסה לשגר רקטות לחלל, בתוכנית חלל פלסטינית, ננסה לכוון קסאמים לשמיים עד שאולי אחד יצליח ונגיע לירח. או שנשב בישיבה מזרחית וננסה לשדר לישראלים מחשבות רעות. ואולי, באמת, אם אין פתרון חומרי, כי הישראלים שולטים בחומר, ננסה למצוא פתרון ברוח. אם בשלושת מימדי המרחב אנחנו חסומים, עדיין פתוחה בפנינו התודעה. גם אם אי אפשר לברוח במציאות, אני יכול לעצום עיניים ולברוח בחלום.

ואיך אפשר, כשאין מוצא? אולי בעזרת השפה. הרי ברור שעומק היחס הישראלי לרצועה קשור הדוקות לזה שהאסוציאציה הראשונה של עזה אצלם זה עזאזל. ומכאן לא רחוק שעיר לעזאזל. אם היו קוראים לעזה ירושלים, למשל, הם היו מעלים אותה על ראש שמחתם. אז דבר ראשון כדי לשנות תדמית צריך לשנות שם. אם מוחמד לא יצא מעזה - עזה תצא ממוחמד. וכך נוכל לברוח מעזה, ולהיות במקום אחר, בלי שהישראלים יוכלו למנוע זאת, אם רק נשנה את השם של עזה. למשל לשטריימל. נראה את הקריין מודיע שישראל תקפה בשטריימל, ואת הקבינט מתכנס לישיבה דחופה בגלל שטריימל. או אולי לחתול. נראה את דובר צה"ל מודיע שחיל האוויר תקף הלילה חתול, ואת הממשלה מודיעה שישראל מכריזה מלחמה על חתול. או אולי הכי פשוט לשנות פשוט לחלום. ונראה את הרמטכ"ל מודיע שישראל תקפה בחלום, ואת ראש הממשלה מודיע שישראל נלחמת בחלום.

חיי לילה


html_raw:
<!DOCTYPE html><meta charset="utf-8"><meta name="viewport" content="width=device-width, initial-scale=1.0"><title>אסור להיכנע לטרור הקורונה - אקטואליה אלטרנטיבית - התדרדרות הארץ</title><link rel="icon" type="image/png" href="favicon-192x192.png" sizes="192x192"><link rel="apple-touch-icon" sizes="180x180" href="apple-touch-icon-180x180.png"><link rel="canonical" href="https://hitdarderut-haaretz.org/actualia66" /><meta property="og:image" content="https://degeneration-of-nation.org/img/sensenone.jpg" /><link rel="license" href="https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/"><link rel="stylesheet" href="styles.css"><link rel="stylesheet" href="column.css"><link rel="stylesheet" href="article.css">
התדרדרות הארץ

אסור להיכנע לטרור הקורונה

שנים טען השמאל שאי אפשר לנצח את הטרור - והנה ניצחנו את הטרור. עכשיו שוב אומרים שאי אפשר לנצח את הקורונה ושאין פתרון בכוח אלא בסופו של דבר נגיע לשולחן המשא ומתן. אך לצערנו אין מנוס מהאמת המרה, גם אם היא פחות מתייפייפת ומושכת מהאמת העירומה: אסור לנהל משא ומתן עם ארגון טרור. כן, הגיע הזמן שנפסיק לזלזל בארגון הקורונה, ונבין שהם לא חולים - הם מחבלים

מאת: המסביר הלאומי

חייבים להפסיק את הכיבוש כי הכיבוש משחית את ביבי ומה נעשה בלי ביבי  (מקור)

הכל בגלל הכיבוש. בהתחלה ביבי התייחס לקורונה כמו לאיראן, ואז קרה הדבר הגרוע ביותר: הוא התחיל להתייחס לקורונה כמו לפלסטינים. כי הקורונה הפכה מאיום חיצוני, דהיינו איום קיומי, לאיום טרוריסטי פנימי, דהיינו לשגרה ולדרך חיים. ומי כמו מר טרור (שנשוי לגברת טרור) יודע שלטרור אסור להיכנע - החיים חייבים להמשיך במסלולם. ולכן ביבי ממסמס, מושך זמן ולא נכנע ללחצים (רק אם הוא ממש חייב). אך לאן ביבי באמת מוביל אותנו? מה תהיה בסוף התוצאה הסופית? מדינה דו לאומית.

כן, יש עוד מי שמכחישים שמדובר בעם נוסף שצמח פה, וקוראים להם מאומתים או חולים - בדיוק כמו שקראו לעם הקודם שצמח פה מחבלים - במקום לוחמי חופש. מכחישי הקורונה ממשיכים באותה שיטת בת יענה ישנה, אז הם טענו: אין עם פלסטיני. אך מכיוון שהקורונאים מתרבים יותר מהר מהיהודים, או אפילו מהערבים, או אפילו מהבדואים, לא ירחק היום שהאיום הדמוגרפי המתפתח יהפוך אותנו למדינת אפרטהייד, אם לא נשכיל לתת לקורונה מדינה או לפחות אוטונומיה. כבר היום אפשר לזהות תהליכים: ריחוק חברתי, איסור כניסה למסעדות, אוטובוסים נפרדים, מעצרים ללא משפט, סנקציות, בידוד בינלאומי, וקיטש של בנקסי. והכל בגלל הכיבוש - שהשחית את ביבי.

כי הכל מתחיל ונגמר בכיבוש. הכיבוש השאיר במוח של ביבי רק שתי קטגוריות: א. איום קיומי, או בשמו הספרותי: איראן (ביבי נואם נגד הקורונה באו"ם!). ב. הטרור, או בשמו הקודם: פלסטינים (או"ם שמום!). וכבר קאנט הראה שאין לנו שום גישה לדבר כשלעצמו - שלא דרך הקטגוריות. הקורונה היא בסך הכול האינתיפאדה הרביעית, השלב הלוגי הבא אחרי האינדיבידואליזם של טרור היחידים, לאחר הפרטה נוספת של האדם: לתאים. כי לעולם לא נוכל להכיר באמת את הקורונה - אלא רק את הפנומנה. לכן חשוב להאיץ את קצב החקירות הפנומנולוגיות של המאומתים, להבין מול מה אנחנו עומדים, לא להיות תמימים ולא להתאכזר לרחמנים אלא לחיות בדו קיום עם האיום (אבל רק לאחר שנלמד אותם לקח שהם לא ישכחו!), והכי חשוב - לנצח בעזרת הסברה. כי דבר אחד בלבד כבר ברור: הקורונה היא טרור.

נכון, בהתחלה הקורונה ניסתה לחנוק אותנו כמו באושוויץ, ומוות מחנק הוא המוות הכי נוראי מכל המיתות כולן, מניסיון אישי (פעם הייתה לי אלרגיה לקרדית אבק הבית ואז הבנתי מה סבתא עברה ושאסור לסלוח לגרמנים). אבל מהר מאוד התברר שמאז תאי הגזים המעופפים של סדאם חוסיין לא היה כזה אובר-קיל, ושהקורונה דווקא דומה יותר מכל דווקא לערבים המקומיים שלנו: גיס חמישי וסרטן בלב האומה, שמתאפיין בפיגועי הדבקה במקומות הומים. אז שמים מאבטח בכניסה - ומקווים לטוב. למה לנו לקבל הכרעות קשות שיקרעו את העם? למה לנסות לחתור לפתרון כשאין פתרון ולא יהיה שלום והקורונה לא רוצה בכלל שלום וזו רק אשליה שלא מכירה את הקוד הגנטי שלה ותרבות המוות והאביב יתחלף בחורף והים אותו ים והקורונה אותה קורונה והיא לעולם לא תוותר על החלום של השמדתנו ואם רק היו נותנים לה היא היתה חונקת את כולנו כמו באושוויץ. ולכן החיים חייבים להמשיך.

ולכן נשאל: האם הבעיה שלנו היא בקטגוריות? האם ישנן פשוט קטגוריות טובות יותר, שצריך להחליף אליהן (למשל: מערכת קטגוריות אירופאיות, מתוקנות, נאורות)? האם למידה היא בסך הכל גמישות בקטגוריות, ונגזר עלינו כל פעם להחליף קטגוריה לא מתאימה בקטגוריה יותר מתאימה? או שהבעיה היא מבנה הקטגוריות שלנו - עצם הבינאריות של הקטגוריות הישראליות (חלקיק ביבי נפגש עם חלקיק אנטי-ביבי ומשתחררת אנרגיה רבה תוך איון של שניהם)? או שאולי הבעיה היא בכלל חוסר המודעות לקטגוריות, והמחשבה שבאמת יש מהויות כאלה במציאות, כמו ימין וסססמאל, וההצלחה הגדולה של ביבי היא עצם כינון הקטגוריות והמונופול שלהן על המרחב (לכן אסור שיהיה קיים מרכז בישראל)? האם כל מה שנשאר זה משחק פרודי בקטגוריות, כמו שעשינו למעלה, שמגחיך את האוטומטיות והשבלוניות (ולכן חוסר התחכום והחכמה) של החשיבה הישראלית? אבל האם יש בכלל דבר כזה - "חכמה"? הרי ממילא אנחנו לכודים בקטגוריות, לא? האם יתכן בכלל משהו שיכול להחליף את הקטגוריות (או הפרדיגמות, או השיח בשפה)? כן, גבירותיי ורבותיי - מתודות.

המתודה איננה המשגה של המציאות (למרות שהמשגה יכולה להיות מתודה). יש חיים אחרי קאנט. ויש אפילו חיים אחרי הפילוסופיה של השפה. לא הכל עטוף במושגים ובמילים. גם אם אי אפשר לדעת "באמת" (מה זה אומר בכלל?), או להמשיג בשפה ללא משוא פנים, או לחשוב ללא הבניות - אפשר פשוט ללמוד. וזהו שורש הכישלון הישראלי. פשוט חוסר יכולת ללמוד. אף אחד לא ביקש ממכם איזו מערכת אידיאלית (או שיווניות וליברלית) של מושגים (אחת התוצאות המצחיקות: הפוליטיקלי-קורקט). זו תמונה בכלל לא נכונה של יצורים לומדים (מה שפעם אהבו לקרוא: תבוניים, או כיום: אינטליגנטיים). אבל בזמן שאתם (כלומר לא אתם, כמובן, אלא אך ורק חולי פייסבוק מאומתים) מקשקשים את עצמכם לדעת בויכוחים שעשויים ממילים, או חושבים במושגים מטופשים (שביבי המציא לכם!), הבעיה האמיתית היא שאתם פשוט לא לומדים. לכן כשמגיע אתגר חדש - זה הופך ליום כיפורים. הפילוסופיה יצרה לכם תמונה לא רלוונטית כאילו הפער הוא אפיסטמי וכאילו החברה היא מערכת אפיסטמית, כשמה שבאמת נדרש זה לא המשגה נכונה, ידיעה נכונה, או שיח נכון - אלא למידה נכונה.

מתודות לא טוענות טענות על המציאות. הן גם לא מתיימרות לייצג אותה או לדבר עליה, או אפילו להבין אותה - רק ללמוד ממנה. אין להן את כל התסביך המערבי הזה של התהום האינטלקטואלית בין האדם לעולם, שהוא מקור כל הרע בעולם. מתודה היא פשוט שיטה פרקטית להתמודדות מסתגלת עם העולם. האבולוציה למשל לא טוענת טענות על העולם, לא ממשיגה אותו, לא חושבת עליו בקטגוריות, לא מדברת עליו - אבל היא לומדת (ולכן אינטלקטואלים לא מסוגלים להתמודד איתה, וממציאים המשגות "פוסט-אנושיות"). גם הכלכלה לא טוענת טענות, לא עסוקה בהמשגה, לא "לכודה" בקטגוריות או מדברת על העולם (ולכן אינטלקטואלים לא מסוגלים להתמודד איתה, וקוראים לה "הקפיטליזם") - הכלכלה היא פשוט מערכת לומדת, ומכאן כוחה העצום. הכוח של המדע והטכנולוגיה? לא כוח אפיסטמי, חבר'ה - אלא כוח למידתי. זה לא בזכות השיח המדעי הפתוח (שיח פתוח יש גם בפוליטיקה, בתקשורת, בפייסבוק...נו?), או הידיעה המדעית (שמשתנה כל דור, ולכן החלטתם לקרוא לה "פרדיגמה") - אלא מערכת הלמידה הטכנולוגית-מדעית (כן, הטכנולוגיה לא פעם קדמה וגרמה להתפתחות המדע - והתמונה ההפוכה היא תוצר של ההטיה האפיסטמית). כי כל מה שלומד בעולם - הוא מערכת חזקה, וכל מה שמתקשקש - הוא מערכת חסרת רלוונטיות. לכן הפוליטיקה הישראלית כל כך כושלת - כי אין בה למידה (אבל כמה שיח יש בה!). לא את השיח או המושגים צריך לתקן - אלא את המתודה.

התסביך האפיסטמולוגי העבש שמזהה הפער בין האדם לעולם כפער אינטלקטואלי-תפיסתי (וכמעין חציצה מרחבית שחוסמת גישה ישירה) מכסה ומסיח את הדעת מהבעיה האמיתית והריאלית: הפער בינינו לעולם הוא למידתי (כלומר כזה שנוצר ומתקיים דווקא בזמן) - כי צריך ללמוד ולהסתגל כל הזמן. לכן גם אין מערכת אידאלית שתפתור את הבעיה, ולכן גם אין איזו הצדקה אידאלית, כלומר "מתודה אידאלית". יש רק מתודות (ברבים) - וזה הרבה. אם היינו מפסיקים לחשוב על מערכות כמו החברה כעל אדם - והולכים דווקא הפוך: חושבים על האדם היחיד כחברה, דהיינו כמערכת מתפתחת - זה כבר היה צעד גדול לשחרור מהתסביך. כי התמונה של אדם כיודע את העולם השתרשה בנו, אך התמונה של חברה כיודעת את העולם מראה עד כמה זה מגוחך. באופן פרדוקסלי, מערכות לא אנושיות הן דימויים טובים יותר ללמידה, למרות שהאדם הוא דווקא מערכת הלמידה האולטימטיבית - וזה בדיוק כוחו ומקור הצלחתו (יכולות הידיעה וההבנה וההמשגה שלו עלובות ביחס ליכולות הלמידה). ומדוע קרה המצב המוזר הזה, בו אנו נזקקים לדימוי לא אנושי למערכת למידה? כי אולי הנזק הגדול ביותר שגרמה האפיסטמולוגיה ללמידה הוא ההמשגה של הלמידה עצמה כאפיסטמולוגיה, ורק אם נשתחרר מחשיבה זו (בעזרת דוגמאות כמו האבולוציה או הכלכלה או הספרות או הגמרא) נבין מהי למידה. אז מה עושים? בונים מערכת לומדת. ביבי תוקע את הלמידה, וצומח מתקיעות הלמידה של החברה הישראלית - זה נזקו וזה פשרו.

מה, לדוגמה, היה צריך לעשות מול הקורונה? לבנות במהירות מערכת ל-ו-מ-ד-ת שתטפל בה (מה שרצה האגרגטור הלמדן מס’ 1 שיש לנו - הרב תפוח אדמה במיל’ איזנקוט), או להסב מערכת לומדת מתפקדת כלשהי לטיפול בקורונה. אמ"ן+אג”ת? מערך המ"מ? או אחד משירותי הביון (המלמ"ב הדורסני...)? חברה פרטית מצליחה כמו גוגל ישראל, צ'קפוינט או טבע? מועצה מדעית אוניברסיטאית רחבה, בלתי תלויה ובין-תחומית של פרופסורים מצטיינים? או סתם לבחור כאחראית אוניברסיטה מצטיינת כמו הטכניון/מכון וייצמן/העברית...? כל האופציות הללו עדיפות על המצב הקיים - שהרי יכולת יכולות הלמידה של המערכת הממשלתית והפוליטית הישראלית אפסית. ולמידה בהחלט יכולה להיעזר גם בהמשגה (מה אנחנו עושים עכשיו?), אך זוהי מטבעה המשגה גמישה ומשתנה ומסתגלת ומחפשת, בניגוד להתבצרות הישראלית בקטגוריות כאילו מדובר במצדה. כי למידה מצריכה ראשית לכל אתוס של למידה - הבנה שתלמוד תורה כנגד כולם.

אז מהו באמת מקומה הראוי של ההמשגה (בשפה/תפיסה)? המשגה היא רק עוד כלי למידה אחד (ולא מרכזי במיוחד), בין כלים רבים אחרים: למידה מדוגמאות, מהדגמה, תרגול, משחק, ניסויי מחשבה ומציאות אלטרנטיבית וניסויים במציאות, איפכא מסתברא, חשיבה מסתעפת ויצירתיות, חיבור עולמות תוכן שונים ליצירת זיווג, מיניות כמערכת הערכה של חידושים (או מוטציות), וכמובן - חלימה. ההמשגה היא לפיכך עזר למידה אחד מיני רבים - שכיום, בגלל ההתאהבות של השמאל והימין כאחד בקונספטים שלהם - הפכה לחסם למידה אדיר. המאבק הפוליטי בישראל הפך למאבק המשגתי וא-למידתי עקר, של מי צודק או צדק במושגיו ("במציאות"), ומושגיו של מי מנצחים, תוך כפיית המושגים על המציאות. תוצאה חמורה אף יותר הייתה אובדן אתוס הלמידה, שנבע מהילדותיות לפיה אנו "צודקים" והקונספציה שלנו "נכונה" ואנו עושים את הדבר "הנכון" ולכן גם "הצודק" - כלומר מאיזו יהירות אפיסטמולוגית אנטי-למידתית, שוועדת אגרנט קראה לה: "הקונספציה". בישראל כולם יודעים - לכן אף אחד לא צריך ללמוד. לעולם לא תשמע מנהיג שמדבר על הצורך ללמוד או מקדם למידה במערכת. הוא הרי יודע. הוא אפיסטמולוג מוסמך.

אם כן, מהי התכונה מספר אחת של מנהיג, שלעולם לא תידרש ממנו בישראל? שיהיה למדן, ושיבנה תחתיו מערכת לומדת, ויאפשר למידה במערכת. זוהי ההצדקה לדמוקרטיית נציגים - אנחנו לא בוחרים אוטומט שייצג או יישם איזו עמדה קבועה מראש (אידאולוגיה), אלא אדם, דהיינו מערכת לומדת. אנחנו בוחרים מתודה. ואכן יכולות להיות מתודות מתחרות שונות - אך אצלנו עוד תקועים ב-"עמדות" פוליטיות (סטטיות מטבען) ו-"תפיסות" עולם, ללא שום תרבות למידה (ולכן המאבק הוא מלחמת חפירות). תרבות של למידה לא עוסקת בשאלה מי תפס נכון את המציאות או מדבר נכון על העולם, ואיזו מערכת קונספטואלית היא הנכונה, אלא מה אנחנו לומדים מזה ואיך אנחנו לומדים: איך בנוייה המערכת ואיך יוצרים למידה במערכת. למשל: איזה תמריצים יש בתוכה, ואיך מעודדים חדשנות והסתגלות והערכה ומעגלי פידבק ונסיינות אחראית ואמינה וניתוח נתונים סטטיסטי וכו'. זוהי ראייה בוגרת של מערכות הענק בעולמינו, שאין לנו דרך לשלוט בהן - אלא באמצעות הלמידה שלהן עצמן. בניגוד לראייה הילדותית שחושבת שהיא "פשוט" תצליח לומר להן מה לעשות. מדוע לימוד תורה הוא תיקון העולם? כי "תיקון עולם" הוא תיקון המתודה.

האם ניתן לדמיין הפגנה שדורשת להקים מערכת לומדת עצמאית ויעילה באיזשהו נושא או תחום ציבורי? האם ניתן בכלל להעלות על הדעת בארץ היודעים וראשי הממשלה אתוס של "אינני יודע (ולכן תמיד לומד)"? ובכן, רעיונות פילוסופיים מחלחלים לאט, אבל בסוף כמו שהפילוסופיה של השפה השתלטה על החברה בדרישות שפה ושיח וייצוג ובהפיכת התקשורת והמדיה למרכז המשמעות, כך יום אחד בעתיד יועלו דרישות למידה ממערכות מקובעות ותקועות, והמתודה תהפוך למרכז המשמעות של כל מערכת - בזכות הפילוסופיה של הלמידה. עד אז נלחם בקורונה כאילו אין שלום - ונעשה שלום עם הקורונה כאילו אין מלחמה.

אקטואליה אלטרנטיבית